title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 19. januarja 2006. # Margaretha Bouanich proti Skatteverket. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Kammarrätten i Sundsvall - Švedska. # Neposredno obdavčenje - Prosti pretok kapitala - Davek na dividende - Povratni nakup delnic - Odbitnost stroškov za nakup delnic - Različno obravnavanje rezidentov in nerezidentov - Sporazum o izogibanju dvojne obdavčitve. # Zadeva C-265/04.

text:
      Zadeva C-265/04
      Margaretha Bouanich
      proti
      Skatteverket
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Kammarrätten i Sundsvall)
      „Neposredno obdavčenje – Prosti pretok kapitala – Davek na dividende – Odkup delnic – Odbitek stroškov pridobitve delnic – Različno obravnavanje rezidentov in nerezidentov – Konvencija o izogibanju dvojnega obdavčevanja“
      Povzetek sodbe
      1.        Prosti pretok kapitala – Omejitve
      (člena 56 ES in 58 ES)
      2.        Prosti pretok kapitala – Omejitve
      (člena 56 ES in 58 ES)
      1.        Člena 56 ES in 58 ES je treba razlagati tako, da nasprotujeta nacionalni ureditvi, ki določa, da je v primeru zmanjšanja osnovnega
         kapitala znesek za odkup delnic, plačan delničarju nerezidentu, obdavčen kot izplačilo dividend, brez pravice odbitka stroškov
         pridobitve teh delnic, medtem ko je isti znesek, izplačan delničarju rezidentu, obdavčen kot dobiček iz odtujitve s pravico
         odbitka stroškov pridobitve.

      Posledica take ureditve je manj privlačen čezmejni prenos kapitala, tako da vlagatelje, ki niso rezidenti te države članice,
         odvrača od nakupa delnic družb, tamkajšnjih rezidentk, in da omejuje možnosti tem družbam, da zbirajo kapital pri vlagateljih,
         ki niso rezidenti te države članice.

      Ker so stroški pridobitve v neposredni zvezi z zneskom, izplačanim pri odkupu delnic, med rezidenti in nerezidenti v zvezi
         s tem ni nobene objektivne razlike med položajema, ki bi utemeljila tako različno obravnavanje.

      (Glej točke 34, 40, 43 in točko 1 izreka.)
      2.        Člena 56 ES in 58 ES je treba razlagati tako, da nasprotujeta nacionalni ureditvi, ki izhaja iz konvencije o izogibanju dvojnega
         obdavčevanja, ki določa najvišjo stopnjo obdavčitve dividend za delničarje nerezidente, ki je nižja od tiste, ki se uporablja
         za delničarje rezidente, in v okviru obdavčitve odkupa delnic v primeru zmanjšanja kapitala dovoljuje – z razlago te konvencije
         ob upoštevanju komentarja OECD o zadevni Vzorčni konvenciji – odbitek nominalne vrednosti teh delnic od zneska pri odkupu
         teh delnic, medtem ko imajo delničarji rezidenti pravico, da odbijejo stroške pridobitve teh delnic, razen v primeru, ko delničarji
         nerezidenti ob uporabi te nacionalne ureditve niso obravnavani manj ugodno od delničarjev rezidentov. Nacionalno sodišče ugotovi,
         ali je to podano.

      (Glej točki 53 in 56 ter točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 19. januarja 2006(*)

      „Neposredno obdavčenje – Prosti pretok kapitala – Davek na dividende – Odkup delnic – Odbitek stroškov pridobitve delnic – Različno obravnavanje rezidentov in nerezidentov – Konvencija o izogibanju dvojnega obdavčevanja“
      V zadevi C‑265/04,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Kammarrätten i Sundsvall
         (Švedska) z odločbo z dne 17. junija 2004, ki je prispela na Sodišče 24. junija 2004, v postopku

      Margaretha Bouanich
      proti
      Skatteverket,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi A. Rosas, predsednik senata, J. Malenovský, S. von Bahr, A. Borg Barthet in U. Lõhmus (poročevalec), sodniki,
      generalna pravobranilka: J. Kokott,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      na podlagi stališč, ki so jih predložili:
      –        za M. Bouanich J. Grönlund, skattejurist,
      –        za švedsko vlado A. Kruse, zastopnik,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti R. Lyal in L. Ström van Lier, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 14. julija 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 43 ES, 48 ES, 56 ES in 58 ES.

      2        Ta predlog je bil predstavljen v okviru spora med M. Bouanich, francosko državljanko in delničarko švedske delniške družbe
         Förvaltnings AB Ratos (v nadaljevanju: Ratos) in Skatteverket (švedsko davčno upravo), ker je ta zavrnila vračilo celotnega
         davka, zaračunanega ob odkupu njenih delnic s strani te družbe v okviru zmanjšanja osnovnega kapitala.

       Pravni okvir
       Nacionalna ureditev
       Zakon o davku na dividende
      3        Švedska ureditev razlikuje med rezidenčnimi in nerezidenčnimi delničarji glede obdavčenja izplačanih zneskov delničarju pri
         pridobitvi delnic zaradi njihovega umika. Za rezidenčne delničarje je odkup delnic obdavčen kot dobiček iz odtujitve, s pravico
         odbitka stroškov pridobitve odkupljenih delnic. Ostanek je obdavčen po stopnji 30 %. Vendar odkup od delničarjev, ki niso
         švedski rezidenti, šteje kot izplačilo dividend, ki ne daje pravice do takega odbitka.

      4        Ureditev izplačila dividend je določena v zakonu o obdavčitvi dividend (lag (1970:624) om kupongskatt, v nadaljevanju: zakon
         iz leta 1970), ki velja le za fizične ali pravne osebe, ki niso rezidenti Švedske ali tam nimajo stalnega prebivališča (v
         nadaljevanju: nerezidenčni delničarji).

      5        Člen 1 zakona iz leta 1970 določa, da mora biti davek plačan državi za vsa izplačila na podlagi delnic, ki jih je izdala švedska
         družba. Člen 2(2) tega zakona določa, da je „izplačilo“ vsako plačilo delničarju, zlasti v primeru zmanjšanja osnovnega kapitala.

      6        Člen 5 tega zakona določa davčno stopnjo na izplačila v višini 30 %, ki je pogosto zmanjšana zaradi uporabe konvencije o izogibanju
         dvojnega obdavčevanja. Če bi bil davek odtegnjen po višji stopnji, kot je predvidena v tej konvenciji, člen 27 zakona iz leta
         1970 določa pravico do vračila.

      7        Ta zakon ne daje pravice odbitka stroškov pridobitve odkupljenih delnic. Delničar, za katerega se ta zakon uporabi, je torej
         zavezan za davek v višini 30 % na celotni znesek, pridobljen za odkup. Vendar lahko veljavne določbe konvencije o izogibanju
         dvojnega obdavčevanja peljejo do druge rešitve.

       Francosko-švedska konvencija o izogibanju dvojnega obdavčevanja
      8        Konvencija med vlado Francoske republike in vlado Kraljevine Švedske o izogibanju dvojnega obdavčevanja in preprečevanja utaj
         davka na področju davka od dohodka in davka od premoženja je bila podpisana 27. novembra 1990 in je začela veljati 1. aprila
         1992 (v nadaljevanju: francosko-švedska konvencija).

      9        Člen 10(1) te konvencije določa:

      „Dividende, ki jih plača družba, ki je rezident države pogodbenice, rezidentu druge države pogodbenice, so obdavčljive v tej
         drugi državi.“

      10      Odstavek 2 tega člena določa:

      „Te dividende so obdavčljive tudi v državi pogodbenici, katere rezident je družba, ki izplača dividende, v skladu z zakonodajo
         te države, vendar če je oseba, ki dobi izplačane dividende, dejanski upravičenec, tako določen davek ne more preseči 15 %
         bruto zneska dividend.“

      11      V skladu s členom 10(5) francosko-švedske konvencije zajema izraz „dividende“, uporabljen v tem členu, med drugim prihodke,
         ki izhajajo iz delnic, ter prihodke, za katere na dan začetka veljave te konvencije velja ureditev o izplačilih na podlagi
         zakonodaje, ki se uporablja v državi pogodbenici, katere rezident je družba, ki izplača.

      12      Iz člena 13(6) te konvencije izhaja, da so vrste kapitalskega dobička, ki izhajajo iz odtujitve vrednostnih papirjev, ki so
         predmet postopka v glavni stvari, obdavčljive le v zadevni državi, katere rezident je odtujitelj.

      13      Ista konvencija temelji na Vzorčni konvenciji o izogibanju dvojnega obdavčevanja Organizacije za ekonomsko sodelovanje in
         razvoj (OECD), h kateremu je ta tudi sestavila komentar.

      14      V točki 28 komentarja v zvezi s členom 10 Vzorčne konvencije OECD je navedeno, da so dividende ne le izplačila dobička, o
         katerem se dogovori na letni skupščini delničarjev, temveč tudi druge ugodnosti, ki so izplačane v denarju, kakršne so premijske
         delnice, bonusi, dobički ob likvidaciji in prikrita izplačila dobička. Ugodnosti, določene v tem členu, veljajo, če jih država,
         katere rezident je družba, ki zagotovi izplačila, obdavči kot dividende.

