title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 16. julija 2009.#Združeni zadevi C-202/08 P in C-208/08 P.

text:
      Združeni zadevi C-202/08 P in C-208/08 P
      American Clothing Associates NV
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT)
      in
      Urad za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT)
      proti
      American Clothing Associates NV
      „Pritožba – Intelektualna lastnina – Uredba (ES) št. 40/94 – Znamka Skupnosti – Pariška konvencija za varstvo industrijske lastnine – Absolutni razlogi za zavrnitev registracije znamke – Tovarniške ali trgovske znamke, enake ali podobne državnemu emblemu – Upodobitev javorjevega lista – Uporaba za storitvene znamke“
      Povzetek sodbe
      1.        Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Absolutni razlogi za zavrnitev – Znamke, ki jih je treba zavrniti
            na podlagi Pariške konvencije – Varstvo emblemov držav in mednarodnih organizacij
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 7(1)(h))
      2.        Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Absolutni razlogi za zavrnitev – Znamke, ki jih je treba zavrniti
            na podlagi Pariške konvencije – Varstvo emblemov držav in mednarodnih organizacij
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 7(1)(h))
      1.        Prepoved posnemanja emblema iz člena 6ter(1)(a) Pariške konvencije se nanaša le na njegovo posnemanje v heraldičnem pogledu,
         in sicer tisto, ki vključuje heraldične značilnosti, po katerih se emblem razlikuje od drugih znakov. Tako se varstvo pred
         kakršnim koli posnemanjem v heraldičnem pogledu ne nanaša na podobo samo po sebi, temveč na njen heraldični izraz. Zato je
         treba, da bi se ugotovilo, ali znamka vsebuje posnemanje v heraldičnem pogledu, presoditi heraldični opis zadevnega emblema.

      Za znamko, ki ne upodablja natančno državnega emblema, bi se tako lahko kljub temu uporabil člen 6ter(1)(a) Pariške konvencije,
         kadar jo zadevna javnost zaznava kot posnemanje takšnega emblema. V zvezi s tem vsake razlike med znamko, za katero se zahteva
         registracija, in državnim emblemom, ki jo odkrije heraldik, povprečni potrošnik ne bo nujno zaznal in bo lahko kljub razlikam
         na ravni posameznih heraldičnih podrobnosti v znamki videl posnemanje zadevnega emblema.

      Poleg tega so v heraldičnem opisu emblema, na katerega se je treba opreti, da bi se ugotovilo, ali gre za posnemanje v heraldičnem
         pogledu v smislu navedene določbe, običajno le nekateri opisni elementi, ne da bi bile nujno obravnavane podrobnosti umetniške
         interpretacije.

      (Glej točke 48 in od 50 do 52.)
      2.        Pariška konvencija določa minimalno raven varstva za elemente, ki spadajo na njeno področje uporabe, in hkrati državam pogodbenicam
         konvencije dopušča, da svobodno razširijo področje varstva. Zato, čeprav Pariška konvencija držav pogodbenic ne zavezuje k
         registraciji storitvenih znamk in se določbe te konvencije ne uporabljajo za te znamke, pa lahko navedene države kljub temu
         takšno uporabo določijo enostransko.

      Pri celoti upoštevnih določb prava Skupnosti se načeloma ne razlikuje med znamkami proizvodov in storitvenimi znamkami. Poleg
         tega zgolj dejstvo, da nekatere določbe Uredbe št. 40/94 omejujejo njeno področje uporabe, kot člen 7(1)(e), (j) in (k) v
         zvezi z absolutnimi razlogi za zavrnitev registracije – ker se v njem določena omejitev vendar nanaša le na nekatere vrste
         proizvodov – ne more zadostovati za izpodbijanje ugotovitve, da se določbe navedene uredbe v celoti uporabljajo brez razlikovanja
         za znamke proizvodov in storitvene znamke.

      Takšna ugotovitev mora veljati za člen 7(1)(h) Uredbe št. 40/94, v katerem ni nobene izrecne omejitve glede znamk, na katere
         se nanaša. Te razlage ni mogoče izpodbiti zgolj z dejstvom, da zadevna določba napotuje na Pariško konvencijo. Namen tega
         napotila je namreč le, da se opredeli vrsta znakov, ki jih je treba zavrniti, in ne omejitev področja uporabe določbe. Zato
         je treba, kot v večini primerov absolutnih razlogov za zavrnitev iz člena 7(1) Uredbe št. 40/94, zavrniti registracijo znamke,
         ne glede na to, ali je ta zahtevana za proizvode ali storitve, kadar je podan eden od razlogov za zavrnitev, določenih v členu
         6ter Pariške konvencije.

      Ta razlaga točke (h) člena 7(1) Uredbe št. 40/94 je poleg tega podprta s točko (i) navedenega člena 7(1), ki se nanaša na
         področje, analogno področju navedene točke (h), in sicer zadeva znamke, ki vsebujejo znamenja, embleme ali grbe, ki niso zajeti
         v členu 6ter Pariške konvencije.

      Člen 7(1)(i) Uredbe št. 40/94 se namreč uporablja brez razlikovanja za znamke proizvodov in storitvene znamke, tako da bi
         se zavrnitev registracije lahko na primer nanašala na storitveno znamko, ki vsebuje znamenje. Nikjer ni navedeno, zakaj bi
         se takšna registracija zavrnila za storitveno znamko, ki vsebuje znamenje, in ne za storitveno znamko, ki vsebuje državno
         zastavo. Če je zakonodajalec Skupnosti torej želel znamenjem in grbom zagotoviti takšno varstvo, je treba predpostavljati,
         da je še toliko bolj imel tudi namen zagotoviti najmanj tako široko varstvo grbom, zastavam in drugim emblemom držav ali mednarodnih
         meddržavnih organizacij. Tako se ne zdi verjetno, da bi zakonodajalec Skupnosti želel ponudniku storitev dopustiti uporabo
         znamke, ki vsebuje nacionalno zastavo, medtem ko bi hkrati prepovedal takšno uporabo glede znamenj, kakršna so na primer znamenja
         športnega društva.

      (Glej točke 72 in od 75 do 80.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 16. julija 2009(*)

      „Pritožba – Intelektualna lastnina – Uredba (ES) št. 40/94 – Znamka Skupnosti – Pariška konvencija za varstvo industrijske lastnine – Absolutni razlogi za zavrnitev registracije znamke – Tovarniške ali trgovske znamke, enake ali podobne državnemu emblemu – Upodobitev javorjevega lista – Uporaba za storitvene znamke“
      V združenih zadevah C-202/08 P in C-208/08 P,
      zaradi dveh pritožb na podlagi člena 56 Statuta Sodišča, vloženih 8. in 16. maja 2008,
      American Clothing Associates NV, s sedežem v Evergemu (Belgija), ki jo zastopajo P. Maeyaert, N. Clarembeaux in C. De Keersmaeker, odvetniki,

      pritožnik,
      druga stranka v postopku je
      Urad za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopa A. Folliard-Monguiral, zastopnik,

      tožena stranka na prvi stopnji (C‑202/08 P),
      in
      Urad za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopa A. Folliard-Monguiral, zastopnik,

      pritožnik,
      druga stranka v postopku je
      American Clothing Associates NV, s sedežem v Evergemu (Belgija), ki jo zastopajo P. Maeyaert, N. Clarembeaux in C. De Keersmaeker, odvetniki,

      tožeča stranka na prvi stopnji (C‑208/08 P),
      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, A. Tizzano, A. Borg Barthet (poročevalec), E. Levits in J.-J. Kasel, sodniki,
      generalni pravobranilec: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      sodna tajnica: C. Strömholm, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 26. marca 2009,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 12. maja 2009
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Družba American Clothing Associates NV (v nadaljevanju: American Clothing) in Urad za usklajevanje na notranjem trgu (znamke
         in modeli) (UUNT) s pritožbama predlagata razveljavitev sodbe Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti z dne 28. februarja
         2008 v zadevi American Clothing Associates proti UUNT (upodobitev javorjevega lista) (T-215/06, ZOdl., str. II‑303, v nadaljevanju:
         izpodbijana sodba), s katero je Sodišče prve stopnje delno razveljavilo odločbo prvega odbora za pritožbe UUNT z dne 4. maja
         2006 (zadeva R 1463/2005-1), s katero je bila zavrnjena zahteva za registracijo znaka, ki upodablja javorjev list, kot znamke
         Skupnosti (v nadaljevanju: sporna odločba).

       Pravni okvir
      2        Člen 7(1) Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL 1994, L 11, str. 1), kakor je bila spremenjena
         z Uredbo Sveta (ES) št. 3288/94 z dne 22. decembra 1994 (UL L 349, str. 83, v nadaljevanju: Uredba št. 40/94), naslovljen
         „Absolutni razlogi za zavrnitev“, določa:

      „1.      Kot znamka se ne registrirajo:
      […]
      (h)      znamke, za katere ni bilo izdano dovoljenje pristojnih organov in morajo biti zavrnjene na podlagi člena 6ter Pariške konvencije;
      (i)      znamke, ki vsebujejo znamenja, embleme ali grbe, ki niso zajeti v členu 6ter Pariške konvencije in ki imajo poseben javni
         pomen, razen če so pristojni organi zanje izdali dovoljenje za registracijo.

      […]“
      3        Člen 29(1) Uredbe št. 40/94 določa, da „[o]seba, ki je pravilno vložila prijavo znamke v ali za katerokoli državo članico
         Pariške konvencije ali Sporazuma o ustanovitvi Svetovne trgovinske organizacije, ali njegovi pravni nasledniki imajo ob vložitvi
         prijave znamke Skupnosti za isto znamko glede blaga ali storitev, ki so enake ali zajete v tistih, za katere je vložena prijava,
         prednostno pravico v obdobju šestih mesecev od dneva vložitve prve prijave.“

      4        V skladu s členom 38(2) navedene uredbe, „[č]e znamka vsebuje element, ki ni razlikovalen, in če bi vključitev omenjenega
         elementa v znamko povzročila dvome glede obsega varstva znamke, lahko Urad kot pogoj za registracijo omenjene znamke zahteva,
         naj prijavitelj navede, da odklanja vsako izključno pravico do takšnega elementa. […]“

      5        Členi 1, 6, 6ter, 6sexies in 7 Konvencije za varstvo industrijske lastnine, ki je bila podpisana v Parizu 20. marca 1883 in
         nazadnje revidirana v Stockholmu 14. julija 1967 ter spremenjena 28. septembra 1979 (Zbirka pogodb Združenih narodov, zv. 828,
         št. 11851, str. 305, v nadaljevanju: Pariška konvencija), določajo:

      „1. člen
      […]
      2)       Predmet varstva industrijske lastnine so patenti, uporabni modeli, industrijski vzorci ali modeli, tovarniške ali trgovske
         znamke, storitvene znamke, trgovsko ime in trgovske označbe ali ime izvora ter zatiranje nelojalne konkurence.

      […]
      6. člen
      1)       Pogoje za prijavljanje in registracijo tovarniških ali trgovskih znamk določi vsaka država [unije, ki jo sestavljajo države,
         za katere velja Pariška konvencija,] s svojo nacionalno zakonodajo.

      […]
      6.ter člen
      1)      a)     Države unije se strinjajo, da bodo, kadar ni dovoljenja pristojnih oblasti, zavrnile ali razveljavile registracijo ter s priložnostmi
         sredstvi prepovedale, da se kot tovarniške ali trgovske znamke ali njihovi sestavni deli uporabljajo grbi, zastave in drugi
         državni emblemi držav unije, uradni znaki in punci za kontrolo in garancijo, ki so jih one sprejele, kakor tudi sleherno posnemanje
         v heraldičnem pogledu.

      b)      Določbe zgornje točke a) prihajajo v poštev tudi za grbe, zastave in druge embleme, okrajšave ali imena mednarodnih meddržavnih
         organizacij, katerih članice so ena ali več držav unije, izvzemši grbe, zastave in druge embleme, okrajšave ali imena, ki
         so že bili predmet veljavnih mednarodnih sporazumov za zagotovitev njihovega varstva.

      c)      Nobena država unije ni dolžna uporabiti določbe iz zgornje točke b) v škodo nosilcev dobronamerno pridobljenih pravic pred
         uveljavitvijo te konvencije v njej. Države unije niso dolžne uporabiti te določbe, kadar uporaba ali registracija iz zgornje
         točke a) ni takšne narave, da bi javnosti vsiljevala misel, da je med zadevno organizacijo in grbi, zastavami, emblemi, okrajšavami
         ali imenom kakšna zveza, oziroma kadar ni verjetno, da je ta uporaba ali ta registracija takšna, da utegne javnost spraviti
         v zmoto glede obstoja kakšne zveze med uporabnikom in organizacijo.

      […]
      3)      a)     Da bi bile te določbe aplicirane, so države unije privolile pošiljati druga drugi po Mednarodnem uradu seznam državnih emblemov,
         uradnih znakov in puncev za kontrolo in garancijo, ki jih želijo ali jih bodo želele neomejeno ali z določenimi omejitvami
         postaviti pod varstvo tega člena, kakor tudi vse njegove poznejše spremembe. Vsaka država unije bo dala javnosti pravočasno
         na razpolago poslane sezname.