      15      Točka 31 komentarja v zvezi s členom 13 Vzorčne konvencije OECD določa, da se lahko v primeru, če delničar odtuji delnice
         družbi, ki jih je izdala, ob likvidaciji te družbe ali zmanjšanju njenega osnovnega kapitala, razliko med prodajno ceno in
         nominalno vrednostjo delnic v državi rezidentstva družbe šteje za razdelitev prenesenih dobičkov, in ne za dobiček iz odtujitve.
         Ta člen ne nasprotuje temu, da država rezidentstva družbe, obdavči takšna izplačila po stopnji, predvideni v členu 10 Vzorčne
         konvencije OECD. Taka obdavčitev je dopustna, ker je ta razlika vključena v opredelitev izraza „dividende“ iz člena 10(3),
         kot se razlaga v točki 28 komentarja o tem členu.

      16      V skladu s sodno prakso predložitvenega sodišča so določbe francosko-švedske konvencije, ki se razlagajo v smislu Vzorčne
         konvencije OECD in njenega komentarja, pripeljale do spremembe davčne ureditve, predvidene v zakonu iz leta 1970, ker za nerezidente
         določajo 15-odstotno davčno stopnjo in določajo pravico do odbitka, ki ustreza nominalni vrednosti odkupljenih delnic.

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      17      V okviru zmanjšanja svojega osnovnega kapitala je Ratos 2. decembra 1998 od tožeče stranke, francoske rezidentke, odkupil
         delnice kategorije B za znesek v višini 8.640.000 SEK (916.000 EUR). Ob plačilu je bil zaračunan davek v višini 15 % na celotno
         vsoto v znesku 1.300.000 SEK (137.000 EUR), v skladu z zakonom iz leta 1970, v povezavi s francosko-švedsko konvencijo.

      18      M. Bouanich je od pristojne davčne uprave zahtevala vračilo celote zaračunanega davka in, podredno, dela davka, zaračunanega
         na podlagi nominalne vrednosti odkupljenih delnic.

      19      Davčna uprava je 28. septembra 1999 ugodila njeni podredni zahtevi in ji vrnila znesek v višini 167.000 SEK (18.000 EUR).

      20      M. Bouanich je proti odločbi vložila tožbo pri Länsrätten i Dalarnas län (Švedska) in zahtevala vračilo zneska davka, zaračunanega
         po viru. Ker je bila ta tožba zavrnjena s sodbo z dne 29. marca 2001, je tožeča stranka v postopku v glavni stvari vložila
         pritožbo pri predložitvenem sodišču.

      21      Ob upoštevanju tega, da Pogodba ES in sodna praksa Sodišča ne dajeta jasnega odgovora na vprašanja, predložena v sporu, je
         Kammarrätten i Sundsvall prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali člena 56 ES in 58 ES dovoljujeta državi članici, da enako kot dividendo obdavči zneske za pridobitev delnic v umiku, ki
         ga plača delniška družba s sedežem v državi članici v okviru ureditve izplačil, brez pravice do odbitka stroška pridobitve
         teh delnic, če je znesek plačan delničarju, ki nima stalnega prebivališča v tej državi članici oziroma ni njen rezident, medtem
         ko je znesek za pridobitev delnic v umiku iste delniške družbe, plačan delničarju, ki ima stalno prebivališče v tej državi
         članici oziroma je njen rezident, obdavčen kot dobiček pri odtujitvi s pravico do odbitka stroška pridobitve teh delnic?

      2.      Če je odgovor na prvo vprašanje negativen: če konvencija o izogibanju dvojnega obdavčevanja med državo članico, v kateri je
         sedež delniške družbe, in državo članico rezidentstva delničarja, – upoštevajoč komentar Vzorčne konvencije o obdavčenju OECD,
         – določa stopnjo obdavčitve, ki je nižja od tiste, ki v primeru pridobitve delnic v umiku velja za zneske, plačane delničarju
         v prvi državi članici ter delničarju v drugi državi članici, in tudi dovoljuje odbitek zneska nominalne vrednosti odkupljenih
         delnic; ali v teh okoliščinah člena iz prejšnjega vprašanja dovoljujeta državi članici uporabo zgoraj omenjene ureditve?

      3.      Ali člena 43 ES in 48 ES dovoljujeta državi članici uporabo zgoraj omenjene ureditve?“
       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      22      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člena 56 ES in 58 ES razlagati tako, da nasprotujeta
         nacionalni ureditvi, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki določa, da je v primeru zmanjšanja osnovnega  kapitala znesek
         odkupljenih delnic, plačan delničarju nerezidentu, obdavčen kot izplačilo dividend brez pravice odbitka stroškov pridobitve
         teh delnic, medtem ko je isti znesek, nakazan delničarju rezidentu, obdavčen kot dobiček iz odtujitve, s pravico odbitka stroškov
         pridobitve.

      23      M. Bouanich poudarja, da pomeni zakon iz leta 1970 omejitev za naložbe tujih investitorjev v švedske družbe in diskriminacijo,
         ki sta v nasprotju s členom 56 ES in ki je ne bi bilo mogoče utemeljiti niti s členom 58 ES.

      24      Švedska vlada ne izpodbija, da obstaja zatrjevana nezdružljivost med zakonom iz leta 1970 in pravom Skupnosti. Priznava, da
         je posledica švedske ureditve obdavčevanja izplačila odkupa delnic ta, da so delničarji, davčni zavezanci, obravnavani drugače
         glede na to, ali so na Švedskem omejeno ali neomejeno davčno zavezani. Posledično bi lahko ta ureditev pripeljala do tega,
         da je delničar z omejeno davčno obveznostjo včasih bolj obdavčen kot tisti z neomejeno davčno obveznostjo.

      25      Dodaja, da namerava spremeniti to ureditev, tako da bo delničar, ki je omejeno davčno zavezan, upravičen do odbitka stroškov
         pridobitve odkupljenih delnic.

      26      Komisija Evropskih skupnosti meni, da je jasno razvidno, da švedska ureditev obdavčitve odkupa v primeru zmanjšanja kapitala
         razlikuje med delničarji, ki so rezidenti in nerezidenti. Pravica do odbitka stroškov odkupljenih delnic naj bi pomenila davčno
         ugodnost, ki delničarjem nerezidentom ne bi bila priznana. Ta razlika v obravnavanju delničarjev naj bi povzročila diskriminacijo,
         ker bi se podobne položaje obravnavalo drugače, kljub temu, da ne bi obstajala nobena objektivna razlika, ki bi utemeljila
         različno obravnavanje med kategorijama davkoplačevalcev.

      27      Komisija zato meni, da diskriminacija, ki jo povzroči zakon iz leta 1970, pomeni omejitev prostega pretoka kapitala v nasprotju
         s členom 56 ES. Nobena okoliščina, ki bi lahko utemeljila tako omejitev na podlagi člena 58 ES, naj ne bi izhajala iz predložitvene
         odločbe.

      28      Uvodoma je treba spomniti na ustaljeno sodno prakso Sodišča, v skladu s katero, čeprav sodijo neposredni davki v pristojnost
         držav članic, morajo te to vendarle izvajati  ob spoštovanju prava Skupnosti (glej predvsem sodbe z dne 11. avgusta 1995 v
         zadevi Wielockx, C‑80/94, Recueil, str. I‑2493, točka 16, in z dne 7. septembra 2004 v zadevi Manninen, C‑319/02, ZOdl., str. I‑7477,
         točka 19).

      29      Prodaja delnic družbi, ki jih je izdala, kot je ta v primeru M. Bouanich, pomeni pretok kapitala v smislu člena 1 Direktive
         Sveta 88/361/EGS z dne 24. junija 1988 o izvajanju člena 67 Pogodbe (člen, ki ga razveljavlja Amsterdamska pogodba) (UL L 178,
         str. 5) in nomenklature za pretok kapitala, ki je v prilogi I k tej direktivi. Ta nomenklatura je ohranila svoj znanilni značaj
         za opredelitev pojma „prosto gibanje kapitala“ (primerjaj sodbi z dne 23. septembra 2003 v zadevi Ospelt in Schlössle Weissenberg,
         C‑452/01, Recueil, str. I‑9743, točka 7, in z dne 5. julija 2005 v zadevi D., C‑376/03, ZOdl., str. I‑5821, točka 24). Zato
         spada taka transakcija na področje uporabe pravil Skupnosti v zvezi s prostim pretokom kapitala.

      30      Člen 56 ES prepoveduje vse omejitve pretoka kapitala med državami članicami, s pridržkom utemeljitev, predvidenih v členu
         58 ES.

      31      Da bi odgovorili na prvo vprašanje, je treba najprej preveriti, ali je za državo članico dejstvo, da je delničarjem nerezidentom
         zavrnila odbitek stroškov pridobitve pri odkupu delnic, omejitev prostega pretoka kapitala.

      32      Glede tega je treba poudariti, da veljajo na podlagi zakona iz leta 1970 za delničarje, ki so od švedske družbe pridobili
         delnice, drugačna pravila, če so rezidenti ali nerezidenti. Tako ima delničar, ki je švedski rezident, ob odkupu delnic, v
         primeru zmanjšanja osnovnega kapitala, pravico, da odbije stroške pridobitve teh delnic, medtem ko delničar nerezident te
         pravice nima. Zato je pravica odbitka davčno ugodnost, ki so je deležni izključno rezidenti.

      33      Nesporno je, da taka davčna ugodnost za upravičence pomeni davčno razbremenitev, tako da so delničarji nerezidenti, ki ne
         morejo biti deležni ugodnosti, bolj obdavčeni in so zato v manj ugodnem položaju kot delničarji rezidenti.

      34      Treba je ugotoviti, kot je navedla tudi generalna pravobranilka v točkah 33 in 34 sklepnih predlogov, da je posledica take
         ureditve manj privlačen čezmejni prenos kapitala, tako da vlagatelje, ki niso rezidenti Švedske, odvrača od nakupa delnic
         družb, rezidentk na Švedskem in da posledično omejuje možnosti švedskim družbam, da zbirajo kapital pri vlagateljih, ki niso
         švedski rezidenti.

      35      V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da delničarjem nerezidentom pomeni zavrnitev odbitka stroškov pridobitve delnic ob njihovem
         odkupu omejitev prostega pretoka kapitala v smislu člena 56 ES.

      36      Nato je treba preučiti, ali je taka omejitev utemeljena z razlogi, navedenimi v členu 58(1) ES. Iz te določbe, ki se jo bere
         v povezavi z odstavkom 3 istega člena, izhaja, da lahko države članice v svojih nacionalnih ureditvah uvedejo razlikovanje
         med davkoplačevalci rezidenti in nerezidenti, če to razlikovanje ne pomeni samovoljne diskriminacije ali prikritega omejevanja
         prostega pretoka kapitala.

      37      Tako kot je bilo že ugotovljeno v točki 34 te sodbe, razlikuje švedski zakon iz leta 1970 med delničarji rezidenti in nerezidenti,
         s tem da različno obdavči znesek, ki ga prejmejo ob odkupu delnic.

      38      Vendar je treba razlikovati med neenakim obravnavanjem, dovoljenim na podlagi člena 58(1)(a) ES, in samovoljno diskriminacijo,
         prepovedano na podlagi odstavka 3 istega člena. Kajti iz ustaljene sodne prakse izhaja, da bi se nacionalno davčno ureditev,
         kot je ta v zadevi v glavni stvari, lahko obravnavalo kot združljivo z določbami Pogodbe v zvezi s prostim pretokom kapitala,
         se mora razlika v obravnavanju nanašati na položaje, ki objektivno niso primerljivi oziroma mora biti utemeljeno z nujnim
         razlogom splošnega interesa (glej sodbo z dne 6. junija 2000 v zadevi Verkooijen, C‑35/98, Recueil, str. I‑4071, točka 43;
         zgoraj navedeno sodbo Manninen, točki 28 in 29, in sodbo z dne 8. septembra 2005, Blanckaert, C‑512/03, ZOdl., str. I‑7685,
         točka 42).

      39      Glede tega je treba preučiti, ali se razlika v obdavčitvi dohodkov, ki izhajajo iz odkupa delnic delničarjev rezidentov in
         delničarjev nerezidentov, nanaša na položaje, ki niso objektivno primerljivi.

      40      Ugotoviti je treba, da so stroški pridobitve v neposredni zvezi z zneskom, izplačanim pri odkupu delnic, tako da so rezidenti
         in nerezidenti pri tem v primerljivem položaju. Ne obstaja nobena objektivna razlika med položajema, ki bi utemeljila različno
         obravnavanje dveh kategorij davčnih zavezancev.

      41      V teh pogojih pomeni nacionalna ureditev, kot je zakon iz leta 1970, samovoljno diskriminacijo delničarjev nerezidentov, ker
         jih v objektivno primerljivem položaju obdavči bolj kot delničarje rezidente.

      42      Glede drugih utemeljitev, navedenih v členu 58 ES ali v sodni praksi Sodišča, je treba navesti, da se nanje ni sklicevalo.

      43      Zato je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člena 56 ES in 58 ES razlagati tako, da nasprotujeta nacionalni ureditvi,
         kot je ta v postopku v glavni stvari, ki določa, da je v primeru zmanjšanja osnovnega kapitala znesek za odkup delnic, plačan
         delničarju nerezidentu, obdavčen kot izplačilo dividend, brez pravice odbitka stroškov pridobitve teh delnic, medtem ko je
         isti znesek, izplačan delničarju rezidentu, obdavčen kot dobiček iz odtujitve s pravico odbitka stroškov pridobitve.

       Drugo vprašanje
      44      Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem sprašuje, ali bi bil odgovor, podan na prvo vprašanje, drugačen ob predpostavki,
         da uporabljena davčna ureditev, ki izhaja iz konvencije o izogibanju dvojnega obdavčevanja, kot je francosko-švedska konvencija
         in ki za delničarje nerezidente določa nižjo raven obdavčitve dividend kot za delničarje rezidente, in ki dovoljuje, – z razlago
         te konvencije ob upoštevanju komentarja OECD o zadevni Vzorčni konvenciji – odbitek nominalne vrednosti teh delnic od zneska
         za odkup delnic.

      45      M. Bouanich poudarja, da ima Francoska republika na podlagi francosko‑švedske konvencije izključno pravico, da obdavči dobiček
         iz odtujitve pri odkupu delnic. Davek, zaračunan na podlagi ureditve o dividendah, bi ji moral biti torej v celoti vrnjen.

      46      Komisija se sklicuje na sodno prakso v zvezi dobropisom na že plačane davke (sodba z dne 28. januarja 1986 v zadevi Komisija
         proti Franciji, 270/83, Recueil, str. 2773) in davčnimi ugodnostmi (sodba z dne 21. septembra 1999 v zadevi Saint-Gobain ZN,
         C‑307/97, Recueil, str. I‑6161), da bi podprla trditev, naj spoštovanje prava Skupnosti ne bi moglo  biti odvisno od vsebine
         konvencije o izogibanju dvojnega obdavčevanja med državama članicama.

      47      Komisija meni, da je ureditev, kot je opisana v postopku v glavni stvari, ki se uporablja na podlagi davčne konvencije in
         razlaga ob upoštevanju komentarja Vzorčne konvencije o obdavčenju OECD, v nasprotju s členoma 56 ES in 58 ES.

      48      Pri tem je treba najprej ugotoviti, ali je treba upoštevati francosko-švedsko konvencijo, da bi presodili skladnost davčne
         ureditve z določbami prava Skupnosti glede prostega pretoka kapitala. V primeru pritrdilnega odgovora je treba nato preučiti,
         ali ta konvencija odpravlja omejitev temeljne svoboščine.

      49      Ugotoviti je treba, da je odprava dvojnega obdavčevanja cilj Skupnosti, za katerega uresničitev je v skladu s členom 293,
         druga alinea, ES pristojna država članica. Države članice, kadar ni skupnostnih ukrepov za poenotenje ali uskladitev, ostajajo
         pristojne, da zaradi odprave dvojnega obdavčevanja, v tem primeru po pogodbeni poti, določijo merila za obdavčitev dohodkov
         in premoženja. V teh okoliščinah države članice z dvostranskimi sporazumi prosto določijo navezovalne okoliščine za dodelitev
         davčne pristojnosti (glej sodbo z dne 12. maja 1998 v zadevi Gilly, C‑336/96, Recueil, str. I‑2793, točki 24 in 30, ter zgoraj
         navedeni sodbi Saint-Gobain ZN, točka 57, in D., točka 52).

      50      Vendar ta dodelitev davčnih pristojnosti državam članicam ne dopušča, da uvedejo diskriminacijo v nasprotju s predpisi Skupnosti.

      51      Ker je davčna ureditev, ki izhaja iz francosko-švedske konvencije, ki se razlaga ob upoštevanju Vzorčne konvencije OECD, del
         pravnega okvira, ki se uporabi v postopku v glavni stvari, in ki jo je kot tako predložilo predložitveno sodišče, jo mora
         Sodišče upoštevati, da bi podalo za nacionalno sodišče uporabno razlago prava Skupnosti. Ni dolžnost Sodišča, da razlaga nacionalno
         pravo ali presoja njegovo uporabo v tem primeru (glej predvsem sodbi z dne 24. oktobra 1996 v zadevi Dietz, C‑435/93, Recueil,
         str. I‑5223, točka 39, in z dne 30. aprila 1998 v zadevi Thibault, C‑136/95, Recueil, str. I‑2011, točka 21).

      52      Glede davčnega obravnavanja, ki izhaja iz francosko-švedske konvencije, je treba spomniti, da je delničar nerezidentu, kot
         je M. Bouanich, na podlagi te konvencije, ki se razlaga v skladu s komentarjem k Vzorčni konvenciji OECD, dovoljeno, da odbije
         nominalno vrednost delnic od obdavčljivega zneska ob odkupu teh delnic. Nato je obdavčen po stopnji 15 % na preostali znesek.

      53      Ker so delničarji rezidenti pri znesku odkupa delnic obdavčeni po stopnji 30 %, je treba preveriti, ali so ti delničarji obravnavani
         ugodneje kot delničarji nerezidenti. Za ta preizkus je treba poznati znesek stroškov pridobitve delnic in njihovo nominalno
         vrednost.