      To sporočilo pa ni obvezno, kadar gre za državne zastave.
               […]
      […]
      6.sexies člen
      Države unije se zavezujejo, da bodo varovale storitvene znamke. One niso obvezne predvideti registracijo teh znamk.
      7. člen
      Narava proizvoda, na katerem mora biti tovarniška ali trgovska znamka, ne sme biti v nobenem primeru ovira za njeno registracijo.“
      6        Člen 16 Pogodbe o pravu znamk, sklenjene 27. oktobra 1994 v Ženevi, določa, da „[v]saka pogodbenica registrira storitvene
         znamke in zanje uporablja določbe Pariške konvencije, ki se nanašajo na blagovne znamke.“

       Dejansko stanje spora
      7        Družba American Clothing je 23. julija 2002 na podlagi Uredbe št. 40/94 pri UUNT vložila prijavo znamke Skupnosti.

      8        Znamka, za katero je bila zahtevana registracija in ki je sestavljena iz podobe javorjevega lista ter skupine črk „RW“ pod
         to podobo, je natisnjena spodaj:

      9        Proizvodi in storitve, za katere je bila zahtevana registracija, spadajo v razrede 18, 25 in 40 v smislu Nicejskega aranžmaja
         o mednarodni klasifikaciji proizvodov in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kakor je bil revidiran
         in spremenjen (v nadaljevanju: Nicejski aranžma), in ustrezajo naslednjim opisom:

      –        „Usnje in imitacije usnja, izdelki iz teh snovi, ki jih ne obsegajo drugi razredi; živalske kože; kovčki in potovalne torbe;
         dežniki, sončniki in sprehajalne palice; biči, konjska zaprega in sedlarski izdelki“ (razred 18);

      –        „Oblačila, obutev, pokrivala“ (razred 25), in
      –        „Krojaštvo (izdelovanje oblek po meri), prepariranje in nagačenje živali; knjigovezništvo, obdelava kož, obdelovanje usnja,
         strojenje krzna, obdelava blaga (tekstil); razvijanje fotografskih filmov in izdelava fotografij; tesarska dela; stiskanje
         sadja; mletje žita; obdelovanje in kaljenje kovin“ (razred 40).

      10      Preizkuševalec je z odločbo z dne 7. oktobra 2005 zavrnil registracijo prijavljene znamke za vse zadevne proizvode in storitve
         na podlagi člena 7(1)(h) Uredbe št. 40/94, ker bi lahko navedena znamka v javnosti vzbudila vtis, da obstaja povezava med
         njo in Kanado, saj je javorjev list v prijavljeni znamki posnemanje emblema Kanade.

      11      Ta emblem, kot izhaja iz sporočila Mednarodnega urada Svetovne organizacije za intelektualno lastnino (WIPO) z dne 1. februarja
         1967 državam podpisnicam Pariške konvencije in baze podatkov pri organizaciji WIPO, je natisnjen v nadaljevanju:

      12      Družba American Clothing je 6. decembra 2005 na podlagi členov od 57 do 62 Uredbe št. 40/94 vložila pritožbo zoper odločbo
         preizkuševalca.

      13      Prvi odbor za pritožbe UUNT je s sporno odločbo zavrnil pritožbo družbe American Clothing in potrdil odločbo preizkuševalca.

       Tožba pred Sodiščem prve stopnje in izpodbijana sodba
      14      Družba American Clothing je v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 8. avgusta 2006 vložila tožbo zoper sporno odločbo in
         pri tem navedla en sam tožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev člena 7(1)(h) Uredbe št. 40/94.

      15      Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo razveljavilo sporno odločbo v delu, v katerem se ta nanaša na registracijo prijavljene
         znamke za storitve iz razreda 40 v smislu Nicejskega aranžmaja, ker se člen 6ter(1)(a) Pariške konvencije, na katerega neposredno
         napotuje člen 7(1)(h) Uredbe št. 40/94, ne uporablja za storitvene znamke.

      16      Sodišče prve stopnje je namreč zavrnilo široko razlago člena 6ter Pariške konvencije in posledično pravno utemeljitev zavrnitve
         registracije storitvene znamke kot znamke Skupnosti na podlagi navedenega člena 7(1)(h). V tej zvezi je v točki 31 izpodbijane
         sodbe med drugim spomnilo, da je bila prav zaradi razširitve varstva, ki je s Pariško konvencijo zagotovljeno znamkam proizvodov,
         na storitvene znamke, v člen 16 Pogodbe o pravu znamk, sprejete v Ženevi 27. oktobra 1994, vnesena posebna določba. Vendar
         Evropska skupnost navedene pogodbe ni ratificirala.

      17      Sodišče prve stopnje je poleg tega v točki 32 izpodbijane sodbe presodilo, da se je zakonodajalec Skupnosti ob razmeroma nedavnem
         sprejetju Uredbe št. 40/94 v njeni prvotni različici zavedal pomena storitvenih znamk v sodobni trgovini in bi zato lahko
         varstvo, zagotovljeno državnim emblemom s členom 6ter Pariške konvencije, razširil tudi na to kategorijo znamk. Ker pa se
         navedenemu zakonodajalcu ni zdelo potrebno tako razširiti področja uporabe upoštevnih določb, je Sodišče prve stopnje presodilo,
         da ni treba, da ga sodišče Skupnosti nadomesti in uporabi razlago contra legem navedenih določb, katerih pomen je povsem jasen.

      18      V preostalem je Sodišče prve stopnje zavrnilo tožbo in ugotovilo, da je odbor za pritožbe pravilno zavrnil registracijo prijavljene
         znamke za proizvode iz razredov 18 in 25 v smislu Nicejskega aranžmaja.

      19      Sodišče prve stopnje je, da je prišlo do tega sklepa, v točki 65 izpodbijane sodbe med drugim ugotovilo, da je treba za presojo
         sestavljene znamke z vidika člena 6ter Pariške konvencije upoštevati vsakega od delov navedene znamke in da za preprečitev
         registracije zadevne znamke, ne glede na splošno dojemanje te znamke, zadostuje, da je eden od teh delov državni emblem ali
         njegovo posnemanje „v heraldičnem pogledu“.

      20      Sodišče prve stopnje je nato v zvezi z javorjevim listom iz prijavljene znamke v točki 72 izpodbijane sodbe ugotovilo, da
         se je treba pri primerjavi „v heraldičnem pogledu“ v smislu člena 6ter Pariške konvencije med znakom navedene znamke in državnim
         emblemom sklicevati na heraldični opis zadevnega emblema, in ne na morebitni geometrični opis istega emblema, ki naj bi bil
         po naravi precej podrobnejši. V točki 75 navedene sodbe je ugotovilo, da bo kljub majhni razliki zadevna javnost v Skupnosti,
         in sicer povprečen potrošnik, ki so mu namenjeni proizvodi za vsakdanjo rabo, ki jih označuje prijavljena znamka, dojemala
         to znamko predvsem kot posnemanje kanadskega emblema.

      21      Sodišče prve stopnje je poleg tega v točki 77 izpodbijane sodbe spomnilo, da uporaba člena 6ter(1)(a) Pariške konvencije ni
         odvisna od tega, ali obstaja možnost zmote zadevne javnosti glede porekla proizvodov, označenih s prijavljeno znamko, ali
         od obstoja povezave med imetnikom te znamke in državo, katere emblem je prikazan v navedeni znamki. Sodišče prve stopnje je
         v točki 81 iste sodbe dalje menilo, da domnevni ugled prijavljene znamke prav tako ni pomemben.

      22      Sodišče prve stopnje je v zvezi z upoštevanjem prejšnjih nacionalnih registracij znamk, ki so enake ali primerljive z znamko,
         za katero se zahteva registracija, v točki 84 izpodbijane sodbe spomnilo, da UUNT in po potrebi sodišča Skupnosti ne zavezuje
         odločba, sprejeta v državi članici, ali celo tretji državi, ki priznava, da je ta znak ali podobne znake mogoče registrirati
         kot nacionalno znamko. Sodišče prve stopnje je glede domnevno manj omejevalne prakse kanadskega urada za intelektualno lastnino
         v točki 85 izpodbijane sodbe ugotovilo, da tožeča stranka ni niti dokazala niti nedvoumno potrdila, da je dobila dovoljenje
         pristojnih kanadskih organov za registracijo znamke, ki je enaka prijavljeni znamki.

       Predlogi strank v pritožbenem postopku
      23      Družba American Clothing v zadevi C-202/08 P predlaga Sodišču, naj:

      –        razveljavi izpodbijano sodbo v delu, v katerem je Sodišče prve stopnje odločilo, da prvi odbor za pritožbe UUNT ni kršil člena
         7(1)(h) Uredbe št. 40/94 s tem, da je sprejel sporno odločbo v delu, v katerem se ta nanaša na registracijo prijavljene znamke
         za proizvode iz razredov 18 v smislu Nicejskega aranžmaja, in sicer „[u]snje in imitacije usnja, izdelki iz teh snovi, ki
         jih ne obsegajo drugi razredi; živalske kože; kovčki in potovalne torbe; dežniki, sončniki in sprehajalne palice; biči, konjska
         zaprega in sedlarski izdelki“ ter 25 v smislu navedenega aranžmaja, in sicer „[o]blačila, obutev, pokrivala“, in

      –        UUNT naloži plačilo stroškov.
      24      UUNT Sodišču v navedeni zadevi predlaga, naj:

      –        pritožbo zavrne in
      –        družbi American Clothing naloži plačilo stroškov.
      25      UUNT v zadevi C-208/08 P predlaga Sodišču, naj:

      –        razveljavi izpodbijano sodbo v delu, v katerem je Sodišče prve stopnje odločilo, da se člen 7(1)(h) Uredbe št. 40/94 ne uporablja
         za znamke, ki označujejo storitve, in

      –        družbi American Clothing naloži plačilo stroškov.
      26      Družba American Clothing v navedeni zadevi predlaga Sodišču, naj:

      –        potrdi izpodbijano sodbo v delu, v katerem je ugotovljeno, da se člen 7(1)(h) Uredbe št. 40/94 in člen 6ter Pariške konvencije
         ne uporabljata za storitvene znamke, in

      –        UUNT naloži plačilo stroškov.
       Pritožbi
      27      Po opredelitvi strank in generalnega pravobranilca sta bili s sklepom predsednika Sodišča z dne 11. februarja 2009 zadevi
         C‑202/08 P in C-208/08 P zaradi medsebojne povezanosti na podlagi člena 43 Poslovnika združeni za pisni in ustni postopek
         ter za sodbo.

       Zadeva C-202/08 P
       Trditve strank
      28      Družba American Clothing Sodišču prve stopnje očita, da je napačno uporabilo pravo pri uporabi razlogov za zavrnitev registracije
         znamke na podlagi člena 7(1)(h) Uredbe št. 40/94 in člena 6ter(1)(a) Pariške konvencije.

      29      Ta družba trdi, da Sodišče prve stopnje ni upoštevalo pomena bistvene funkcije državnega emblema za presojo obsega njegovega
         varstva. Varstvo, ki je zagotovljeno takšnemu emblemu, naj bi namreč moralo biti omejeno na primere, v katerih bi lahko bile
         njegove bistvene funkcije prizadete. Zavrnitev registracije takšnega emblema kot znamke ali elementa znamke je mogoče utemeljiti
         le, če lahko uporaba znamke ali njenega elementa škoduje simbolom identitete ali suverenosti države, na katere se ta emblem
         nanaša. Državni emblemi naj bi tako bili, tako kot znamke in označbe porekla, zaščiteni znaki, za katere po analogiji veljajo
         enaka merila varstva.

      30      Družba American Clothing trdi, da je namen varovanja državnih emblemov v skladu s členom 6ter(1)(a) Pariške konvencije zaščititi
         te embleme pred podobnimi drugimi znaki na jasno opredeljenem področju, in sicer pri posnemanju „v heraldičnem pogledu“. V
         nasprotju s tem, kar naj bi Sodišče prve stopnje navedlo v točki 71 izpodbijane sodbe, namen izraza „posnemanje v heraldičnem
         pogledu“ ni varovanje simbola kot takega, ampak natančno določene umetniške interpretacije ali posebnega grafičnega dela,
         ki izhaja iz izvajanja pravil o heraldiki. Če emblem nima oziroma ima le malo heraldičnih značilnosti, ga tako ne bi bilo
         mogoče posnemati v smislu navedene določbe.

      31      Razlaga Sodišča prve stopnje v izpodbijani sodbi naj bi posledično vzpostavila skoraj absoluten monopol držav nad znaki, ki
         imajo le malo heraldičnih značilnosti, in tako povzročila, da teh znakov ni mogoče uporabiti kot elemente znamk. Dejansko
         naj bi veliko število registriranih znamk vsebovalo znake, ki so registrirani kot državni emblem, tako kot na primer irski
         deteljin list.

      32      Družba American Clothing nazadnje trdi, da naj Sodišče prve stopnje ne bi upoštevalo pomena nekaterih okoliščin obravnavane
         zadeve. Tako naj v točkah 64 in 65 izpodbijane sodbe ne bi upoštevalo celotnega vtisa, ki ga ustvarja znamka, saj je menilo,
         da je ta vtis popolnoma nepomemben, kadar gre za registracijo znamke, ki jo sestavlja državni emblem ali njegovo posnemanje
         v heraldičnem pogledu. Družba American Clothing prav tako poudarja, da se zdi, da člen 6ter Pariške konvencije ne nasprotuje
         temu, da bi bila sestavljena znamka, ki vsebuje emblem, predmet registracije, ki bi jo spremljal „disclaimer“ (izjava o odklonitvi,
         v nadaljevanju: odklonitev), kot jo določa člen 38 Uredbe št. 40/94, s katero prijavitelj navede, da odklanja izključno pravico
         do določenega elementa znamke. To naj bi bilo poleg tega v skladu s prakso kanadskega urada za intelektualno lastnino, ki
         naj bi dovolil registracijo znamk z javorjevim listom z enajstimi vrhovi pod pogojem, da se glede njih predloži „odklonitev“.
         Sodišče prve stopnje naj bi v obravnavani zadevi izkrivilo dejstva, ker je zanikalo obstoj te prakse navedenega urada, zlasti
         v zvezi z zahtevo po takšni „odklonitvi“ glede znamke, na katero se nanaša ta postopek in glede katere naj bi bila registracija
         pozneje opuščena zaradi drugih razlogov.