      54      Glede tega je treba spomniti, da za ugotovitev in presojo dejanskega stanja ni pristojno Sodišče, ampak nacionalno sodišče
         (sodbe z dne 15. novembra 1979 v zadevi Denkavit, 36/79, Recueil, str. 3439, točka 12; z dne 5. oktobra 1999 v združenih zadevah
         Lirussi in Bizzaro, C‑175/98 in C‑177/98, Recueil, str. I‑6881, točka 37, in z dne 22. junija 2000 v zadevi Fornasar in drugi,
         C‑318/98, Recueil, str. I‑4785, točka 31).

      55      Zato predložitveno sodišče v okviru spora, ki ga obravnava, preveri, ali odbitek nominalne vrednosti in uporaba najvišje stopnje
         obdavčitve v višini 15 % za delničarje nerezidente povzročita tako obravnavanja zadnjih, ki ni manj ugodno od obravnavanja
         rezidentov, ki imajo pravico do odbitka stroškov pridobitve in do uporabe stopnje v višini 30 %.

      56      Na drugo vprašanje je torej treba odgovoriti, da je treba člena 56 ES in 58 ES razlagati tako, da nasprotujeta nacionalni
         ureditvi, ki izhaja iz konvencije o izogibanju dvojnega obdavčevanja, kot je francosko-švedska konvencija, ki določa najvišjo
         stopnjo obdavčitve dividend za delničarje nerezidente, ki je nižja od tiste, ki se uporablja za delničarje rezidente, in dovoljuje,
         – z razlago te konvencije ob upoštevanju komentarja OECD o zadevni Vzorčni konvenciji, – odbitek nominalne vrednosti teh delnic
         od zneska pri odkupu teh delnic, razen v primeru, ko delničarji nerezidenti, ob uporabi te nacionalne ureditve, niso obravnavani
         manj ugodno od delničarjev rezidentov. Nacionalno sodišče ugotovi, ali je tako v postopku v glavni stvari.

       Tretje vprašanje
      57      Ob upoštevanju odgovorov na prvo in drugo vprašanje ni treba odgovoriti na tretje vprašanje.

       Stroški
      58      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      1)      Člena 56 ES in 58 ES je treba razlagati tako, da nasprotujeta nacionalni ureditvi, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki
            določa, da je v primeru zmanjšanja osnovnega kapitala znesek za odkup delnic, plačan delničarju nerezidentu, obdavčen kot
            izplačilo dividend, brez pravice odbitka stroškov pridobitve teh delnic, medtem ko je isti znesek, izplačan delničarju rezidentu,
            obdavčen kot dobiček iz odtujitve s pravico odbitka stroškov pridobitve.
      2)      Člena 56 ES in 58 ES je treba razlagati tako, da nasprotujeta nacionalni ureditvi, ki izhaja iz konvencije o izogibanju dvojnega
            obdavčevanja, kot je konvencija, sklenjena med vlado Francoske republike in vlado Kraljevine Švedske o izogibanju dvojnega
            obdavčevanja in preprečevanju utaj davka na področju davka od dohodka in davka od premoženja, podpisana 27. novembra 1990,
            ki določa najvišjo stopnjo obdavčitve dividend za delničarje nerezidente, ki je nižja od tiste, ki se uporablja za delničarje
            rezidente, in dovoljuje – z razlago te konvencije ob upoštevanju komentarja OECD o zadevni Vzorčni konvenciji, – odbitek nominalne
            vrednosti teh delnic od zneska pri odkupu teh delnic, razen v primeru, ko delničarji nerezidenti, ob uporabi te nacionalne
            ureditve, niso obravnavani manj ugodno od delničarjev rezidentov. Nacionalno sodišče ugotovi, ali je tako v postopku v glavni
            stvari.
      Podpisi
      * Jezik postopka: švedščina.


title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 8. novembra 2012.#Evropska komisija proti Helenski republiki.#Neizpolnitev obveznosti države – Člena 43 ES in 56 ES – Ureditev, ki za pridobitev glasovalnih pravic, ki ustrezajo 20 % ali več osnovnega kapitala nekaterih „strateških delniških družb“, določa pogoj predhodne odobritve – Ukrep naknadnega nadzora nekaterih odločitev teh družb.#Zadeva C‑244/11.

text:
         SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 8. novembra 2012 (
            *1
         )
      „Neizpolnitev obveznosti države — Člena 43 ES in 56 ES — Ureditev, ki za pridobitev glasovalnih pravic, ki ustrezajo 20 % ali več osnovnega kapitala nekaterih ‚strateških delniških družb‘, določa pogoj predhodne odobritve — Ukrep naknadnega nadzora nekaterih odločitev teh družb“
      V zadevi C-244/11,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 258 PDEU, vložene 20. maja 2011,

         Evropska komisija, ki jo zastopata E. Montaguti in G. Zavvos, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,
      tožeča stranka,
      proti

         Helenski republiki, ki jo zastopata P. Mylonopoulos in K. Boskovits, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,
      tožena stranka,
      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi L. Bay Larsen, v funkciji predsednika četrtega senata, J.-C. Bonichot, sodnik, C. Toader, A. Prechal (poročevalka), sodnici, in E. Jarašiūnas, sodnik,
      generalni pravobranilec: P. Cruz Villalón,
      sodna tajnica: C. Strömholm, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 21. junija 2012,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Evropska komisija s tožbo Sodišču predlaga, naj ugotovi, da Helenska republika s tem, da je sprejela določbe odstavka 1 člena 11 v povezavi z odstavkom 2 tega člena, in odstavka 3 člena 11 zakona 3631/2008 o ustanovitvi nacionalnega sklada za socialno kohezijo (FEK Α’ 6/29.1.2008), ni izpolnila obveznosti iz členov 63 PDEU o prostem pretoku kapitala in 49 PDEU o svobodi ustanavljanja.

         Pravni okvir

               2

               Člen 11 zakona 3631/2008 določa:
               „1.   Glede strateških delniških družb, ki imajo ali so imele monopolni položaj, še zlasti družb, ki imajo v lasti, uporabljajo ali upravljajo nacionalna infrastrukturna omrežja, je za pridobitev glasovalnih pravic, ki ustrezajo 20 % ali več osnovnega kapitala, s strani delničarjev, ki niso grška država ali družbe, ki bi bile z njo povezane [...], oziroma delničarjev, ki nastopajo skupaj in usklajeno, potrebna predhodna odobritev medministrske komisije za privatizacijo, ki je bila ustanovljena z zakonom 3049/2002, v skladu s postopkom, ki ga ta določa.
               2.   Odobritev se izda, če so izpolnjena merila splošnega interesa, ki omogočajo zagotavljanje neprekinjenega opravljanja storitev in delovanja omrežja. Upoštevajo se zlasti ta merila za presojo: (a) izkušnje tretjih delničarjev na področju dejavnosti zgoraj navedenih podjetij, (b) njihova plačilna sposobnost, (c) podatki o njihovi naložbeni strategiji, (d) preglednost njihovih transakcij, (e) njihovi podrobni poslovni načrti, (f) obseg in vrsta njihovega naložbenega načrta, (g) njihov sistem lastninskih razmerij, (h) ohranjanje zaposlitev, (i) njihova lastniška struktura in zlasti udeležba skladov, ustanovljenih zunaj Evropske unije, v skladu z načelom preglednosti in vzajemnosti, (j) način sprejemanja odločitev.
               3.   Zaradi varovanja splošnega interesa je odobritev ministra za finance potrebna za odločitve navedenih strateških podjetij o:

                        (a)

                        prenehanju družbe, likvidaciji in imenovanju likvidacijskega upravitelja;

                        (b)

                        prestrukturiranju zgoraj navedenih podjetij: preoblikovanje, združitev z drugo družbo, združitev z ustanovitvijo nove delniške družbe, delitev v kakršnikoli obliki ali oddelitev enega ali več delov družbe, ki lahko ogrozi opravljanje storitev v sektorju strateškega pomena;

                        (c)

                        prenosu, preoblikovanju, odstopu, dajanju za varščino, spremembah namena uporabe strateških delov sredstev zgoraj navedenih podjetij ter njihovih osnovnih omrežij in infrastruktur, ki so potrebni za ekonomsko in socialno življenje v državi, kot tudi za njeno varnost.

                  4.   Odobritev iz prejšnjega odstavka se podeli z ministrskim odlokom, ki se izda v tridesetih (30) dneh od predložitve odločitve ministru. Če odgovor ni podan v tem roku, se šteje, da je bila zahtevana odobritev podeljena.
               […]“

         Predhodni postopek

               3

               Komisija je 8. maja 2008 Helenski republiki poslala uradni opomin, v katerem je zatrjevala, da so določbe člena 11(1) in (3) zakona 3631/2008 v nasprotju s členoma 43 ES in 56 ES.

               4

               Ker je Komisija menila, da je odgovor, ki ga je podala Helenska republika, nezadosten, je z dopisom z dne 1. decembra 2008 tej državi članici poslala obrazloženo mnenje.

               5

               Helenska republika je na navedeno obrazloženo mnenje odgovorila z dopisom z dne 28. januarja 2009, v katerem je vztrajala pri svojem stališču, da zadevne nacionalne določbe niso v nasprotju z določbami Pogodbe o prostem pretoku kapitala in o svobodi ustanavljanja.

               6

               Ker je Komisija menila, da neizpolnitev obveznosti kar zadeva ureditev s predhodno odobritvijo in ukrep naknadnega nadzora, ki ju določajo zadevne nacionalne določbe, ni bila odpravljena v določenem roku, se je odločila, da vloži to tožbo.

         Tožba

         Obstoj omejitev temeljnih svoboščin

      Trditve strank

               7

               Komisija trdi, da ureditev s predhodno odobritvijo iz člena 11(1) zakona 3631/2008 in ukrep naknadnega nadzora iz odstavka 3 tega člena pomenita tako omejitev prostega pretoka kapitala kot tudi svobode ustanavljanja.

               8

               Ker lahko zasebni vlagatelji kupijo delnice zadevnih strateških podjetij, s katerimi se trguje na borzi, naj bi se ureditev s predhodno odobritvijo nanašala na družbe, ki so že delno privatizirane. Zato naj bi za to ureditev v skladu s členom 295 ES veljala temeljna pravila Pogodbe.

               9

               Glede, prvič, pravil Pogodbe s področja prostega pretoka kapitala, naj ne bi bilo sporno, da za to ureditev navedena pravila veljajo, saj zadeva t. i. „neposredne“ naložbe, zlasti v obliki pridobitve deleža v podjetju z lastništvom delnic, ki omogoča dejansko sodelovanje pri njegovem upravljanju in nadzoru.

               10

               Komisija glede ukrepa naknadnega nadzora iz člena 11(3) zakona 3631/2008 meni, da onemogoča dejansko sodelovanje delničarjev pri upravljanju in nadzoru zadevnih podjetij in lahko subjekte s sedežem v drugih državah članicah odvrača od vlaganja v kapital zadevnih družb.

               11

               Drugič, Komisija trdi, da ureditev s predhodno odobritvijo in ukrep naknadnega nadzora pomenita tudi omejitev svobode ustanavljanja v smislu člena 49 PDEU.

               12

               Helenska republika trdi, da določbe člena 11 zakona 3631/2008 ne pomenijo omejitve svobode prostega pretoka kapitala niti ne svobode ustanavljanja.

               13

               Te določbe naj se ne bi uporabljale v okviru že privatiziranih podjetij, v katerih ima država posebne privilegije, ki se splošno imenujejo „golden shares“, temveč v okviru še neprivatiziranih strateških podjetij, to so podjetja, v katerih se država ob začetku veljavnosti tega zakona še ni odrekla strateškemu deležu v osnovnem kapitalu, ki ji omogoča odločilen vpliv na odločanje organov družbe.

               14

               Helenska republika torej meni, da ukrepi, ki jih država članica sprejme za privatizacijo takih strateških podjetij, ki jih nadzoruje država, v skladu s členom 295 ES ne spadajo na področje uporabe temeljnih svoboščin, določenih s Pogodbo, pod pogojem, da sistem privatizacije temelji na objektivnih in nediskriminatornih merilih, s katerimi so zadevne družbe predhodno seznanjene in da ta sistem določa pravna sredstva.

         Presoja Sodišča

               15

               Prvič, glede trditve Helenske republike, ki se nanaša na člen 295 ES, v skladu s katerim „[P]ogodba v ničemer ne posega v lastninskopravno ureditev v državah članicah“, je treba spomniti, da je Sodišče že razsodilo, da navedeni člen ne omogoča, da bi se obstoječe ureditve lastninskopravnih razmerij držav članic izognile temeljnim pravilom Pogodbe (sodba z dne 18. julija 2007 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C-503/04, ZOdl., str. I-6153, točka 37).

               16

               Natančneje, Sodišče je razsodilo, da čeprav člen 295 ES ne posega v pravico držav, da uvedejo lastno ureditev pridobivanja lastninske pravice na nepremičninah, za tako ureditev kljub temu veljajo temeljna pravila Unije, zlasti tista o prepovedi diskriminacije, o svobodi ustanavljanja in o prostem pretoku kapitala (sodba z dne 23. septembra 2003 v zadevi Ospelt in Schlössle Weissenberg, C-452/01, Recueil, str. I-9743, točka 24 in navedena sodna praksa).

               17

               Glede člena 11 zakona 3631/2008, ki – kot je navedla Helenska republika – spada v nacionalno ureditev s področja privatizacije nekaterih strateških delniških družb, ki jih nadzoruje ta država članica, je razvidno, da čeprav člen 295 ES ne posega v možnost države članice, da uvede tak sistem privatizacije, mora ta spoštovati temeljna pravila Pogodbe, med katera med drugim spadata temeljni svoboščini, ki se obravnavata v tej zadevi.

               18

               Poleg tega, če se država članica odloči, da bo javna podjetja preoblikovala v delniške družbe, katerih delnice kotirajo na borzi, in jih je torej načeloma mogoče prosto kupiti na trgu, kar omogoča, da postane nezanemarljiv delež delničarjev v teh družbah nedržaven, kot je primer zadevnih strateških delniških družb, ni dopustno, da se država članica sklicuje na člen 295 ES, da bi temeljne svoboščine, zagotovljene s Pogodbo, za take pridobitve izključila tako, da zanje določi ureditev z odobritvijo, pri čemer s tem ustvari pravno praznino v ureditvi varstva teh temeljnih svoboščin.

               19

               Komisija dalje meni, da ureditev s predhodno odobritvijo in ukrep naknadnega nadzora iz člena 11 zakona 3631/2008 spadata tako na področje člena 43 ES v zvezi s svobodo ustanavljanja kot na področje člena 56 ES v zvezi s prostim pretokom kapitala.

               20

               Vendar, kot je pravilno zatrjevala Helenska republika, temu stališču ni mogoče pritrditi.

               21

               Najprej je treba namreč glede zadevne ureditve s predhodno odobritvijo opozoriti, da pravico do ustanavljanja v skladu s sodno prakso uresničuje državljan ene države članice, ki ima delež v kapitalu družbe s sedežem v drugi državi članici, ta delež pa mu omogoča, da vpliva na sprejemanje odločitev te družbe in določanje njene dejavnosti (glej zlasti sodbo z dne 10. novembra 2011 v zadevi Komisija proti Portugalski, C-212/09, ZOdl., str. I-10889, točka 42 in navedena sodna praksa).

               22

               Sodišče je razsodilo tudi, da nacionalna zakonodaja, ki se ne uporablja samo za deleže, na podlagi katerih je mogoče vplivati na odločitve družbe in odločati o njenih dejavnostih, temveč se uporablja ne glede na velikost deleža, ki ga ima delničar v družbi, lahko spada tako v okvir člena 43 ES kot člena 56 ES (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Portugalski, točka 44).

               23

               V obravnavanem primeru je treba ugotoviti, da se zadevna ureditev s predhodno odobritvijo nanaša samo na pridobitev deležev v strateški delniški družbi, ki podeljujejo glasovalne pravice, ki ustrezajo 20 % ali več osnovnega kapitala, tako da naj bi zadevala samo delničarje, ki lahko vplivajo na upravljanje in nadzor take družbe.

               24

               V zvezi s tem je treba poudariti, da je Komisija trdila, ne da bi Helenska republika temu oporekala, da ta ureditev z določitvijo praga 20 % osnovnega kapitala za pridobitve, za katere velja ureditev s predhodno odobritvijo, vlagateljem onemogoča doseganje deleža, potrebnega za nadzor in upravljanje strateške družbe ter za vplivanje na njene odločitve.

               25

               Iz tega izhaja, da se za zadevno ureditev s predhodno odobritvijo uporablja samo člen 43 ES.

               26

               Vendar Helenska republika nasprotuje temu, da je mogoče uporabiti to temeljno svoboščino, ker je ureditev s predhodno odobritvijo iz člena 11(1) zakona 3631/2008 namenjena zlasti nadzoru nad špekulativnimi sovražnimi pridobitvami s strani državnih skladov iz tretjih držav.

               27

               V zvezi s tem zadošča ugotoviti, kot je že ugotovila Komisija, ne da bi ji Helenska republika oporekala, da se člen 11(1) zakona 3631/2008 nanaša na vse morebitne vlagatelje, vključno s tistimi, ki imajo sedež v državah članicah Unije, in ne le na vlagatelje s sedežem v tretjih državah. Helenska republika poleg tega ni navedla druge zakonske določbe, iz katere bi izhajalo, da področje uporabe te ureditve zajema samo zadnjenavedene vlagatelje.

               28

               Nazadnje, zavrniti je treba trditev Helenske republike, da ureditev s predhodno odobritvijo iz člena 11(1) zakona 3631/2008 ne omejuje pridobitve deležev kot take in da torej ne pomeni omejitve svobode ustanavljanja, saj se nanaša samo na glasovalne pravice v zvezi s temi deleži.

               29

               Sodišče je namreč že razsodilo, da taka omejitev obstaja, če ima ureditev s predhodno odobritvijo za posledico preprečevanje ali omejevanje uresničevanja glasovalnih pravic, ki so vezane na delnice, saj so te eden glavnih sredstev delničarja za aktivno udeležbo pri upravljanju podjetja in njegovem nadzoru (glej v tem smislu, glede pravil v zvezi s prostim pretokom kapitala, sodbo z dne 14. februarja 2008 v zadevi Komisija proti Španiji, C-274/06, točke od 21 do 24).