      33      Družba American Clothing dodaja, da naj UUNT tako ne bi smel varovati državnih emblemov strožje, kot to počnejo zadevne državne
         članice. Sodišče prve stopnje naj bi moralo bolj upoštevati prakso UUNT in drugih nacionalnih uradov na tem področju. Družba
         American Clothing trdi, da v običajnih razmerah uporabe javnost ne bi zaznala manj poudarjenih heraldičnih značilnosti, kot
         v primeru prijavljene znamke, saj bi videla bolj okrasni element kot pa navezovanje na državni emblem. Takšne heraldične značilnosti
         naj bi bile poleg tega v drugih znakih, ki se pogosto uporabljajo kot znamke.

      34      UUNT najprej opozarja, da je Sodišče v okviru pritožbe omejeno na pravna vprašanja in da je zato vprašanje, ali je upodobitev
         javorjevega lista v zahtevi za registracijo zadevne znamke v heraldičnem pogledu posnemanje emblema Kanade, ugotavljanje dejanskega
         stanja, ki ni predmet nadzora Sodišča.

      35      UUNT zavrača vse trditve družbe American Clothing, ki se nanašajo na zahtevo glede škodovanja bistvenim funkcijam državnih
         emblemov. V nasprotju s spori med razlikovalnimi znaki se, po mnenju UUNT, za zavrnitev registracije znamke ne zahteva, da
         se dokaže „povezava“ med imetnikom znamke in države, katere emblem se posnema, saj bistvena funkcija državnega emblema ni
         zagotavljanje trgovskega izvora proizvoda in storitev. Varstvo, ki je zagotovljeno državnemu emblemu, naj bi bilo absolutno
         v tem smislu, da naj ne bi bilo odvisno od vprašanja, ali emblem, ki se posnema v znamki, javnost zaznava kot razlikovalen
         ali okrasen element.

      36      Zaradi istega razloga naj ne bi bilo potrebe po presoji prijavljene znamke v celoti, ki jo je zahtevala družba American Clothing.
         Možnost „odklonitve“, kot jo določa člen 38(2) Uredbe št. 40/94, naj se ne bi uporabljala, kadar se sporni element znamke
         izpodbija iz drugega razloga, kot je pomanjkanje razlikovalnega učinka.

      37      Sodišče prve stopnje naj bi poleg tega pravilno menilo, da je treba posnemanje v heraldičnem pogledu presoditi bolj glede
         na heraldični opis emblema kot pa na njegov geometrični in grafični opis. Heraldični opis emblema naj bi namreč predstavljal
         več kot le geometrični in grafični opis, ker se lahko natančna grafična upodobitev spreminja, ne da bi se pri tem spreminjale
         heraldične značilnosti simbola. Člen 6ter(1)(a) Pariške konvencije naj bi potrjeval, da varstvo emblemov ni omejeno na njihovo
         grafično upodobitev, saj naj bi se v skladu z navedeno določbo raztezalo na vsako posnemanje „v heraldičnem pogledu“. Obseg
         varstva emblema naj prav tako ne bi bil odvisen od njegovih bolj ali manj poudarjenih heraldičnih značilnostih, saj mora biti
         na primer emblem Japonske upravičen do istega varstva kot emblem, ki je bolj dodelan. UUNT poudarja, da naj bi bil heraldični
         opis emblema Kanade s strani Sodišča prve stopnje v celoti presoja dejstev, ki naj ne bi bila predmet nadzora Sodišča.

      38      UUNT v zvezi z dejanskim stanjem trdi, da Sodišče prve stopnje v obravnavani zadevi ni izkrivilo dejstev s tem, da ni upoštevalo
         prakse kanadskega urada za intelektualno lastnino, ampak je le ugotovilo, da navajana dejstva niso bila dokazana. UUNT in
         sodišču Skupnosti naj ne bi bilo treba upoštevati nacionalne prakse na podlagi zakonskih določb, ki ne ustrezajo tistim v
         Uredbi št. 40/94, in člen 6ter Pariške konvencije naj poleg tega ne bi napotoval na pravo ali prakso države porekla varovanega
         emblema. Tudi če je UUNT podobne znamke pomotoma registriral, bi moralo načelo zakonitosti prevladati nad načelom enakega
         obravnavanja. V zvezi z okoliščinami uporabe navaja, da se te, ne glede na to, da se lahko spreminjajo, ne bi smele upoštevati,
         saj je treba, ne glede na kakršno koli okoliščino uporabe, preveriti, ali prijavljena znamka vsebuje posnemanje državnega
         emblema.

       Presoja Sodišča
      39      V zvezi s trditvijo, da naj Sodišče prve stopnje ne bi upoštevalo pomena bistvene funkcije državnega emblema za določitev
         obsega njegovega varstva, je treba še enkrat presoditi to bistveno funkcijo in Skupnostno ter mednarodno ureditev, ki se uporabljata
         za državne embleme, in jih primerjati s tistimi, ki se nanašajo na znamke.

      40      Generalni pravobranilec je v točkah od 59 do 63 sklepnih predlogov poudaril nekatere od bistvenih funkcij, ki jih lahko ima
         državni emblem. Med drugim je treba poudariti funkciji identificiranja države in predstavljanja njene suverenosti ter celovitosti.
         Bistvena funkcija znamke pa je zagotoviti potrošniku ali končnemu uporabniku identiteto porekla označenega proizvoda ali storitve,
         tako da mu omogoča brez možne zmede razlikovati ta proizvod ali storitev od tistih, ki imajo drugo poreklo (glej zlasti sodbi
         z dne 29. septembra 1998 v zadevi Canon, C-39/97, Recueil, str. I-5507, točka 28, in z dne 6. oktobra 2005 v zadevi Medion,
         C‑120/04, ZOdl., str. I-8551, točka 23).

      41      Da bi namreč znamka lahko imela bistveno vlogo v sistemu neizkrivljene konkurence, ki ga Pogodba ES skuša vzpostaviti in ohranjati,
         mora zagotavljati, da so bili vsi proizvodi ali storitve, ki jih označuje, proizvedeni oziroma opravljene pod nadzorom enega
         podjetja, ki je odgovorno za njihovo kakovost (glej zlasti sodbi z dne 23. maja 1978 v zadevi Hoffmann-La Roche, 102/77, Recueil,
         str. 1139, točka 7, in z dne 18. junija 2002 v zadevi Philips, C-299/99, Recueil, str. I-5475, točka 30).

      42      Ta razlika med bistvenimi funkcijami znamk in državnih emblemov se izraža tudi v njihovi različni obravnavi v pravu Skupnosti
         in v mednarodnem pravu.

      43      Tako člen 6 Uredbe št. 40/94 določa načelo pridobitve znamke z registracijo, medtem ko države v skladu s členom 6ter(3)(a)
         Pariške konvencije Mednarodnemu uradu WIPO zgolj sporočajo seznam emblemov, ki jih je treba zaščititi, in takšno obvestilo
         ni obvezno za državne zastave. V zvezi z znamkami velja načelo varstva glede določenih razredov proizvodov in storitev, medtem
         ko emblemi, nasprotno, uživajo splošno varstvo ne glede na to, za kaj se želijo uporabljati. Poleg tega se emblemi, v nasprotju
         z znamkami, ne morejo razglasiti za nične in pravice njihovega imetnika se ne morejo razveljaviti. Povrhu tega njihovo varstvo
         ni časovno omejeno. Številnih vidikov v zvezi z varstvom znamk torej ni mogoče uporabiti za varstvo državnih emblemov.

      44      Enako velja za obstoj verjetnosti zmede, ki se, čeprav je poseben pogoj varstva znamke v primeru podobnosti med znamko in
         znakom ter med blagom oziroma storitvami (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Medion, točka 24; ter sodbi z dne 10. aprila 2008
         v zadevi Adidas in Adidas Benelux, C-102/07, ZOdl., str. I-2439, točka 28, in z dne 12. junija 2008 v zadevi O2 Holdings &
         O2 (UK), C-533/06, ZOdl., str. I-4231, točka 47), ne zahteva za varstvo emblema, saj se člen 6ter(1)(a) Pariške konvencije
         nanj nikakor ne sklicuje.

      45      Prav tako je treba ugotoviti, da iz člena 6ter(1)(c), druga poved, Pariške konvencije izhaja, da varstvo državnih emblemov
         ni pogojeno s tem, da javnost meni, da obstaja zveza med znamko, za katero se zahteva registracija, in emblemom. V primeru
         emblemov mednarodnih organizacij namreč navedena določba dovoljuje registracijo in uporabo znamke, če ta ne more javnosti
         spraviti v zmoto glede obstoja zveze med uporabnikom znamke in organizacijo. Iz tega izhaja, da v preostalih primerih, in
         sicer v primerih v zvezi z državnimi emblemi, ta možnost ne obstaja in torej ni treba preverjati obstoja takšne zveze.

      46      Zato je treba zavrniti trditve družbe American Clothing, ki se nanašajo na učinek bistvene funkcije državnega emblema na presojo
         obsega njegovega varstva in na uporabo, po analogiji, enakih meril za varstvo, kot se nanašajo na znamke.

      47      V zvezi s trditvami, ki jih je družba American Clothing predložila glede razlage izraza „sleherno posnemanje v heraldičnem
         pogledu“ iz člena 6ter(1)(a) Pariške konvencije, je treba najprej poudariti, da navedena določba prepoveduje registracijo
         in uporabo državnega emblema ne samo kot znamke, temveč tudi kot njenega elementa. Varstvo, ki je zagotovljeno emblemom, je
         torej tudi v tej zvezi zelo široko. Poleg tega zadnji del te določbe prav tako zagotavlja širše varstvo državnih emblemov,
         saj poleg natančne kopije emblema prepoveduje tudi njegovo posnemanje.

      48      Vendar pa se prepoved posnemanja emblema nanaša le na njegovo posnemanje v heraldičnem pogledu, in sicer tisto, ki vključuje
         heraldične značilnosti, s katerimi se emblem razlikuje od drugih znakov. Tako se varstvo proti kakršnemu koli posnemanju v
         heraldičnem pogledu ne nanaša na podobo samo po sebi, temveč na njen heraldični izraz. Zato je treba, da bi se ugotovilo,
         ali znamka vsebuje posnemanje v heraldičnem pogledu, presoditi heraldični opis zadevnega emblema.

      49      Iz tega sledi, da trditve družbe American Clothing, da bi bilo treba upoštevati geometrični opis emblema, ni mogoče sprejeti.
         Prvič, takšna razlaga bi bila v nasprotju s pristopom, navedenim v točki 47 te sodbe, s katerim se emblemu zagotavlja široko
         varstvo, saj bi grafični opis, ki je po naravi zelo natančen, pri najmanjši razliki med obema opisoma vodil k zavrnitvi varstva
         emblema iz člena 6ter(1)(a) Pariške konvencije. Drugič, primer grafične usklajenosti z emblemom, ki je uporabljen v znamki,
         je že predmet prvega dela te določbe, tako da je treba izraz „sleherno posnemanje v heraldičnem pogledu“ razumeti kot dodaten
         obseg.

      50      Za znamko, ki ne upodablja natančno državnega emblema, bi se tako lahko kljub temu uporabil člen 6ter(1)(a) Pariške konvencije,
         kadar jo zadevna javnost, v obravnavanem primeru povprečen potrošnik, zaznava kot posnemanje takšnega emblema.

      51      Vendar pa je treba v zvezi z izrazom „posnemanje v heraldičnem pogledu“ iz navedene določbe pojasniti, da vsake razlike med
         znamko, za katero se zahteva registracija, in državnim emblemom, ki jo odkrije strokovnjak za heraldiko, povprečni potrošnik
         ne bo nujno zaznal in bo lahko, kljub razlikam na ravni določenih heraldičnih podrobnosti, v znamki videl posnemanje zadevnega
         emblema.

      52      Poleg tega so v heraldičnem opisu emblema, na katerega se je treba opreti, da bi se ugotovilo, ali gre za posnemanje v heraldičnem
         pogledu v smislu člena 6ter(1)(a) Pariške konvencije, običajno le nekateri opisni elementi, ne da bi bile nujno obravnavane
         podrobnosti umetniške interpretacije. Sodišče prve stopnje torej ni napačno uporabilo prava s tem, da je ugotovilo, da bi
         lahko obstajalo več umetniških interpretacij istega emblema na podlagi istega heraldičnega opisa.

      53      Vendar pa heraldični opis emblema s strani Sodišča prve stopnje v obravnavani zadevi in presoja vprašanja, ali je prijavljena
         znamka vsebovala posnemanje v heraldičnem pogledu, sama po sebi nista predmet nadzora Sodišča. Pritožba je namreč v skladu
         s členom 225(1) ES in členom 58, prvi odstavek, Statuta Sodišča omejena na pravna vprašanja. Sodišče prve stopnje je torej
         edino pristojno za ugotavljanje in presojo upoštevnih dejstev ter presojo dokazov. Presoja teh dejstev in dokazov, razen ob
         njihovem izkrivljanju, zato ni pravno vprašanje, ki je kot tako predmet nadzora Sodišča v okviru pritožbe (glej zlasti sodbi
         z dne 19. septembra 2002 v zadevi DKV proti UUNT, C‑104/00 P, Recueil, str. I‑7561, točka 22, in z dne 22. junija 2006 v zadevi
         Storck proti UUNT, C‑25/05 P, ZOdl., str. I‑5719, točka 40).

      54      Nekatere trditve družbe American Clothing glede upoštevnosti nekaterih okoliščin obravnavane zadeve, zlasti v zvezi z zaznavanjem
         javnosti – v običajnih razmerah uporabe znamke – javorjevega lista kot okrasa in v zvezi z domnevno privolitvijo kanadskega
         urada za intelektualno lastnino, da se registrira znamka, ki je enaka zadevni znamki in ki jo spremlja „odklonitev“, se ne
         nanašajo na pravna vprašanja in zato ne spadajo v pristojnost Sodišča.

      55      Res je, da družba American Clothing trdi, da so bila v zvezi s to zadnjo trditvijo izkrivljena dejstva. Vendar je treba ugotoviti,
         da ni dokazala, kako naj bi Sodišče prve stopnje izkrivilo dejstva, temveč se je omejila le na trditev, da je Sodišče prve
         stopnje zanikalo obstoj prakse kanadskega urada za intelektualno lastnino. Sodišče prve stopnje v točki 85 izpodbijane sodbe
         ni zanikalo obstoja te prakse, temveč je zgolj ugotovilo, da družba American Clothing ni dokazala, da navedeni urad ni ugovarjal
         glede prisotnosti javorjevega lista, ko je presojal zahtevo za registracijo znamke, ki je enaka prijavljeni znamki.

      56      Zato je treba vse zgoraj navedene očitke, s katerimi se želita izpodbiti ugotovitev in presoja dejstev s strani Sodišče prve
         stopnje, razglasiti za nedopustne.

      57      V zvezi z očitki, da Sodišče prve stopnje ni upoštevalo prakse UUNT in drugih nacionalnih uradov na področju emblemov, je
         treba po eni strani, v zvezi z UUNT, poudariti, da se odločbe odborov za pritožbe o registraciji znaka kot znamke Skupnosti
         v skladu z Uredbo št. 40/94 sprejemajo na podlagi izvrševanja omejenih pooblastil, in ne pravice do prostega preudarka. Zato
         se mora zakonitost odločb odborov za pritožbe presojati zgolj na podlagi te uredbe, kot jo razlaga sodišče Skupnosti, in ne
         na podlagi njihove predhodne prakse odločanja (sodbi z dne 15. septembra 2005 v zadevi BioID proti UUNT, C-37/03 P, ZOdl.,
         str. I-7975, točka 47, in z dne 12. januarja 2006 v zadevi Deutsche SiSi-Werke proti UUNT, C-173/04 P, ZOdl., str. I-551,
         točka 48).

      58      Po drugi strani je treba v zvezi s prejšnjimi nacionalnimi registracijami, ki jih navaja družba American Clothing, spomniti,
         da je ureditev Skupnosti za znamke samostojen sistem, ki ga sestavlja skupek pravil in ki zasleduje posebne cilje, pri čemer
         je uporaba tega sistema neodvisna od slehernega nacionalnega sistema. Zato se to, ali je znak mogoče registrirati kot znamko
         Skupnosti, lahko presoja samo na podlagi upoštevnih predpisov Skupnosti, kot jih razlaga sodišče Skupnosti (glej v tem smislu
         sodbo z dne 17. julija 2008 v zadevi L&D proti UUNT, C-488/06 P, še neobjavljena v ZOdl., točka 58). Zato UUNT in po potrebi
         sodišča Skupnosti ne zavezuje odločba, ki je bila sprejeta v državi članici, ali celo tretji državi, in v skladu s katero
         je ta znak mogoče registrirati kot nacionalno znamko. Iste ugotovitve veljajo a fortiori za registracije drugih znamk kot prijavljene v obravnavanem primeru.

      59      Nazadnje, kot je bilo opozorjeno v točki 47 te sodbe, se člen 6ter(1)(a) Pariške konvencije ne uporablja samo za znamke, ampak
         tudi za elemente znamk, ki povzemajo ali posnemajo državne embleme. Zato za zavrnitev registracije kot znamke Skupnosti zadostuje,
         da le en element prijavljene znamke predstavlja takšen emblem ali njegovo posnemanje. Ker je Sodišče prve stopnje presodilo,
         da je bil z javorjevim listom, upodobljenim v prijavljeni znamki, v heraldičnem pogledu posneman emblem Kanade, mu torej ni
         bilo več treba presoditi celotnega vtisa, ki ga ustvarja znamka, saj člen 6ter(1)(a) Pariške konvencije ne zahteva, naj se
         upošteva celotna znamka.

      60      Iz vsega navedenega je razvidno, da Sodišče prve stopnje ni kršilo določb člena 7(1)(h) Uredbe št. 40/94 in člena 6ter(1)(a)
         Pariške konvencije s tem, da je zavrnilo tožbo zoper sporno odločbo, v delu katere je bila zavrnjena registracija prijavljene
         znamke za proizvode iz razredov 18 in 25 v smislu Nicejskega aranžmaja.

      61      Zato je treba pritožbo, ki jo je v zadevi C-202/08 P vložila družba American Clothing, zavrniti.

       Zadeva C-208/08 P
       Trditve strank
      62      UUNT predlaga Sodišču delno razveljavitev izpodbijane sodbe v delu, v katerem je bilo zavrnjeno, da se člen 7(1)(h) Uredbe
         št. 40/94 in člen 6ter Pariške konvencije uporabljata za znamke, ki označujejo storitve.

      63      Po mnenju UUNT je za pravilno razlago člena 6ter Pariške konvencije treba upoštevati duh celotne navedene konvencije. Sodišče
         prve stopnje naj bi z jezikovno razlago ter zunaj konteksta člena 6ter Pariške konvencije napačno ugotovilo, da se niti ta
         določba niti člen 7(1)(h) Uredbe št. 40/94 ne uporabljata za zahteve za registracijo znamk, ki označujejo storitve.

      64      UUNT trdi, da v nasprotju s tem, kar je ugotovilo Sodišče prve stopnje, namen zakonodajalca Skupnosti ni bil, da bi bila s
         Pariško konvencijo uvedena diskriminacija med znamkami proizvodov in storitvenimi znamkami, tako kot tudi izhaja iz člena
         29(1) Uredbe št. 40/94.

      65      Poleg tega je treba po mnenju UUNT člen 16 Pogodbe o pravu znamk, sklenjene 27. oktobra 1994 v Ženevi, razumeti tako, da pojasnjuje
         člen 6ter Pariške konvencije, vendar brez širitve njegovega področja uporabe.

      66      UUNT trdi, da naj bi Sodišče s sodbo z dne 22. novembra 2007 v zadevi Nieto Nuño (C-328/06, ZOdl., str. I-10093) vsaj implicitno
         priznalo, da so s Pariško konvencijo enako obravnavane znamke proizvodov in storitvene znamke.

      67      Družba American Clothing trdi, da je člen 6ter Pariške konvencije popolnoma jasen in nedvoumen, ker se nanaša le na tovarniške
         ali trgovske znamke, in ne na storitvene znamke. Poleg tega naj bi takšno razlago potrjevali teorija in poročila Stalnega
         odbora za pravo industrijskih znamk, vzorcev in modelov ter geografskih označb pri WIPO.

      68      Dejstvo, da bi storitvena znamka lahko bila „nedvomno znana“ v smislu člena 6bis Pariške konvencije, naj nikakor ne bi pomenilo,
         da se besedilo te določbe nanaša tudi na storitvene znamke. Poleg tega naj bi bilo vprašanje v zadevi, v kateri je bila izdana
         zgoraj navedena sodba Nieto Nuño, omejeno na geografski obseg poznanosti prejšnje znamke in naj se ne bi nanašalo na razlago
         člena 6bis Pariške konvencije v zvezi s storitvenimi znamkami. Sodišče prve stopnje naj bi poleg tega že ugotovilo, da se
         navedeni člen 6bis nanaša le na znamke za proizvode (sodbi z dne 11. julija 2007 v zadevi Mühlens proti UUNT, T-263/03, točka
         54, in v zadevi Mühlens proti UUNT, T-28/04, točka 59).

      69      Družba American Clothing v zvezi z vključitvijo člena 6sexies v Pariško konvencijo leta 1958 meni, da ta določba v obravnavani
         zadevi nikakor ni upoštevna, ker ne vpliva na člen 6ter iste konvencije. Besedilo in zgodovina Lizbonskega akta – pogodbe,
         s katero je bila spremenjena Pariška konvencija in ki je bila podpisana 31. oktobra 1958 – naj bi potrjevala, da zelo ambiciozno
         stališče o splošni izenačitvi storitvenih in tovarniških ali trgovskih znamk v celotni konvenciji ni bilo sprejeto.

      70      Družba American Clothing v zvezi s členom 16 Pogodbe o pravu znamk, sklenjene 27. oktobra 1994 v Ženevi, trdi, da te Skupnost
         še ni ratificirala in da naj ta določba, v nasprotju s tem, kar trdi UUNT, ne bi bila namenjena pojasnilu člena 6ter Pariške
         konvencije, ampak k njegovi dopolnitvi z razširitvijo varstva, zagotovljenega znamkam za proizvode, na storitvene znamke.
         Takšno razumevanje naj bi potrjevali teorija in pripravljalna dela navedene pogodbe.

       Presoja Sodišča
      71      V zvezi z zavrnitvijo Sodišča prve stopnje, da uporabi člen 7(1)(h) Uredbe št. 40/94 za storitvene znamke, je treba najprej
         preučiti Pariško konvencijo, ob upoštevanju njenega člena 6ter, na katerega napotuje člen 7 Uredbe št. 40/94.

      72      Kot je poudaril generalni pravobranilec v točkah od 104 do 107 sklepnih predlogov, določa Pariška konvencija minimalno raven
         varstva za elemente, ki spadajo na njeno področje uporabe, in hkrati dopušča državam pogodbenicam konvencije, da svobodno
         razširijo področje varstva. Zato tudi če, kot trdi družba American Clothing, Pariška konvencija ne zavezuje držav pogodbenic
         k registraciji storitvenih znamk in se določbe te konvencije ne uporabljajo za te znamke, pa lahko navedene države kljub temu
         takšno uporabo določijo enostransko. Kot izhaja iz dokumenta organizacije WIPO, ki ga Sodišče prve stopnje navaja v točki
         31 izpodbijane sodbe, člen 6ter Pariške konvencije „ne zavezuje držav pogodbenic Pariške konvencije, da zavrnejo ali razveljavijo
         registracijo in prepovejo uporabo državnih simbolov ali drugih uradnih znakov kot storitvenih znamk ali elementov storitvenih
         znamk. Države to vseeno lahko storijo […]“.

      73      Zato navedeni člen 6ter pušča državam pogodbenicam svobodno presojo glede primernosti razširitve varstva, zagotovljenega znamkam
         proizvodov, na storitvene znamke. Konvencija s tem navedenim državam ne nalaga razlikovanja med tema vrstama znamk.

      74      Zato je treba presoditi, ali je zakonodajalec Skupnosti nameraval izvrševati to pristojnost in razširiti varstvo, ki je na
         podlagi konvencije zagotovljeno znamkam proizvodov, na storitvene znamke.

      75      V zvezi s tem je treba poudariti, kot je v točki 111 sklepnih predlogov navedel generalni pravobranilec, da celota upoštevnih
         določb prava Skupnosti načeloma ne razlikuje med znamkami proizvodov in storitvenimi znamkami.

      76      Poleg tega zgolj dejstvo, da nekatere določbe Uredbe št. 40/94 omejujejo njeno področje uporabe, kot člen 7(1)(e), (j) in
         (k) v zvezi z absolutnimi razlogi za zavrnitev registracije – ker se v njem določena omejitev vendar nanaša le na določene
         vrste proizvodov – ne more zadostovati za izpodbijanje ugotovitve, da se določbe navedene uredbe v celoti uporabljajo brez
         razlikovanja za znamke proizvodov in storitvene znamke.

      77      Takšna ugotovitev mora veljati za člen 7(1)(h) Uredbe št. 40/94, v katerem ni nobene izrecne omejitve glede znamk, na katere
         se nanaša. Te razlage ni mogoče izpodbiti zgolj z dejstvom, da zadevna določba napotuje na Pariško konvencijo. Namen tega
         napotila je namreč le, da se opredeli vrsta znakov, ki jih je treba zavrniti, in ne omejitev področja uporabe določbe.

      78      Zato je treba, kot v večini primerov absolutnih razlogov za zavrnitev iz člena 7(1) Uredbe št. 40/94, zavrniti registracijo
         znamke, ne glede na to, ali je ta zahtevana za proizvode ali storitve, kadar je podan eden od razlogov za zavrnitev, določenih
         v členu 6ter Pariške konvencije.

      79      To razlago točke (h) člena 7(1) Uredbe št. 40/94 poleg tega podpira točka (i) navedenega člena 7(1), ki se nanaša na področje,
         ki je analogno področju navedene točke (h), in sicer se nanaša na znamke, ki vsebujejo znamenja, embleme ali grbe, ki niso
         zajeti v členu 6ter Pariške konvencije.