               30

               Drugič, Sodišče je v zvezi z zadevnim ukrepom naknadnega nadzora že razsodilo, da je treba tako ureditev presojati le z vidika člena 43 ES, saj zadeva odločitve v zvezi z upravljanjem družbe in se zato nanaša le na delničarje, ki lahko izvajajo vpliv nanjo. Sicer pa, če bi taka ureditev imela omejujoč učinek na prosti pretok kapitala, bi bila to neizogibna posledica morebitnega omejevanja svobode ustanavljanja in ne bi upravičevala posebnega preizkusa z vidika člena 56 ES (sodba z dne 26. marca 2009 v zadevi Komisija proti Italiji, C-326/07, ZOdl., str. I-2291, točka 39).

               31

               Zato se za navedeni ukrep nadzora uporablja samo člen 43 ES.

         Upravičenost omejitev

      Trditve strank

               32

               Prvič, Komisija v zvezi s cilji, ki jih uresničuje člen 11 zakona 3631/2008, meni, da ta določba ni namenjena le zagotavljanju neprekinjenega opravljanja storitev in delovanja omrežja, kot je razvidno iz odstavka 2 tega člena, temveč uresničuje še dva druga cilja, in sicer da zagotavlja pregledno privatizacijo podjetij, ki so strateškega pomena za nacionalno gospodarstvo, in da državi omogoča izbiro strateškega vlagatelja za ta podjetja in povečanje njihove konkurenčnosti.

               33

               Komisija meni, da čeprav se je za utemeljitev omejitve svobode ustanavljanja mogoče sklicevati na prvi cilj, je iz sodne prakse razvidno, da je treba zahteve javnega reda in javne varnosti razlagati ozko, tako da se je mogoče nanje sklicevati le ob dejanski in dovolj resni grožnji, ki bi lahko prizadela temeljne interese družbe (glej zlasti sodbo z dne 14. marca 2000 v zadevi Église de scientologie, C-54/99, Recueil, str. I-1335, točka 17). Helenska republika pa naj ne bi pojasnila, zakaj bi lahko dvajsetodstotna udeležba v kapitalu navedenih družb škodovala temeljnim interesom družbe.

               34

               Poleg tega naj področje uporabe člena 11 zakona 3631/2008 ne bi bilo jasno opredeljeno. Ne bi naj namreč bilo gotovo, ali ta zajema samo javne sektorje in storitve, na katere se nanaša sodna praksa, ali tudi druge sektorje.

               35

               Kar zadeva drugi cilj Komisija opozarja, da mora ureditev s predhodno odobritvijo, ki krši temeljno svoboščino, da bi bila upravičena, temeljiti na objektivnih, nediskriminatornih in zadevnim podjetjem vnaprej znanih merilih, ki določajo meje diskrecijske pravice nacionalnih organov, tako da se ta ne bi uporabljala arbitrarno. Poleg tega mora imeti vsaka oseba, ki jo tovrstni omejevalni ukrep prizadene, možnost vložiti pravno sredstvo (glej zlasti sodbi z dne 20. februarja 2001 v zadevi Analir in drugi, C-205/99, Recueil, str. I-1271, točka 38, in z dne 13. maja 2003 v zadevi Komisija proti Španiji, C-463/00, Recueil, str. I-4581, točka 69).

               36

               Merila iz člena 11 zakona 3631/2008 pa naj ne bi bila podrobno in jasno določena vnaprej. Zato naj bi obstoječa merila organom dopuščala široko območje razlage, ki naj bi bilo enako diskrecijski pravici. Tak pravni okvir naj bi morebitnim vlagateljem odvzel potrebno pravno varnost in jih odvračal, saj naj ti ne bi vnaprej poznali meril za odobritev ali zavrnitev njihove naložbe.

               37

               Nazadnje, kar zadeva tretji cilj, ki naj bi ga uresničeval zadevni nacionalni ukrep, naj bi ta bil ekonomske narave in naj zato v skladu z ustaljeno sodno prakso ne bi mogel utemeljevati omejitev temeljnih svoboščin (glej zlasti sodbo z dne 4. junija 2002 v zadevi Komisija proti Portugalski, C-367/98, Recueil, str. I-4731, točka 52).

               38

               Helenska republika odgovarja, da imajo zadevne nacionalne določbe en sam cilj, ki je sicer jasno razviden iz člena 11(2) zakona 3631/2008, in sicer zagotavljanje neprekinjenega opravljanja osnovnih storitev in delovanja omrežij, ki štejejo za nujna za ekonomsko in socialno življenje države, zlasti preskrbe države z energijo in z vodo ter telekomunikacijskih storitev.

               39

               Tako naj bi bili zadevni ukrepi namenjeni zaščiti splošnega interesa, zlasti javnega reda in miru in javnega zdravja, kar so razlogi, ki lahko v skladu s Pogodbo in ustaljeno sodno prakso utemeljujejo omejitve temeljnih svoboščin, kot je Sodišče razsodilo zlasti glede zanesljivosti preskrbe v sektorju naftne industrije, telekomunikacij in električne energije (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Italiji, točka 69 in navedena sodna praksa).

               40

               Helenska republika glede področja uporabe ureditve s predhodno odobritvijo zatrjuje, da ga jasno opredeljujejo splošna merila in cilji, ki so razvidni iz nacionalne zakonodaje, zlasti iz odstavka 1 člena 11 zakona 3631/2008, ki govori o delniških družbah, „ki imajo ali so imele monopolni položaj, še zlasti družbe, ki imajo v lasti, uporabljajo ali upravljajo nacionalna infrastrukturna omrežja“, v povezavi z odstavkom 2 tega člena, ki določa, da se odobritev prizna, če je v splošnem interesu in samo s ciljem „zagotavljanja neprekinjenega opravljanja storitev in delovanja omrežja“.

               41

               Iz določb zakona 3631/2008 in iz njegove obrazložitve naj bi bilo razvidno, da se ta ureditev ex ante uporablja za zaprt krog podjetij, in sicer za družbe, ki jih nadzoruje država in ki imajo v lasti, uporabljajo ali upravljajo osnovna omrežja in infrastrukture. Njihova navedba v tem zakonu naj torej ne bi bila potrebna.

               42

               Ob sprejetju navedenega zakona naj bi namreč šlo le za šest družb. Helenska republika je na podlagi vprašanja v zvezi s tem na obravnavi pojasnila, da je šlo natančneje za podjetje, ki je imelo monopol na področju telekomunikacij, ki je bilo medtem privatizirano in za katero se zakon 3631/2008 ne uporablja več, za nekdanjega monopolnega dobavitelja električne energije, za podjetji za preskrbo s pitno vodo v Atenah (Grčija) in Solunu (Grčija) in javnopravna subjekta za upravljanje pristanišč v Pireju (Grčija) in Solunu.

               43

               Prav tako naj bi bilo mogoče na podlagi zakona 3631/2008 sklepati, da se ukrep ex post uporablja samo za strateška podjetja, ki imajo v lasti, uporabljajo ali upravljajo osnovna omrežja in infrastrukture, saj je namenjen samo nadzoru nad spremembami namena uporabe delov sredstev podjetij in zlasti, kot je razvidno iz člena 11(3) tega zakona, nad odločitvami glede upravljanja te družbe v zvezi z „osnovnimi omrežji in infrastrukturami, ki so potrebne za ekonomsko in socialno življenje države, kot tudi za njeno varnost“.

               44

               Drugič, Komisija trdi, da je mogoče cilj zadevnega nacionalnega ukrepa, to je zagotavljanje osnovnih storitev in neprekinjeno delovanje omrežij, doseči s predpisi, ki so manj omejevalni kot ureditev s predhodno odobritvijo nekaterih pridobitev deležev v strateških družbah ali ukrep naknadnega nadzora nekaterih odločitev teh družb.

               45

               Komisija najprej glede zadevne ureditve s predhodno odobritvijo opozarja, da je Sodišče v zvezi z ureditvijo s predhodno odobritvijo za pridobitev deležev ali sredstev razsodilo, da zadevna ureditev ne omogoča, da bi se v vsakem primeru zagotovila zanesljiva preskrba z energijo, če se pojavi resnična in dovolj resna grožnja za to preskrbo, potem ko je bila odobritev za transakcijo že podana (sodba z dne 17. julija 2008 v zadevi Komisija proti Španiji, C-207/07, točka 52), in da pregled javnega organa v trenutku, ko ta prevzame nadzor v podjetju, še ne zagotavlja, da bo, enkrat ko bodo glasovalne pravice, ki izhajajo iz lastništva delnic tega organa, priznane, ta te pravice uporabljal tako, da bo zagotovljena zanesljiva preskrba z energijo (zgoraj navedena sodba Komisija proti Španiji z dne 14. februarja 2008, točka 45).

               46

               Komisija poleg tega trdi, da nesorazmernost ureditve s predhodno odobritvijo izvira iz dejstva, da temeljna merila, na podlagi katerih je treba odločati o odobritvi, kot so določena v členu 11(2) zakona 3631/2008, niso primerna za uresničevanje naznanjenega cilja zakona, to je zagotavljanje neprekinjenega opravljanja storitev in delovanja omrežja.

               47

               Iz te določbe naj bi izhajalo, da čeprav morajo biti vsa navedena merila izpolnjena in upoštevana pri odločitvi o odobritvi, ta niso našteta izčrpno, temveč samo primeroma. Merila, na podlagi katerih je odločitev o odobritvi sprejeta ali ne, naj torej ne bi bila jasna niti ne nujno vnaprej znana zadevnim gospodarskim subjektom.

               48

               Poleg tega naj bi normativna ureditev na ravni Unije v določenih sektorjih, kot sta sektor telekomunikacij in energetski sektor, državam članicam puščala široko polje proste presoje, da ob spoštovanju Pogodbe in zlasti načela sorazmernosti sprejmejo določbe o obveznostih javne službe, ki se naložijo podjetjem in ki manj omejujejo temeljne svoboščine (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Španiji z dne 17. julija 2008, točke od 43 do 45).

               49

               Helenska republika odgovarja, da je ureditev s predhodno odobritvijo povsem primerna za uresničevanje želenega cilja, da je v mejah razumnega in da gre za sredstvo, ki je potrebno, saj horizontalni predpisi za doseganje tega cilja ne zadostujejo.

               50

               Trditev, da ta ureditev ex ante ni primerna, ker zadeva samo trenutek pridobitve strateškega deleža, ne upošteva dejstva, da to ureditev dopolnjuje ukrep naknadnega nadzora.

               51

               Merila za presojo, določena v členu 11(2) zakona 3631/2008, naj bi se nanašala na nekatere dejavnike, ki se upoštevajo pri presoji poslovnega načrta tretjega vlagatelja. Ti dejavniki naj bi bili popolnoma objektivni in naj bi stremeli k bistvenemu merilu, to je, da tretji vlagatelj predloži zanesljiv poslovni načrt in s tem povezana jamstva, da se prepreči, da bi zadevno podjetje izgubilo premoženje ali da bi bilo ogroženo neprekinjeno opravljanje storitev ali delovanje osnovnega omrežja.

               52

               Helenska republika poleg tega oporeka trditvi, da merila iz člena 11(2) zakona 3631/2008 kršijo načelo pravne varnosti, ker niso jasna in javnim organom puščajo široko diskrecijsko pravico, ki ne more biti predmet sodnega nadzora.

               53

               V zadevah, ki jih navaja Komisija, bodisi naj ne bi bilo zadevnim vlagateljem nikakor pojasnjeno, v katerih posebnih in objektivnih okoliščinah bo odobritev izdana ali zavrnjena (zgoraj navedena sodba Komisija proti Španiji z dne 13. maja 2003, točka 74) bodisi niso obstajala tako podrobna merila kot ta, določena z zakonom 3631/2008 (zgoraj navedena sodba Komisija proti Španiji z dne 14. februarja 2008, točka 52).

               54

               Helenska republika poleg tega zatrjuje, da ni mogoče trditi, da ukrep nadzora ex ante ni potreben, ker je mogoče želeni cilj neprekinjenosti storitev in delovanja omrežja doseči s horizontalnimi predpisi, kot so tisti, določeni z upoštevnimi direktivami na področju telekomunikacij in energetike.

               55

               Zadevne direktive naj bi določale le okvir, znotraj katerega države članice določijo splošno politiko na področju zanesljivosti preskrbe in naj bi pomenile minimalni skupni pristop. Bistvene odločitve glede ravni in ukrepov javne varnosti naj bi morali še naprej sprejemati pristojni nacionalni organi, pri čemer morajo spoštovati načelo sorazmernosti.

               56

               Dalje, kar zadeva ukrep naknadnega nadzora, kot je določen v členu 11(3) zakona 3631/2008, Komisija priznava, da je Sodišče v sodbi z dne 4. junija 2002 v zadevi Komisija proti Belgiji (C-503/99, Recueil, str. I-4809) razsodilo, da je bila ureditev naknadnega nadzora, ki se je obravnavala v tej zadevi, upravičena omejitev prostega pretoka kapitala.

               57

               Vendar po mnenju Komisije pouk iz navedene sodbe za obravnavano zadevo ne velja, saj so značilnosti nacionalne ureditve v navedeni zadevi drugačne od značilnosti nacionalne ureditve v obravnavani zadevi.

               58

               Komisija trdi, da v obravnavani zadevi zadevna nacionalna zakonodaja ne določa niti meril, ki bi jih morali organi upoštevati pri odločanju, ali bodo nasprotovali zadevni odločitvi, niti objektivnih okoliščin, v katerih lahko pride do takega posega, da se zaščitijo želeni cilji v splošnem interesu.

               59

               Zato naj bi imeli organi v tem okviru posebej široko diskrecijsko pravico glede poseganja v delovanje zadevnih podjetij, tako da odločitve, sprejete pri izvrševanju te pravice, ne morejo biti predmet učinkovitega sodnega nadzora.

               60

               Helenska republika v zvezi s primernostjo ukrepa nasprotovanja iz člena 11(3) zakona 3631/2008 trdi, da ta, tako kot ukrep, ki je bil predmet zgoraj navedene sodbe Komisija proti Belgiji, izčrpno našteva zadevne odločitve, bodisi take, ki so neposredno povezane z obstojem podjetja, to so odločitve iz točk (a) in (b) navedenega odstavka 3, bodisi odločitve, ki se nanašajo na spremembe namena uporabe „strateških delov sredstev zgoraj navedenih podjetij ter njihovih osnovnih omrežij in infrastruktur, ki so potrebni za ekonomsko in socialno življenje v državi, kot tudi za njeno varnost“, navedene v točki (c) iste določbe.

               61

               Čeprav strateški deli sredstev zadevnih podjetij niso našteti, naj bi bilo jasno razvidno, da tako kot ukrep, obravnavan v zgoraj navedeni sodbi Komisija proti Belgiji, zadevna zakonodaja izčrpno določa strateške dele sredstev, ki spadajo na njeno področje uporabe, to so osnovna omrežja in infrastrukture.

               62

               Helenska republika glede meril v zvezi z uresničevanjem pravice do nasprotovanja in sodnega nadzora nad odločitvijo o nasprotovanju poudarja, da lahko sodišča klavzulo javne varnosti in njene različne dejavnike kljub njihovi raztezljivosti nadzorujejo in tudi dejansko jih, tako na nacionalni ravni kot na ravni Unije, v smislu klavzul, ki odstopajo od temeljnih svoboščin o pretoku, določenih s Pogodbo (glej v tem smislu zlasti sodbi z dne 27. oktobra 1977 v zadevi Bouchereau, 30/77, Recueil, str. 1999, točke od 33 do 35, in z dne 10. julija 1984 v zadevi Campus Oil in drugi, 72/83, Recueil, str. 2727, točka 34).

               63

               V obravnavani zadevi naj bi bila merila sodnega nadzora še podrobnejša, saj se osredotočajo na ogroženost osnovnih storitev in delovanja omrežij zadevnih podjetij zaradi odločitev družbe o spremembah namena uporabe strateških delov njenih sredstev.

         Presoja Sodišča

               64

               Iz spisa je razvidno in na obravnavi je bilo potrjeno, da je edini cilj, v zvezi s katerim je treba presoditi utemeljenost omejitev svobode ustanavljanja, ki jih povzročata ureditev s predhodno odobritvijo in ukrep naknadnega nadzora iz člena 11 zakona 3631/2008, cilj zagotavljanja neprekinjenosti osnovnih storitev in delovanja omrežij, ki štejejo za nujna za ekonomsko in socialno življenje države, zlasti preskrba države z energijo in z vodo, telekomunikacijske storitve in upravljanje dveh največjih pristanišč v državi.

               65

               V teh okoliščinah je treba opozoriti, da je Sodišče v zvezi s podjetji, ki opravljajo javne storitve v naftnem, telekomunikacijskem ali v energetskem sektorju, razsodilo, da lahko cilj zagotavljanja zanesljivosti preskrbe s takimi proizvodi ali opravljanja takih storitev v primeru krize, na ozemlju zadevne države članice, pomeni razlog javne varnosti in torej utemeljuje omejitev prostega pretoka kapitala (zgoraj navedena sodba Komisija proti Španiji z dne 13. maja 2003, točka 71).

               66

               Poleg tega je Sodišče že razsodilo, da lahko uresničevanje splošnih interesov, ki so povezani z javnim redom, javno varnostjo ali z javnim zdravjem, potencialno utemeljuje nekatere omejitve uresničevanja temeljnih svoboščin (zgoraj navedena sodba Komisija proti Italiji, točka 45 in navedena sodna praksa).

               67

               Vendar Sodišče glede cilja, povezanega z zanesljivostjo preskrbe z energijo opozarja, da se je mogoče nanj sklicevati le ob dejanski in dovolj resni grožnji, ki bi lahko prizadela temeljne interese družbe (zgoraj navedena sodba Komisija proti Španiji z dne 17. julija 2008, točka 47).