      80      Člen 7(1)(i) Uredbe št. 40/94 se namreč uporablja brez razlikovanja za znamke proizvodov in storitvene znamke, tako da bi
         se zavrnitev registracije lahko na primer nanašala na storitveno znamko, ki vsebuje znamenje. Nikjer ni navedeno, zakaj bi
         se takšna registracija zavrnila za storitveno znamko, ki vsebuje znamenje, in ne za storitveno znamko, ki vsebuje državno
         zastavo. Če je zakonodajalec Skupnosti torej želel znamenjem in grbom zagotoviti takšno varstvo, je treba predpostavljati,
         da je še toliko bolj imel tudi namen zagotoviti najmanj tako široko varstvo grbom, zastavam in drugim emblemom držav ali mednarodnih
         meddržavnih organizacij. Tako se ne zdi verjetno, da bi zakonodajalec Skupnosti želel ponudniku storitev dopustiti uporabo
         znamke, ki vsebuje nacionalno zastavo, medtem ko bi sočasno prepovedal takšno uporabo glede znamenj, kot so na primer znamenja
         športnega društva.

      81      Iz tega sledi, da je Sodišče prve stopnje napačno ugotovilo, da je bil s sporno odločbo, s katero se je zavrnila registracija
         prijavljene znamke za storitve iz razreda 40 v smislu Nicejskega aranžmaja, kršen člen 7(1)(h) Uredbe št. 40/94.

      82      Ob upoštevanju zgornjih ugotovitev je treba pritožbi, ki jo je v zadevi C-208/08 P vložil UUNT, ugoditi in razveljaviti izpodbijano
         sodbo v delu, v katerem razveljavlja sporno odločbo prvega odbora za pritožbe UUNT v zvezi z registracijo prijavljene znamke
         za storitve iz razreda 40 v smislu Nicejskega aranžmaja.

      83      V skladu s členom 61, prvi odstavek, Statuta Sodišča lahko Sodišče v primeru razveljavitve odločitve Sodišča prve stopnje
         bodisi samo dokončno odloči o zadevi, če stanje postopka to dovoljuje, bodisi vrne zadevo v razsojanje Sodišču prve stopnje.

      84      Sodišče v obravnavani zadevi meni, da ima na voljo vse potrebne podatke za vsebinsko odločitev o zadevi.

      85      Ker namreč razlikovanje Sodišča prve stopnje med znamkami proizvodov in storitvenimi znamkami pri uporabi člena 7(1)(h) Uredbe
         št. 40/94 ni bilo utemeljeno, je treba ugotoviti, da se je lahko iz razlogov, navedenih v točkah od 39 do 61 te sodbe v zvezi
         s proizvodi iz razredov 18 in 25 v smislu Nicejskega aranžmaja, registracija znamke pravilno zavrnila tudi v zvezi s storitvami
         iz razreda 40 navedenega aranžmaja.

      86      V teh okoliščinah je treba tožbo, ki jo je pri Sodišču prve stopnje vložila družba American Clothing, zavrniti kot neutemeljeno
         v delu, v katerem se je nanašala na zavrnitev registracije prijavljene znamke za storitve iz navedenega razreda 40.

       Stroški
      87      V skladu s členom 69(2) Poslovnika, ki velja za pritožbeni postopek na podlagi člena 118 tega poslovnika, se neuspeli stranki
         naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker je UUNT v zadevi C‑202/08 P in v zadevi C-208/08 P predlagal, naj se
         družbi American Clothing naloži plačilo stroškov, in ker ta s svojimi predlogi v navedenih zadevah ni uspela, se ji naloži
         plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      1)      Pritožba, ki jo je v zadevi C-202/08 P vložila družba American Clothing Associates NV, se zavrne.
      2)      Sodba Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti z dne 28. februarja 2008 v zadevi American Clothing Associates proti UUNT (T-215/06)
            se razveljavi v delu, v katerem razveljavlja odločbo prvega odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke
            in modeli) (UUNT) z dne 4. maja 2006 (zadeva R-1463/2005-1), s katero je bila zavrnjena zahteva za registracijo znaka, ki
            upodablja javorjev list, kot znamke Skupnosti.
      3)      Tožba, ki jo je v zadevi T-215/06 vložila družba American Clothing Associates NV, se zavrne.
      4)      Družbi American Clothing Associates NV se naloži plačilo stroškov v zadevah C-202/08 P in C-208/08 P.
      Podpisi
      * Jezik postopka: francoščina.


Sodba Splošnega sodišča (sedmi senat) z dne 17. maja 2013. # Rocket Dog Brands LLC proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava besedne znamke Skupnosti JULIUS K9 - Prejšnje figurativne znamke Skupnosti K9 - Relativni razlog za zavrnitev - Neobstoj verjetnosti zmede - Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009. # Zadeva T-231/12.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 21. oktobra 2010. # Idryma Typou AE proti Ypourgos Typou kai Meson Mazikis Enimerosis. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Symvoulio tis Epikrateias - Grčija. # Svoboda ustanavljanja - Prosti pretok kapitala - Pravo družb - Prva direktiva 68/151/EGS - Delniška družba s področja tiska in televizije - Družba in delničar, ki ima več kot 2,5 % delnic - Skupno in nerazdelno naložena upravna globa. # Zadeva C-81/09.

text:
      Zadeva C-81/09
      Idryma Typou AE
      proti
      Ypourgos Typou kai Meson Mazikis Enimerosis
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Symvoulio tis Epikrateias)
      „Svoboda ustanavljanja – Prosti pretok kapitala – Pravo družb – Prva direktiva 68/151/EGS – Delniška družba s področja tiska in televizije – Družba in delničar, ki ima več kot 2,5 % delnic – Skupno in nerazdelno naložena upravna globa“
      Povzetek sodbe
      Prosto gibanje oseb – Svoboda ustanavljanja – Prosti pretok kapitala – Omejitve – Pravo družb
      (člena 49 PDEU in 63 PDEU; Direktiva Sveta 68/151)
      Prvo direktivo 68/151 o uskladitvi zaščitnih ukrepov za varovanje interesov družbenikov in tretjih oseb, ki jih države članice
         zahtevajo od gospodarskih družb v skladu z drugim odstavkom člena 58 Pogodbe, zato da se oblikujejo zaščitni ukrepi z enakim
         učinkom v vsej Skupnosti je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni določbi, v skladu s katero se globe, predvidene
         za kršitve zakonodaje in stanovskih pravil, ki urejajo delovanje televizijskih postaj, ne naložijo le družbi, ki je pridobila
         dovoljenje za ustanovitev in poslovanje televizijske postaje, temveč skupno in nerazdelno tudi vsem njenim delničarjem, ki
         imajo več kot 2,5 % delnic.

      Člena 49 PDEU in 63 PDEU pa je treba razlagati tako, da nasprotujeta taki nacionalni določbi.
      Taka določba ima namreč za vlagatelje odvračalni učinek, vpliva na njihov dostop do trga deležev v družbah in tako omejuje
         svobodo ustanavljanja in prosti pretok kapitala. Čeprav se s tako omejitvijo sledi legitimnemu cilju zagotoviti, da televizijske
         družbe upoštevajo zakonodajo in stanovska pravila novinarjev, da se med drugim ne bi posegalo v čast ali zasebno življenje
         oseb, katerih slika se pojavi na zaslonu ali katerih ime je navedeno, ni mogoče šteti, da lahko ta omejitev zagotavlja uresničevanje
         cilja, ki mu sledi, in zlasti da ne presega tega, kar je nujno za njegovo doseganje.

      (Glej točke 46, 56, 60, 63, 65 in 70 ter točki 1 in 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 21. oktobra 2010(*)

      „Svoboda ustanavljanja – Prosti pretok kapitala – Pravo družb – Prva direktiva 68/151/EGS – Delniška družba s področja tiska in televizije – Družba in delničar, ki ima več kot 2,5 % delnic – Skupno in nerazdelno naložena upravna globa“
      V zadevi C‑81/09,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Symvoulio tis Epikrateias
         (Grčija) z odločbo z dne 17. oktobra 2008, ki je prispela na Sodišče 25. februarja 2009, v postopku

      Idryma Typou AE
      proti
      Ypourgos Typou kai Meson Mazikis Enimerosis,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi J. N. Cunha Rodrigues, predsednik senata, A. Arabadžiev, A. Rosas (poročevalec), U. Lõhmus, sodniki, in P. Lindh,
         sodnica,

      generalna pravobranilka: V. Trstenjak,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 11. marca 2010,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –      za grško vlado P. Mylonopoulos, M. Apessos in N. Marioli, zastopniki,
      –      za Evropsko komisijo G. Braun in G. Zavvos, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 2. junija 2010
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Prve direktive Sveta z dne 9. marca 1968 o uskladitvi zaščitnih
         ukrepov za varovanje interesov družbenikov in tretjih oseb, ki jih države članice zahtevajo od gospodarskih družb v skladu
         z drugim odstavkom člena 58 Pogodbe, zato da se oblikujejo zaščitni ukrepi z enakim učinkom v vsej Skupnosti (68/151/EGS)
         (UL L 65, str. 8; v nadaljevanju: Prva direktiva).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Idryma Typou AE, delniško družbo s sedežem v Atenah (Grčija), in Ypourgos Typou
         kai Meson Mazikis Enimerosis (ministrom za tisk in sredstva množičnega obveščanja) zaradi globe, naložene tej družbi zaradi
         kršitve zakonodaje in stanovskih pravil, ki urejajo delovanje televizijskih postaj.

       Pravni okvir
       Ureditev Unije
      3        V prvih treh uvodnih izjavah Prve direktive je navedeno:

      „ker je usklajevanje, predvideno v členu 54(3)(g) [Pogodbe EGS] in v Splošnem programu za odpravo omejitev svobode ustanavljanja
         podjetij, nujna zadeva, zlasti v zvezi z delniškimi družbami in drugimi družbami z omejeno odgovornostjo, ker dejavnost takih
         družb pogosto presega meje nacionalnega ozemlja;

      ker je uskladitev nacionalnih določb v zvezi z objavo, veljavnostjo sprejetih obveznosti in ničnostjo takih družb še posebej
         pomembna, zlasti glede varstva interesov tretjih oseb;

      ker morajo biti zato določbe Skupnosti v zvezi s temi družbami sprejete sočasno, saj je njihovo edino jamstvo nasproti tretjim
         osebam njihovo premoženje“.

      4        Člen 1 Prve direktive, kakor je bil spremenjen z Aktom o pogojih pristopa Helenske republike in prilagoditvah pogodb (UL 1979,
         L 291, str. 17), določa:

      „Usklajevalni ukrepi, predpisani s to direktivo, se uporabljajo za zakone in druge predpise držav članic v zvezi z naslednjimi
         tipi družb:

      […]
      – v Grčiji:
      ανώνυμη εταιρία, εταιρία περιωρισμένης ευθύνης, ετερόρρυθμη κατά μετοχές εταιρία [delniška družba, družba z omejeno odgovornostjo,
         komanditna delniška družba]“.

      5        Prva direktiva ima tri oddelke. Prvi se nanaša na objavo aktov družbe, drugi na veljavnost obveznosti, ki jih sprejme družba
         z akti svojih organov, in tretji na ničnost družbe.

       Nacionalna ureditev
      6        Člen 15(2) grške ustave v različici, ki je veljala pred spremembo leta 2001, je določal, da sta radio in televizija pod neposrednim
         državnim nadzorom.

      7        Z zakonom št. 2863/2000 „Nacionalni svet za radiotelevizijo ter drugi organi in organizacije v sektorju storitev radiotelevizije“
         (FEK A’ 262) je bil ustanovljen nacionalni svet za radiotelevizijo (Ethniko symvoulio radiotileorasis, v nadaljevanju: ESR).

      8        Zakon št. 2328/1995 „Pravna ureditev zasebne televizije in lokalnega radia, ureditev vprašanj v zvezi s trgom radiotelevizije
         in druge določbe“ (FEK A’ 159, ki se v obravnavanem primeru uporablja v različici, ki izhaja iz spremembe z zakonom št. 2644/1998
         „o opravljanju plačljivih radijskih in televizijskih storitev“ (FEK A’ 233), v nadaljevanju: zakon št. 2328/1995) opredeljuje
         pravno ureditev in okvir delovanja zasebne televizije in lokalnega radia.

      9        Ta zakon ureja med drugim podelitev dovoljenj za ustanovitev, vzpostavitev in poslovanje zasebnih televizijskih postaj ter
         udeležbo v delniških družbah, ki vložijo tako zahtevo za dovoljenje. Načeloma mora biti ta udeležba v obliki imenskih delnic.
         Največji delež delniškega kapitala, ki ga lahko ima fizična ali pravna oseba v družbi, ki je imetnik dovoljenja za ustanovitev,
         vzpostavitev in poslovanje televizijske postaje, je z več določbami zakona omejen na 25 %. Poleg tega mora biti ESR obveščen
         o vsakem prenosu delnic, ki je večji od 2,5 % delniškega kapitala.