               68

               Podrobneje glede, prvič, ureditve s predhodno odobritvijo je očitno, da tovrstni ukrep ni primeren za doseganje zatrjevanega cilja niti ni z njim sorazmeren.

               69

               Sodišče je namreč razsodilo, da preprosta pridobitev deleža, ki presega 10 % osnovnega kapitala družbe, ki deluje v energetskem sektorju, ali kakršnakoli druga pridobitev, ki omogoča pomemben vpliv na tako družbo, sama po sebi načeloma ne more šteti za resnično in dovolj resno grožnjo za zanesljivost preskrbe (zgoraj navedena sodba Komisija proti Italiji, točka 48 in navedena sodna praksa).

               70

               Zadevna ureditev pa ustvarja posledice, ne da bi družba sploh sprejela odločitev, torej ne da bi bila dokazana nevarnost – niti potencialna – poseganja v zanesljivost preskrbe (zgoraj navedena sodba Komisija proti Španiji z dne 14. februarja 2008, točka 50).

               71

               Poleg tega ob izdaji odobritve ni gotovo, da je mogoče opredeliti in upoštevati vse mogoče dejanske in dovolj resne grožnje za zanesljivost preskrbe z energijo (zgoraj navedena sodba Komisija proti Španiji z dne 17. julija 2008, točka 53).

               72

               Sicer pa se omejitev izvrševanja glasovalnih pravic ali, če je tak primer, celo nepriznavanje teh pravic, ki ju omogoča mehanizem iz člena 11(1) zakona 3631/2008, nanaša na vse odločitve, o katerih delničarji glasujejo, in ne le na tiste, ki bi lahko v določenem primeru pomenile grožnjo za naznanjeni cilj zakona (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Španiji z dne 14. februarja 2008, točka 47).

               73

               Sodišče je glede presoje sorazmernosti ureditve s predhodno odobritvijo že razsodilo, da taka ureditev ni sorazmerna, saj bi naložitev pozitivnih obveznosti podjetjem zadevnega sektorja omogočila doseganje želenega cilja, to je zanesljivost preskrbe z energijo, z manjšim posegom v prosti pretok kapitala (zgoraj navedena sodba Komisija proti Španiji z dne 14. februarja 2008, točka 47).

               74

               V okoliščinah, ki so podobne kot v tej zadevi, je Sodišče razsodilo, da če zadevna nacionalna ureditev določa taka merila samo primeroma, ta organom puščajo široko polje proste presoje, ki ga sodišča težko nadzorujejo (zgoraj navedena sodba Komisija proti Španiji z dne 14. februarja 2008, točka 52).

               75

               Negotovost glede okoliščin, v katerih se ta pooblastila lahko izvajajo, daje tem pooblastilom diskrecijsko naravo glede na prosto presojo, ki jo imajo nacionalni organi za njihovo izvajanje. Takšna prosta presoja pa je nesorazmerna glede na želene cilje (zgoraj navedena sodba Komisija proti Italiji, točka 52).

               76

               Čeprav so v obravnavanem primeru merila, ki se uporabljajo za izvrševanje pooblastil organov za odobritev ali zavrnitev pridobitve deležev v zadevnih delniških družbah, našteta v členu 11(2) zakona 3631/2008, so ta našteta izrecno „primeroma“.

               77

               Niti na podlagi splošnega sklicevanja iz člena 11(2) zakona 3631/2008 na „merila splošnega interesa, ki omogočajo zagotavljanje neprekinjenega opravljanja storitev in delovanja omrežja“ niti na podlagi devetih meril za presojo, ki so tam samo primeroma našteta in se nanašajo zlasti na izbiro strateškega partnerja, ki nudi največja jamstva za trajno zagotavljanje neprekinjenosti storitev in omrežja, ni mogoče opredeliti posebnih in objektivnih okoliščin, v katerih bi lahko prišlo do izvrševanja pooblastil za nasprotovanje pridobitvi deležev.

               78

               Poleg tega so določbe o razlogih, zaradi katerih lahko organi zavrnejo odobritev za pridobitev deleža v strateških delniških družbah, splošne in nenatančne, kar zadevnim osebam ne omogoča, da bi z gotovostjo vedele, v katerih primerih se lahko navedena odobritev zavrne. To še posebej velja za izraz „merila splošnega interesa, ki omogočajo zagotavljanje neprekinjenega opravljanja storitev in delovanja omrežja“. Poleg tega se devet meril za presojo, ki so našteta v zakonu 3631/2008, ne nanaša na primere dejanskih in dovolj resnih groženj za zanesljivost preskrbe in torej ni mogoče šteti, da so neposredno povezana z želenim ciljem.

               79

               Iz zgoraj navedenega je razvidno, da taka ureditev s predhodno odobritvijo organom priznava diskrecijsko pravico, ki jo sodišča težko nadzorujejo in ki povzroča nevarnost diskriminacije.

               80

               Kar zadeva, drugič, ukrep naknadnega nadzora nekaterih odločitev zadevnih strateških delniških družb, kot je določen v členu 11(3) zakona 3631/2008, Helenska republika trdi, da mora biti dopusten, saj je podoben ureditvi v zgoraj navedeni zadevi Komisija proti Belgiji, v zvezi s katero je Sodišče razsodilo, da je upravičena zaradi cilja zagotavljanja zanesljivosti preskrbe z energijo v primeru krize.

               81

               Sodišče je ugotovilo, da je iz točk od 49 do 52 zgoraj navedene sodbe Komisija proti Belgiji razvidno, da se je zadevna nacionalna ureditev razlikovala po tem, da je izrecno naštevala zadevna strateška sredstva in odločitve glede upravljanja, ki jih je mogoče v posameznem primeru izpodbijati. Nazadnje, poseg upravnega organa je bil strogo omejen na primere, ko so bili ogroženi cilji energetske politike. Vsaka odločba, sprejeta v tem okviru, je morala biti obrazložena in je lahko bila predmet učinkovitega sodnega nadzora (zgoraj navedena sodba Komisija proti Španiji z dne 13. maja 2003, točka 78).

               82

               Ureditve, obravnavane v tej zadevi, pa tako kot ureditev, ki jih je Sodišče preučilo v zgoraj navedenih sodbah z dne 13. maja 2003, v zadevah Komisija proti Španiji in Komisija proti Italiji, ni mogoče utemeljiti na podlagi meril, ki izhajajo iz zgoraj navedene sodbe Komisija proti Belgiji, čeprav je ta ureditev usmerjena ex post in je torej manj omejevalna kot ureditev ex ante.

               83

               Najprej namreč, kar zadeva odločitve, naštete v členu 11(3)(a) in (b) zakona 3631/2008, je Sodišče že razsodilo, da take odločitve v nasprotju z odločitvami, obravnavanimi v zadevi, v kateri je bila izdana zgoraj navedena sodba Komisija proti Belgiji (točka 50), niso posebne odločitve glede upravljanja, temveč odločitve, ki so bistvene za obstoj podjetja (zgoraj navedena sodba Komisija proti Španiji z dne 13. maja 2003, točka 79).

               84

               Dalje, pojasnilo iz točk (b) in (c) navedenega odstavka 3, da ta zadeva odločitve, ki „lahko ogrozijo opravljanje storitev v sektorju strateškega pomena“ ali ki se nanašajo na „namen uporabe strateških delov sredstev zgoraj navedenih podjetij ter njihovih osnovnih omrežij in infrastruktur, ki so potrebni za ekonomsko in socialno življenje v državi, kot tudi za njeno varnost“ je težko šteti za posamično naštevanje zadevnih strateških sredstev.

               85

               Nazadnje, tudi če bi bilo treba člen 11(3) zakona 3631/2008, kot zatrjuje Helenska republika, razumeti tako, da je mogoče pravico do nasprotovanja, ki je tam določena, uresničevati samo za zagotavljanje neprekinjenega opravljanja storitev in delovanja omrežja, pa kljub temu brez podrobne opredelitve dejanskih okoliščin, v katerih se lahko ta pravica izvršuje, vlagatelji ne morejo vedeti, kdaj se lahko ta uporabi.

               86

               Zato je, tako kot zatrjuje Komisija, položajev, v katerih bi bila mogoča uporaba pravice do nasprotovanja, lahko veliko, so nedoločeni in nedoločljivi in nacionalnim organom prepuščajo preširoko diskrecijsko pravico.

               87

               Zato je treba ugotoviti, da Helenska republika s tem, da je sprejela določbe iz odstavka 1 člena 11 v povezavi z odstavkom 2 tega člena, in določbe iz odstavka 3 člena 11 zakona 3631/2008, ni izpolnila svojih obveznosti iz člena 43 ES v zvezi s svobodo ustanavljanja.

         Stroški

               88

               V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker je Komisija predlagala, naj se Helenski republiki naloži plačilo stroškov, in ker ta s predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.

               Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:

                           1.

                           Helenska republika s tem, da je sprejela določbe iz odstavka 1 člena 11 v povezavi z odstavkom 2 tega člena, in določbe iz odstavka 3 člena 11 zakona 3631/2008 o ustanovitvi nacionalnega sklada za socialno kohezijo, ni izpolnila svojih obveznosti iz člena 43 ES v zvezi s svobodo ustanavljanja.

                           2.

                           Helenski republiki se naloži plačilo stroškov.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: grščina.