      10      Člen 3 zakona št. 2328/1995 določa:

      „1. (b) Vsakršna programska vsebina (vključno z oglaševalsko), ki jo razširja radijska in televizijska postaja, mora upoštevati
         osebnost, čast, ugled, zasebno in družinsko življenje, poklicno, družbeno, znanstveno, umetniško, politično in vsako drugo
         podobno dejavnost vsake osebe, katere slika se pojavi na zaslonu ali katere ime ali zadostni elementi identifikacije se razširjajo.“

      11      Člen 3(15) zakona št. 2328/1995 določa, da ESR pripravi kodekse stanovskih pravil za poklic novinarja. Člen 5 uredbe ESR št.
         1/1991 določa, da „ni dovoljeno predstavljati oseb na način, ki bi lahko v danih razmerah spodbudil poniževanje, družbeno
         osamitev ali diskriminacijo teh oseb“.

      12      Člen 4 zakona št. 2328/1995 določa:

      „1.      V vseh primerih kršitev (a) določb nacionalne zakonodaje, [zakonodaje] Evropske unije in mednarodnega prava, ki neposredno
         ali posredno urejajo zasebne televizijske postaje in splošneje delovanje zasebne televizije, (b) […], (c) stanovskih pravil,
         kot so opredeljena v skladu s členom 3 tega zakona, se […] naložijo te sankcije: (a) priporočila in opozorila, (b) globa od
         pet do petsto milijonov GDR […], (c) začasna prekinitev do treh mesecev [ali] dokončno prenehanje razširjanja zadevne programske
         vsebine postaje, (d) začasna prekinitev do treh mesecev oddajanja celotnega televizijskega programa, (e) odvzem dovoljenja
         za poslovanje postaje in (f) sankcije etične narave (kot je obvezna objava izjave glede drugih naloženih sankcij). ESR svojo
         odločbo brez odlašanja pošlje Ypourgos Typou kai Meson Mazikis Enimerosis, ki opravi nadzor zakonitosti in sprejme odločbo
         o naložitvi sankcije. Izbira vrste upravne sankcije iz tega člena in določitev njene ravni se opravita glede na težo kršitve,
         gledalce oziroma poslušalce programa, v okviru katerega je bila kršitev storjena, delež na trgu radijskih in televizijskih
         storitev, ki ga je morebiti pridobil imetnik dovoljenja, znesek uresničenih ali načrtovanih naložb in morebitno ponovitev
         kršitve. Odločba ESR o uporabi sankcij iz tega odstavka ima celovito in specifično obrazložitev ter se v vsakem primeru sprejme
         po zaslišanju zadevnih oseb na vsaj enem zasedanju plenarne skupščine te institucije.

      […]
      3.      Globe iz prejšnjih odstavkov se naložijo skupno in nerazdelno družbi ter osebno njenemu zakonitemu zastopniku (ali njenim
         zakonitim zastopnikom), vsem članom njenega upravnega odbora in vsem delničarjem, ki imajo več kot 2,5 % njenih delnic.

      […]
      5.      Navedene upravne sankcije niso odvisne od obstoja morebitne kazenske ali civilne odgovornosti.“
       Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      13      Tožeča stranka iz postopka v glavni stvari je delniška družba, ki je delničarka družbe Nea Tileorasi AE, ki ima v lasti televizijsko
         postajo Star Channel.

      14      Pred Symvoulio tis Epikrateias izpodbija odločbo Ypourgos Typou kai Meson Mazikis Enimerosis št. 11840/E/11.5.2001, s katero
         ji je bila naložena globa 10.000.000 GDR (približno 29.347 EUR) skupno in nerazdelno z družbo Nea Tileorasi AE ter drugimi
         delničarji in člani upravnega odbora, ker naj bi v glavnem televizijskem dnevniku televizijske postaje Star Channel z dne
         14. februarja 2000 kršila obveznost upoštevanja osebnosti, časti, ugleda, družinskega življenja in domneve nedolžnosti v zvezi
         z več osebami. Poleg tega izpodbija odločbo ESR št. 122/91/20.4.2000, na podlagi katere je minister sprejel izpodbijano odločbo.

      15      Četrti senat Symvoulio tis Epikrateias, ki mu je bila zadeva predložena, je zadevo zaradi velike pomembnosti odstopil občni
         seji.

      16      Symvoulio tis Epikrateias je opravil nadzor ustavnosti člena 4(3) zakona št. 2328/1995 v delu, v katerem nalaga sankcijo delničarjem
         družbe, glede na načelo gospodarske svobode iz člena 5 grške ustave. V bistvu meni, da lahko nacionalni zakonodajalec sprejme
         pravila, ki odstopajo od splošne ureditve delniških družb in zlasti od načela neodgovornosti delničarja za dolgove pravne
         osebe, ki je temeljno in zavezujoče načelo splošne ureditve delniških družb, vendar ne ustavno načelo. Nacionalni zakonodajalec
         naj bi a fortiori imel to možnost, kadar gre za posebne družbe, ki služijo javnemu interesu in so pod neposrednim državnim nadzorom. Predložitveno
         sodišče poudarja, da člen 4(3) zakona št. 2328/1995 nikakor ne določa nerazdelne odgovornosti delničarjev za „dolgove“ pravne
         osebe, ampak uporabo upravnih sankcij za družbo in osebe iz te določbe. Nazadnje, ta naj ne bi onemogočala ali bistveno oteževala
         izvajanja dejavnosti podjetja.

      17      Symvoulio tis Epikrateias pa navaja manjšinsko mnenje med člani tega sodišča, da sporna določba nalaga delničarjem televizijskih
         delniških družb plačilo upravne globe, ki je naložena družbi kot taki zaradi kršitve zakonodaje pri izvajanju dejavnosti in
         je torej dolg, ki spada v pasivo družbe. S to določbo naj bi bila kršena temeljna načela prava delniških družb – zlasti načelo
         omejitve tveganj, ki jih nosi delničar – in zato gospodarsko svobodo, zaščiteno s členom 5 grške ustave, ki vključuje pravico
         do ustanavljanja gospodarskih družb, saj naj svobodno tržno gospodarstvo ne bi moglo delovati brez takih družb. V načelu,
         da samo delniška družba odgovarja za dolgove družbe, naj bi se izrazilo bistvo kapitalske družbe, ki je tudi bistvo delniške
         družbe. Pri tem naj ne bi bilo pomembno, da družba izvaja dejavnost v javnem interesu ali da je pod neposrednim državnim nadzorom.

      18      Symvoulio tis Epikrateias je pri proučitvi upoštevanja načela sorazmernosti ugotovilo, da zadevna zakonodaja sledi legitimnemu
         cilju in ne pomeni omejitve za gospodarsko svobodo, ki bi bila očitno nesorazmerna z zastavljenimi cilji, saj zanjo ni mogoče
         očitno šteti, da onemogoča ali bistveno otežuje izvajanje dejavnosti podjetja na področju ustanavljanja in poslovanja zasebnih
         televizijskih postaj.

      19      Symvoulio tis Epikrateias zlasti poudarja, da nacionalni zakonodajalec, ki pozna razmere in dejanski položaj televizije v
         državi, meni, da delničar, ki ima več kot 2,5 % delnic, ni navaden vlagatelj, ampak delničar, ki v bistvu ravna kot podjetnik
         in ki ima zaradi tega deleža v družbi možnost vplivati na vodenje pravne osebe in tako na poslovanje televizijske postaje.
         Predložitveno sodišče meni, da te vsebinske presoje nacionalnega zakonodajalca ni mogoče šteti za očitno napačno niti neprimerno,
         če se upošteva, da v skladu z zakonom št. 2328/1995 največji delež v delniškem kapitalu, ki ga lahko ima delničar (fizična
         ali pravna oseba), ne more presegati 25 % in da je zato za vplivanje na vodenje družbe nujno potrebno sodelovanje več delničarjev
         pri upravljanju družbe.

      20      Symvoulio tis Epikrateias pa navaja tudi manjšinsko mnenje med člani tega sodišča, ki dvomijo o tej obliki objektivne odgovornosti
         delničarjev, ki naj bi odvračala od nakupa delnic televizijskih delniških družb. Ukrep naj ne bi spodbujal uresničevanja zastavljenega
         cilja, saj naj bi bil delež, ki je malo večji od 2,5 %, premajhen za vplivanje na upravljanje zadev družbe in z njim naj se
         ne bi izogibalo temu, da družba ravna v nasprotju s stanovskimi pravili. Ukrep naj bi dejansko pomenil naložitev sankcije
         delničarju televizijske delniške družbe, ki ima omejen delež v delniškem kapitalu, samo zato, ker je delničar tovrstne delniške
         družbe.

      21      V tem okviru se predložitveno sodišče sprašuje o združljivosti člena 4(3) zakona št. 2328/1995 z več direktivami Unije v zvezi
         z družbami, ki jih navaja.

      22      V zvezi s tem meni, da se področje uporabe člena 4(3) zakona št. 2328/1995 in področje uporabe določb direktiv v zvezi z družbami
         ne prekrivata. Te namreč ne vsebujejo nobenega pravila, ki bi zadevalo – in še manj prepovedovalo – naložitev odgovornosti
         delničarjem delniške družbe z določenim deležem delnic glede plačila – skupno in nerazdelno s pravno osebo družbe – glob,
         naloženih za kršitve zakonodaje zaradi dejavnosti pravne osebe delniške družbe na splošno, ter natančneje, v obravnavanem
         primeru zaradi dejavnosti pravne osebe delniške družbe, ki je imetnik dovoljenja za ustanovitev in poslovanje televizijske
         postaje. Take prepovedi ni mogoče izpeljati iz člena 1 Prve direktive, v katerem zakonodajalec Unije le našteva oblike družb,
         ki že obstajajo v državah članicah in za katere veljajo določbe zadevne direktive.

      23      Predložitveno sodišče meni, da tudi če bi se ugotovilo, da se področji uporabe Prve direktive in člena 4(3) zakona št. 2328/1995
         prekrivata, zadnjenavedena določba ne bi bila v nasprotju s členom 1 te direktive. Ta člen 1 naj namreč ne bi opredeljeval
         delniške družbe, ampak naj bi le našteval oblike družb, za katere velja. Zato naj pravo Unije ne bi preprečevalo nacionalnemu
         zakonodajalcu, bodisi da določi nove oblike družb, ki ne spadajo na področje uporabe direktiv v zvezi z družbami, bodisi da
         ustanovi (posebne) delniške družbe, za katere veljajo pravila, ki odstopajo od prava Unije v zvezi z delniškimi družbami,
         če seveda te odstopajoče določbe niso v nasprotju s posebnimi določbami direktiv v zvezi z družbami in pravom Unije na splošno,
         kot naj bi bilo pri členu 4(3) zakona št. 2328/1995.

      24      Po mnenju Symvoulio tis Epikrateias dejstvo, da neodgovornost delničarjev delniške družbe glede dolgov pravne osebe ni zagotovljena
         s pravom Unije, izhaja iz tega, da je v pravnih redih številnih držav članic že desetletja predvsem prek sodne prakse priznano
         načelo spregleda pravne osebnosti, ki pod določenimi pogoji vodi do odgovornosti delničarja za obveznosti delniške družbe,
         ne da bi se postavljalo vprašanje, ali je navedeno načelo v nasprotju s pravom Unije, ter tudi iz tega, da pogoji za tak spregled
         pravne osebnosti niso bili usklajeni.

      25      V skladu z manjšinskim mnenjem nekaterih članov predložitvenega sodišča pa ima izraz „delniška družba“ iz člena 1 Prve direktive
         minimalno obvezno vsebino. Menijo, da so temeljne značilnosti delniške družbe, od katerih nacionalni zakonodajalec ne more
         odstopati, te:

      (a)       stroga ločitev med premoženjem družbe in premoženjem delničarjev ter
      (b)       neobstoj osebne odgovornosti delničarjev za dolgove družbe, saj so delničarji zavezani le vplačati svoj vložek, ki ustreza
         razlogu za udeležbo v skupnem kapitalu družbe.

      26      Ti člani poleg tega poudarjajo, da v nobenem pravnem redu države članice Evropske unije nista niti zakonodaja niti sodna praksa
         dopustili posega v načelo, da delničar ne odgovarja za dolgove delniške družbe s svojim osebnim premoženjem. V sodni praksi
         naj bi bilo priznano le, da če sta premoženje delniške družbe in premoženje delničarja popolnoma pomešana in je ta delničar
         z osebnimi dejanji ali opustitvami upravljal zdaj enotno premoženje v nasprotju z dobro vero, se v razmerju do upnikov družbe
         ne more več sklicevati na načelo samostojnosti obeh premoženj (njegovega osebnega premoženja in premoženja družbe).

      27      Predložitveno sodišče je tako ugotovilo, da si mnenja glede vprašanja, ali se področji uporabe člena 1 Prve direktive in člena
         4(3) zakona št. 2328/1995 prekrivata, in glede združljivosti nacionalne zakonodaje z navedeno določbo nasprotujejo.

      28      V teh okoliščinah je Symvoulio tis Epikrateias v skladu s členom 234, tretji odstavek, ES in sodbo z dne 6. oktobra 1982 v
         zadevi Cilfit in drugi (283/81, Recueil, str. 3415) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:

      „Ali Direktiva 68/151/EGS, ki v členu 1 določa: ,Usklajevalni ukrepi, predpisani s to direktivo, se uporabljajo za zakone
         in druge predpise držav članic v zvezi z naslednjimi tipi družb: […] – v Grčiji: ανώνυμη εταιρία [delniška družba] […],‘ nasprotuje
         uvedbi nacionalne določbe, kot je člen 4(3) zakona 2328/1995, v delu, v katerem določa, da se globe, predvidene v predhodnih
         odstavkih tega člena za kršitve veljavne zakonodaje in stanovskih pravil, ki urejajo delovanje televizijskih postaj, ne naložijo
         le družbi, ki je pridobila dovoljenje za ustanovitev in poslovanje televizijske postaje, temveč skupno in nerazdelno tudi
         vsem njenim delničarjem, ki imajo več kot 2,5 % delnic?“

      29      Sodišče je pozvalo zadevne osebe iz člena 23 Statuta Sodišča Evropske unije, ki so želele sodelovati na obravnavi, naj se
         izrečejo zlasti o upoštevnosti členov 49 PDEU o svobodi ustanavljanja in 63 PDEU o prostem pretoku kapitala za odgovor na
         vprašanje, ki ga je postavilo Symvoulio tis Epikrateias.

       Vprašanje za predhodno odločanje
      30      Vprašanje, ki ga je postavilo predložitveno sodišče, se nanaša na razlago Prve direktive.

      31      Vendar je treba spomniti, da okoliščina, da je nacionalno sodišče vprašanje za predhodno odločanje oblikovalo formalno tako,
         da se je sklicevalo na nekatere določbe prava Unije, ni ovira za to, da Sodišče nacionalnemu sodišču predloži vse elemente
         razlage, ki so lahko koristni pri sojenju v zadevi, o kateri odloča, ne glede na to, ali jih ta v vprašanjih navaja ali ne.
         Glede tega mora Sodišče iz vseh dejstev in dokazov, ki jih je predložilo nacionalno sodišče, zlasti iz obrazložitve predložitvene
         odločbe, zbrati elemente prava Unije, ki jih je treba razložiti, upoštevajoč predmet spora (glej sodbo z dne 27. oktobra 2009
         v zadevi ČEZ, C‑115/08, ZOdl. str. I-10265, točka 81).

      32      Glede na dejansko stanje spora o glavni stvari in veljavno grško zakonodajo, je treba poleg Prve direktive razložiti še člena
         49 PDEU in 63 PDEU.

       Prva direktiva
      33      Predložitveno sodišče z vprašanjem sprašuje, ali je treba Prvo direktivo razlagati tako, da nasprotuje nacionalni določbi,
         kot je člen 4(3) zakona št. 2328/1995, v skladu s katerim se globe, predvidene v predhodnih odstavkih tega člena za kršitve
         zakonodaje in stanovskih pravil, ki urejajo delovanje televizijskih postaj, ne naložijo le družbi, ki je pridobila dovoljenje
         za ustanovitev in poslovanje televizijske postaje, temveč skupno in nerazdelno tudi vsem njenim delničarjem, ki imajo več
         kot 2,5 % delnic.

      34      Grška vlada meni, da člen 4(3) zakona št. 2328/1995 ne določa na splošno nerazdelne odgovornosti delničarjev družbe, ki imajo
         več kot 2,5 % delnic, za dolgove pravne osebe, ampak da se upravne globe zaradi kršitve zakonodaje in pravil delovanja, ki
         urejajo poslovanje televizijskih postaj, naložijo tako družbi, ki ima dovoljenje za ustanavljanje in poslovanje televizijske
         postaje, kot tudi navedenim delničarjem, ki so posebej pomembni pri ustanovitvi in delovanju pravne osebe.

      35      Spomniti pa je treba, kot je razvidno iz ustaljene sodne prakse, da postopek iz člena 267 PDEU temelji na jasni delitvi funkcij
         med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, ki je pristojno le za odločanje o razlagi ali veljavnosti aktov Unije, na katere se
         nanaša navedeni člen. V tem okviru ni dolžnost Sodišča, da presoja razlago določb nacionalnega prava, niti da razsoja o tem,
         ali je razlaga nacionalnega sodišča pravilna (glej sodbo z dne 18. januarja 2007 v zadevi Auroux in drugi, C‑220/05, ZOdl.,
         p. I‑385, točka 25).

      36      Zato je treba upoštevati razlago grškega zakona, kot je povzeta v točki 17 te sodbe in ki je predpostavka za vprašanje, postavljeno
         Sodišču.

      37      Prva direktiva je bila sprejeta na podlagi člena 54(3)(g) Pogodbe EGS, ki je postal člen 50(2)(g) PDEU.

      38      Po zadnjenavedeni določbi za uresničevanje svobode ustanavljanja zakonodajalec Unije sprejme direktive za uskladitev, kolikor
         je to potrebno, zaščitnih ukrepov, ki jih od družb ali podjetij iz drugega odstavka člena 54 PDEU za zaščito interesov družbenikov
         in tretjih zahtevajo države članice, zato da bi te zaščitne ukrepe izenačili v vsej Uniji. V skladu s členom 54, drugi odstavek,
         PDEU „družbe ali podjetja“ pomenijo družbe ali podjetja, ustanovljena po civilnem ali gospodarskem pravu, vključno z zadrugami,
         in druge pravne osebe javnega ali zasebnega prava, razen neprofitnih.

      39      Kot je razvidno iz prvih dveh uvodnih izjav Prve direktive, je njen cilj uskladitev nacionalnih določb v zvezi z objavo, veljavnostjo
         sprejetih obveznosti in ničnostjo delniških družb ter družb z omejeno odgovornostjo. Pravila, ki jih je treba prenesti v vsako
         nacionalno pravo, so v členih od 2 do 12 Prve direktive.

      40      Čeprav je v tretji uvodni izjavi nakazano, da obstaja načelo, da so samo družbe s svojim premoženjem odgovorne za svoje dolgove
         v razmerju do tretjih oseb, navedena direktiva ne določa enotnega pojma delniške družbe niti družbe z omejeno odgovornostjo,
         ki bi temeljila na tem načelu. Člen 1 Prve direktive pa našteva za vsako državo članico različne vrste družb po pravu te države
         članice, za katere je treba uporabiti pravila iz členov od 2 do 12.

      41      Torej Prva direktiva ne določa, kaj mora biti delniška družba ali družba z omejeno odgovornostjo, ampak le pravila, ki jih
         je treba uporabiti za nekatere vrste družb, ki jih je zakonodajalec Unije opredelil kot delniške družbe ali družbe z omejeno
         odgovornostjo.

      42      Poleg tega, čeprav je iz proučitve prava držav članic, kot ga je opravila generalna pravobranilka v točki 34 sklepnih predlogov,
         razvidno, da v večini primerov družbeniki družb, naštetih v členu 1 Prve direktive, ne odgovarjajo osebno za dolgove delniške
         družbe ali družbe z omejeno odgovornostjo, iz tega ni mogoče sklepati, da gre za splošno načelo prava družb, ki velja v vseh
         okoliščinah in brez izjem.

      43      Prav tako je treba v zvezi z obveznostmi družbe navesti, da iz členov od 7 do 9 Prve direktive, v katerih je več pravil v
         zvezi s tem, ni mogoče izpeljati nobenega splošnega načela.

      44      Niti iz besedila Prve direktive niti iz njene razlage glede na njen predmet ali pravo držav članic ni razvidno, da bi ta direktiva
         določala pravilo, da delničar ne more nikoli biti odgovoren za globo, naloženo družbi, zlasti ne takrat, ko bi bila globa
         naložena skupno in nerazdelno delniški družbi in temu delničarju.

      45      Poleg tega obstoj takega pravila v nacionalnem pravu ne bi posegal v predmet Prve direktive glede na njegovo omejenost.

      46      Zato je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba Prvo direktivo razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni
         določbi, kot je člen 4(3) zakona št. 2328/1995, v skladu s katerim se globe, predvidene v predhodnih odstavkih tega člena
         za kršitve veljavne zakonodaje in stanovskih pravil, ki urejajo delovanje televizijskih postaj, ne naložijo le družbi, ki
         je pridobila dovoljenje za ustanovitev in poslovanje televizijske postaje, temveč skupno in nerazdelno tudi vsem njenim delničarjem,
         ki imajo več kot 2,5 % delnic.

       Svoboda ustanavljanja in prosti pretok kapitala
      47      Na stvarno področje uporabe člena 49 PDEU glede svobode ustanavljanja spadajo nacionalne določbe, ki se uporabijo, kadar ima
         državljan zadevne države članice kapitalski delež v družbi s sedežem v drugi državi članici, kar mu omogoča, da vpliva na
         sprejemanje odločitev te družbe in določi njene dejavnosti (glej v tem smislu med drugim sodbe z dne 13. aprila 2000 v zadevi
         Baars, C‑251/98, Recueil, str. I‑2787, točka 22; z dne 23. oktobra 2007 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C‑112/05, ZOdl.,
         str. I‑8995, točka 13, in z dne 26. marca 2009 v zadevi Komisija proti Italiji, C‑326/07, ZOdl., str. I‑2291, točka 34).

      48      Na stvarno področje uporabe člena 63 PDEU glede prostega pretoka kapitala spadajo zlasti neposredne naložbe v obliki udeležbe
         v podjetju z lastništvom delnic, ki omogoča dejansko sodelovanje pri njegovem upravljanju in nadzoru, in portfeljske naložbe,
         to je pridobitev vrednostnih papirjev na trgu kapitala, opravljena izključno z namenom uresničitve finančne naložbe in brez
         namena vplivati na upravljanje in nadzor podjetja (glej v tem smislu sodbo z dne 17. septembra 2009 v zadevi Glaxo Wellcome,
         C‑182/08, ZOdl., str. I‑8591, točka 40).

      49      Nacionalna zakonodaja, ki se ne uporablja samo za deleže, ki imetniku omogočajo, da ima vpliv na družbene odločitve in da
         odloča o njenih dejavnostih, temveč se uporablja ne glede na velikost deleža, ki ga ima delničar v družbi, lahko spada tako
         v okvir člena 49 PDEU kot člena 63 PDEU (glej zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Italiji, točka 36).

      50      V zadevi iz postopka v glavni stvari grška zakonodaja omejuje največji delež, ki ga ima lahko fizična ali pravna oseba v delniškem
         kapitalu družbe, ki ima dovoljenje za ustanovitev, vzpostavitev in poslovanje televizijske postaje, na 25 %. Poleg tega člen
         4(3) zakona št. 2328/1995 določa, da se lahko globa naloži delničarju, brž ko ima več kot 2,5 % delnic take družbe.

      51      Glede na razdelitev preostalega delniškega kapitala, zlasti če je razpršen med veliko število delničarjev, je lahko 25-odstotni
         delež dovolj velik za izvajanje nadzora nad družbo ali vsaj za vplivanje na sprejemanje odločitev te družbe in določanje njenih
         dejavnosti v smislu sodbe Baars, na katero je bilo opozorjeno v točki 47 te sodbe (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo
         Komisija proti Italiji, točka 38). Grška zakonodaja lahko torej spada na področje uporabe člena 49 PDEU.

      52      Poleg tega lahko v delu, v katerem se nanaša na delničarje, ki imajo več kot 2,5 % delnic, vendar katerih udeležba ni dovolj
         velika, da bi jim omogočala nadzor ali vplivanje na sprejemanje odločitev družbe, ta zakonodaja spada tudi na področje uporabe
         člena 63 PDEU.

      53      Zato je treba razložiti obe ti določbi.

      54      V skladu z ustaljeno sodno prakso se pojem „omejitev“ v smislu člena 49 PDEU nanaša na ukrepe, ki prepovedujejo, ovirajo ali
         naredijo izvrševanje svobode ustanavljanja manj zanimivo (sodba z dne 28. aprila 2009 v zadevi Komisija proti Italiji, C‑518/06,
         ZOdl., str. I‑3491, točka 62).

      55      Prav tako je treba za „omejitve“ v smislu člena 63(1) PDEU šteti nacionalne ukrepe, ki lahko preprečijo ali omejijo pridobitev
         delnic zadevnih podjetij oziroma odvrnejo vlagatelje iz drugih držav članic od vlaganja v njihov kapital (zgoraj navedena
         sodba Komisija proti Nemčiji, točka 19).

      56      V zadevi, obravnavani v postopku v glavni stvari, je treba ugotoviti, da ima zadevni nacionalni ukrep za vlagatelje odvračalni
         učinek in da tako vpliva na njihov dostop do trga deležev v družbah.

      57      Nacionalni ukrep namreč omogoča, da so delničarji televizijske delniške družbe odgovorni za globe, naložene tej družbi, zato
         da bi ti delničarji ukrepali tako, da bi navedena družba upoštevala grško zakonodajo in stanovska pravila, čeprav jim pooblastila,
         ki jih pravila o delovanju organov delniških družb priznavajo tem delničarjem, za to ne dajejo dejanskih možnosti.

      58      Poleg tega, čeprav velja ukrep brez razlikovanja za grške vlagatelje in vlagatelje iz drugih držav članic, pa je njegov odvračalni
         učinek večji za vlagatelje iz drugih držav članic kot za grške vlagatelje.

      59      V delu, v katerem je cilj zakona spodbuditi delničarje, da se povežejo z drugimi delničarji, da bi lahko vplivali na odločitve
         vodstva družbe, to možnost namreč, čeprav jo imajo vsi delničarji, nedvomno težje uresničijo vlagatelji iz drugih držav članic,
         ki niso tako dobro seznanjeni s stanjem medijev v Grčiji in ne poznajo nujno različnih skupin ali povezav, zastopanih v kapitalu
         družbe, ki ima dovoljenje za ustanovitev, vzpostavitev in poslovanje televizijske postaje.

      60      Iz navedenega je razvidno, da nacionalni ukrep, kot je ta iz postopka v glavni stvari, omejuje svobodo ustanavljanja in prosti
         pretok kapitala.

      61      Isto bi veljalo, če bi se tak ukrep razlagal tako, kot trdi grška vlada in kot je navedeno v točki 34 te sodbe.

      62      Omejitev svobode ustanavljanja in prostega pretoka kapitala je lahko utemeljena, če ustreza nujnim razlogom v splošnem interesu,
         če je primerna za uresničitev zastavljenega cilja in če ne presega tega, kar je nujno za njegovo doseganje (glej v tem smislu
         v zvezi s svobodo ustanavljanja zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Italiji, C‑518/06, točka 72, in v zvezi s prostim pretokom
         kapitala zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Nemčiji, točki 72 in 73).

      63      Kot je navedlo predložitveno sodišče, je cilj zadevnega ukrepa iz zadeve v postopku v glavni stvari zagotoviti, da televizijske
         družbe upoštevajo zakonodajo in stanovska pravila novinarjev, da se med drugim ne bi posegalo v čast ali zasebno življenje
         oseb, katerih slika se pojavi na zaslonu ali katerih ime je navedeno. Nedvomno gre za legitimen cilj.

      64      Komisija je na obravnavi navedla, da noben element iz spisa ne omogoča ugotoviti, zakaj bi bilo treba šteti, da lahko delničar,
         ki ima več kot 2,5 % delnic televizijske družbe, vpliva na vodenje družbe. Grška vlada je kot odgovor na vprašanje v zvezi
         s tem navedla, da so bili v obdobju sprejemanja zakona št. 2328/1995 številni novinarji taki delničarji in da je bil cilj
         tega zakona na eni strani razdrobiti delniški kapital televizijskih družb, da bi se izognili temu, da bi imel en sam delničar
         preveliko moči, in na drugi strani spodbuditi delničarje, da oblikujejo skupine za sprejetje odločitev v zvezi s programi.

      65      V zvezi s tem je treba navesti, da tudi če je ob sprejetju zakona št. 2328/1995 obstajala statistična povezava med delničarjem,
         ki ima 2,5 % delnic televizijske družbe, in poklicem novinarja, taka povezava ni dovolj, da bi se štelo, da lahko zadevni
         ukrep zagotavlja uresničevanje cilja, ki mu sledi, in zlasti da ne presega tega, kar je nujno za njegovo doseganje.

      66      Čeprav je namreč mogoče šteti, da je poklic novinarja primerno merilo za opredelitev oseb, ki lahko vplivajo na vodenje televizijske
         družbe, to ne velja za nekoga, ki je zgolj delničar, ki ima le malo več kot 2,5 % delnic ali celo dovolj delnic za vplivanje
         v smislu zgoraj navedene sodbe Baars v organih televizijske družbe.

      67      V zvezi s tem je treba navesti, da če je cilj ukrepa, da novinarji upoštevajo zakone in stanovska pravila, bi bilo primerneje,
         da so osebno sankcionirani za kršitve, ki jih storijo, kot pa da se sankcije naložijo delničarjem, ki niso nujno novinarji.

      68      V tem okviru je treba poudariti, da grški zakon vsebuje druge možnosti za sankcije, ki so primernejše za doseganje cilja,
         ki mu sledi, saj zadevajo televizijsko dejavnost, in ne le lastništvo delniškega kapitala, kot so začasna prekinitev ali prenehanje
         razširjanja zadevne programske vsebine, začasna prekinitev do treh mesecev oddajanja celotnega televizijskega programa, odvzem
         dovoljenja za poslovanje postaje ali sankcije etične narave.

      69      Poleg tega je domneva, da so vsi delničarji delniške družbe strokovnjaki na področju, na katero spada glavna dejavnost družbe,
         zanikanje prostega pretoka kapitala, ki se nanaša med drugim na portfeljske naložbe, to je pridobitev vrednostnih papirjev
         na trgu kapitala, opravljena izključno zaradi uresničitve finančne naložbe in brez namena vplivati na upravljanje in nadzor
         podjetja (sodba z dne 28. septembra 2006 v združenih zadevah Komisija proti Nizozemski, C‑282/04 in C‑283/04, ZOdl., str. I‑9141,
         točka 19). Ravno to vrsto naložb pa bi lahko opravljali vlagatelji iz drugih držav članic, ki želijo povečati raznovrstnost
         svojih naložb.

      70      Iz vsega navedenega je razvidno, da je treba člena 49 PDEU in 63 PDEU razlagati tako, da nasprotujeta nacionalni določbi,
         kot je člen 4(3) zakona št. 2328/1995, v skladu s katerim se globe, predvidene v predhodnih odstavkih tega člena za kršitve
         zakonodaje in stanovskih pravil, ki urejajo delovanje televizijskih postaj, ne naložijo le družbi, ki je pridobila dovoljenje
         za ustanovitev in poslovanje televizijske postaje, temveč skupno in nerazdelno tudi vsem njenim delničarjem, ki imajo več
         kot 2,5 % delnic.

       Stroški
      71      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      1.      Prvo direktivo Sveta z dne 9. marca 1968 o uskladitvi zaščitnih ukrepov za varovanje interesov družbenikov in tretjih oseb,
            ki jih države članice zahtevajo od gospodarskih družb v skladu z drugim odstavkom člena 58 Pogodbe, zato da se oblikujejo
            zaščitni ukrepi z enakim učinkom v vsej Skupnosti (68/151/EGS) je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni določbi,
            kot je člen 4(3) zakona št. 2328/1995 „Pravna ureditev zasebne televizije in lokalnega radia, ureditev vprašanj v zvezi s
            trgom radiotelevizije in druge določbe“, kakor je bil spremenjen z zakonom št. 2644/1998 „o opravljanju plačljivih radijskih
            in televizijskih storitev“, v skladu s katerim se globe, predvidene v predhodnih odstavkih tega člena za kršitve zakonodaje
            in stanovskih pravil, ki urejajo delovanje televizijskih postaj, ne naložijo le družbi, ki je pridobila dovoljenje za ustanovitev
            in poslovanje televizijske postaje, temveč skupno in nerazdelno tudi vsem njenim delničarjem, ki imajo več kot 2,5 % delnic.
      2.      Člena 49 PDEU in 63 PDEU je treba razlagati tako, da nasprotujeta taki nacionalni določbi.
      Podpisi
      ** Jezik postopka: grščina.


title: Sodba Sodišča za uslužbence (tretji senat) z dne 16. aprila 2008.#Frantisek Doktor proti Svet Evropske unije.#Zadeva F-73/07.

text:
      SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE (tretji senat)
      z dne 16. aprila 2008
      Zadeva F-73/07
      Frantisek Doktor
      proti
      Svetu Evropske unije
      „Javni uslužbenci – Uradniki – Zaposlovanje – Odpoved delovnega razmerja po koncu poskusne dobe“
      Predmet: Tožba, vložena na podlagi člena 236 ES in člena 152 AE, s katero F. Doktor predlaga predvsem, naj se za nično razglasi odločba
         Sveta z dne 24. oktobra 2006 o odpovedi njegovega delovnega razmerja po koncu poskusne dobe in naj se tej instituciji naloži,
         naj mu plača odškodnino za poklicno, finančno in nepremoženjsko škodo, ki mu je bila povzročena zaradi odpovedi delovnega
         razmerja.

      Odločitev: Tožba se zavrne. Vsaka stranka nosi svoje stroške.

      Povzetek
      1.      Uradniki – Zaposlovanje – Poskusna doba – Predmet
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 34)
      2.      Uradniki – Dolžnost skrbnega ravnanja uprave – Načelo dobrega upravljanja
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 34(3))
      3.      Uradniki – Zaposlovanje – Poskusna doba – Individualni načrt vključitve – Vmesno poročilo o poskusni dobi – Poročilo o koncu
            poskusne dobe – Prepozna sestava
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 34)
      4.      Uradniki – Enako obravnavanje – Uradniki, imenovani v naziv, in uradniki na poskusnem delu
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 34)
      1.      Čeprav poskusne dobe iz člena 34 Kadrovskih predpisov ni mogoče enačiti z obdobjem izobraževanja, je vseeno nujno, da se zainteresirani
         osebi omogoči, da v tem obdobju dokaže svoje sposobnosti. Ta pogoj ustreza zahtevam po dobrem upravljanju in enakem obravnavanju
         ter dolžnosti skrbnega ravnanja, ki izraža ravnotežje vzajemnih pravic in obveznosti, ki so jih Kadrovski predpisi oblikovali
         v razmerjih med javnim organom in javnimi uslužbenci. To v praksi pomeni, da je treba uradniku na poskusnem delu zagotoviti
         ne samo ustrezne materialne delovne razmere, ampak dobiti tudi ustrezna navodila in nasvete, ob upoštevanju narave nalog,
         ki jih opravlja, da se lahko prilagodi posebnim potrebam svojega delovnega mesta.

      (Glej točko 31.)
      Napotitev na:
      Sodišče: 12. december 1956, Mirossevich proti Visoki oblasti, 10/55, Recueil, str. 365, 387 in naslednje; 15. maj 1985, Patrinos
         proti ESO, 3/84, Recueil, str. 1421, točki 20 in 21;

      Sodišče prve stopnje: 5. marec 1997, Rozand-Lambiotte proti Komisiji, T-96/95, RecFP, str. I-A-35 in II-97, točka 95;
      Sodišče za uslužbence: 18. oktober 2007, Krcova proti Sodišču, F-112/06, še neobjavljena v ZOdl. JU, točka 48.
      2.      Dolžnost skrbnega ravnanja uprave do njenih uslužbencev izraža ravnotežje pravic in obveznosti, ki so jih Kadrovskih predpisi
         oblikovali v razmerjih med javnim organom in javnimi uslužbenci. Ta dolžnost ter načelo dobrega upravljanja zlasti pomenita,
         da organ pri odločanju o položaju uradnika upošteva vse elemente, ki lahko vplivajo na njegovo odločitev, in pri tem upošteva
         ne samo interes službe, ampak tudi interes zadevnega uradnika. Iz člena 34(3), tretji pododstavek, Kadrovskih predpisov jasno
         izhaja, da ima uprava možnost, ne obveznost, da uradnika na poskusnem delu, čigar poskusno dobo se odloči podaljšati, razporedi
         na novo delovno mesto. Če bi se zaradi dolžnosti skrbnega ravnanja ta možnost morala spremeniti v obveznost za upravo, bi
         se z navedeno dolžnostjo spremenilo ravnotežje pravic in obveznosti, ki so jih Kadrovski predpisi oblikovali v razmerjih med
         javnim organom in javnimi uslužbenci, čeprav je njen namen odražati navedeno ravnotežje.

      (Glej točki 41 in 42.)
      Napotitev na:
      Sodišče: 4. oktober 1987, Maurissen proti Računskemu sodišču, 417/85, Recueil, str. 551, točka 12.
      3.      Nepravilnost postopka lahko povzroči ničnost akta le, če se dokaže, da bi bila vsebina navedenega akta brez te nepravilnosti
         lahko drugačna. To ne velja v primeru nekajtedenske zamude pri sestavi individualnega načrta vključitve uradnika na poskusnem
         delu, niti v primeru vmesnega poročila o poskusni dobi, ki je bilo domnevno oddano z enoinpolmesečno zamudo in ki sicer nima
         pravnega pomena ter katerega sestava ni obveznost, ki bi bila za organ za imenovanja določena v Kadrovskih predpisih, niti
         v primeru zamude pri sestavi poročila o koncu poskusne dobe, ker taka nepravilnost glede na izrecne zahteve v Kadrovskih predpisih,
         naj je še tako obžalovanja vredna, ne more postaviti pod vprašaj veljavnosti poročila.

      (Glej točke 47, 48, 50, 51 in 53.)
      Napotitev na:
      Sodišče: 30. maj 1973, De Greef proti Komisiji, 46/72, Recueil, str. 543, točke od 21 do 25; 25. marec 1982, Munk proti Komisiji,
         98/81, Recueil, str. 1155, točka 8; zgoraj navedena sodba Patrinos proti ESO, točka 19;

      Sodišče prve stopnje: 5. marec 2003, Staelen proti Parlamentu, T-24/01, RecFP, str. I-A-79 in II-423, točka 53.
      4.      Načelo enakega obravnavanja nasprotuje temu, da bi se kategoriji oseb, katerih dejanski in pravni položaj nista bistveno drugačna,
         obravnavali različno. Vendar se pravni in dejanski položaj uradnikov, imenovanih v naziv, in uradnikov na poskusnem delu bistveno
         razlikujeta. Predvsem dejanski položaj uradnika na poskusnem delu ni primerljiv s položajem uradnika, ki že leta opravlja
         svoje delo. Poleg tega je namen ocenjevalnih poročil za uradnike, imenovane v naziv, in poročila o koncu poskusne dobe za
         uradnike na poskusnem delu različen, saj je poročilo o koncu poskusne dobe namenjeno predvsem ocenitvi sposobnosti uradnika
         na poskusnem delu za opravljanje nalog, ki jih obsega njegovo delovno mesto, in za imenovanje v naziv, medtem ko je glavni
         namen ocenjevalnega poročila upravi zagotoviti redne in čim popolnejše podatke o tem, kako uradnik opravlja svoje delo.

      (Glej točko 86.)
      Napotitev na:
      Sodišče prve stopnje: 15. maj 1996, Dimitriadis proti Računskemu sodišču, T‑326/94, RecFP, str. I-A-217 in II-613, točki 83
         in 84; 21. februar 2006, V proti Komisiji, združeni zadevi T-200/03 in T-313/03, ZOdl. JU, str. I-A-2-15 in II‑A‑2-57, točka 176.