title: Sodba Sodišča prve stopnje (osmi razširjeni senat) z dne 11. junija 2009. # Italijanska republika proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Državne pomoči - Sistem pomoči, ki so jih italijanski organi v obliki davčnih oprostitev in posojil po ugodnejši obrestni meri dodelili nekaterim javnim storitvenim podjetjem - Odločba, s katero so bile pomoči razglašene za nezdružljive s skupnim trgom - Veljavne ali nove pomoči - Člen 86(2) ES. # Zadeva T-222/04.

text:
         SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (osmi razširjeni senat)
      z dne 11. junija 2009 (
            *1
         )
      „Državne pomoči — Sistem pomoči, ki so jih italijanski organi v obliki davčnih oprostitev in posojil po ugodnejši obrestni meri dodelili nekaterim javnim storitvenim podjetjem — Odločba, s katero so bile pomoči razglašene za nezdružljive s skupnim trgom — Veljavne ali nove pomoči — Člen 86(2) ES“
      V zadevi T-222/04,

         Italijanska republika, ki jo je sprva zastopal I. Braguglia, zastopnik, nato R. Adam in I. Bruni, zastopnika, skupaj z M. Fiorillijem, avvocato dello Stato,
      tožeča stranka,
      proti

         Komisiji Evropskih skupnosti, ki jo zastopa V. Di Bucci, zastopnik,
      tožena stranka,
      zaradi predloga za razglasitev ničnosti člena 2 Odločbe Komisije 2003/193/ES z dne 5. junija 2002 o državni pomoči, ki jo je Italija v obliki davčnih oprostitev in posojil pod ugodnejšimi pogoji dodelila javnim storitvenim podjetjem v večinski javni lasti (UL 2003, L 77, str. 21),
      SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (osmi razširjeni senat),
      v sestavi M. E. Martins Ribeiro, predsednica, D. Šváby, S. Papasavvas, N. Wahl (poročevalec) in A. Dittrich, sodniki,
      sodni tajnik: J. Palacio González, glavni administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 16. aprila 2008
      izreka naslednjo

         Sodbo

         Dejansko stanje

      1. Nacionalni pravni okvir

               1

               Z legge no 142 ordinamento delle autonomie locali (zakon št. 142 o organizaciji lokalne samouprave z dne 8. junija 1990, GURI št. 135 z dne 12. junija 1990, v nadaljevanju: zakon št. 142/90) je bila v Italiji izvedena reforma zakonskih organizacijskih ukrepov, ki so jih imele na voljo občine za upravljanje javnih služb, zlasti v sektorjih distribucije vode, plina in elektrike ter prevoza. V členu 22 navedenega zakona, kakor je bil spremenjen, je bila občinam dana možnost ustanovitve družb različnih pravnih oblik za izvajanje javnih služb. Med njimi je tudi ustanovitev trgovinskih družb ali družb z omejeno odgovornostjo, ki so v večinski javni lasti (v nadaljevanju: družbe iz zakona št. 142/90). Tožeča stranka je družba iz zakona št. 142/90.

               2

               V teh okoliščinah so bile v skladu s členom 9a legge no 488 di conversione in legge, con modificazioni, del decreto-legge 1o luglio 1986, no 318, recante provvedimenti urgenti per la finanza locale (zakon št. 488 z dne 9. avgusta 1986 o konverziji s spremembami uredbe-zakona št. 318 z dne 1. julija 1986 o uvedbi nujnih ukrepov za lokalne finance v zakon, GURI št. 190 z dne 18. avgusta 1986) družbam iz zakona št. 142/90, ki so izvajale javne službe, med letoma 1994 in 1998 pri Cassa Depositi e Prestiti (v nadaljevanju: CDDPP) odobrena posojila s posebno obrestno mero (v nadaljevanju: posojila CDDPP).

               3

               Poleg tega so bili v skladu z določbami člena 3(69) in (70) legge no 549 (su) misure di razionalizzazione della finanza pubblica (zakon št. 549 o ukrepih za racionalizacijo javnih financ z dne 28. decembra 1995, redni dodatek h GURI št. 302 z dne 29. decembra 1995, v nadaljevanju: zakon št. 549/95) v povezavi z decreto-legge no 331 (su) armonizzazione delle disposizioni in materia di imposte sugli oli minerali, sull’alcole, sulle bevande alcoliche, sui tabacchi lavorati e in materia di IVA con quelle recate da direttive CEE e modificazioni conseguenti a detta armonizzazione, nonché disposizioni concernenti la disciplina dei centri autorizzati di assistenza fiscale, le procedure dei rimborsi di imposta, l’esclusione dall’ILOR dei redditi di impresa fino all’ammontare corrispondente al contributo diretto lavorativo, l’istituzione per il 1993 di un’imposta erariale straordinaria su taluni beni ed altre disposizioni tributarie (uredba-zakon št. 331 o usklajevanju določb o davkih na različnih področjih z dne 30. avgusta 1993, GURI št. 203 z dne 30. avgusta 1993, v nadaljevanju: uredba-zakon št. 331/93) sprejeti naslednji ukrepi v korist družb iz zakona št. 142/90:

                        —

                        oprostitev vseh davkov na prenose sredstev, opravljene pri preoblikovanju posebnih podjetij in podjetij v lasti lokalnih javnih organov v družbe iz zakona št. 142/90 (v nadaljevanju: oprostitev davkov na prenose);

                        —

                        popolna oprostitev davka od dohodka družb, in sicer davka od dobička pravnih oseb in lokalnega davka od dohodka, v obdobju treh let in najpozneje do poslovnega leta 1999 (v nadaljevanju: triletna oprostitev davka od dohodka družb).

         2. Upravni postopek

               4

               Komisija je na podlagi pritožbe v zvezi z navedenimi ukrepi z dopisi z dne 12. maja, 16. junija in 21. novembra 1997 od italijanskih organov zahtevala podatke glede tega.

               5

               Italijanski organi so z dopisom z dne 17. decembra 1997 predložili del želenih podatkov. Poleg tega je bil 19. januarja 1998 na predlog italijanskih organov izveden sestanek.

               6

               Z dopisom z dne 17. maja 1999 je Komisija italijanskim organom vročila odločbo, da bo sprožila postopek iz člena 88(2) ES. Ta odločba je bila objavljena v Uradnem listu Evropskih skupnosti (UL C 220, str. 14).

               7

               Komisija je po tem, ko je prejela stališča tretjih zainteresiranih oseb in italijanskih organov, od slednjih večkrat zahtevala dodatne podatke. Prišlo je tudi do srečanj med Komisijo ter italijanskimi organi in tretjimi zainteresiranimi osebami.

               8

               Nekatere družbe iz zakona št. 142/90, na primer družba ACEA SpA, družba AEM SpA in družba Azienda Mediterranea Gas e Acqua SpA (AMGA), ki so sicer vložile tožbe za razglasitev ničnosti zoper odločbo, ki je predmet te zadeve (zadeve T-297/02, T-301/02 in T-300/02), so med drugim trdile, da obravnavane tri oblike ukrepov niso državne pomoči.

               9

               Italijanski organi in Confederazione Nazionale dei Servizi (Confservizi), konfederacija, ki med drugim združuje družbe iz zakona št. 142/90 in posebna občinska podjetja v Italiji, so se v bistvu pridružili temu stališču.

               10

               Nasprotno pa je Bundesverband der deutschen Industrie e.V. (BDI), nemško združenje industrije in izvajalcev z njo povezanih storitev, menilo, da bi zadevni ukrepi lahko povzročili izkrivljanje konkurence ne le v Italiji, ampak tudi v Nemčiji.

               11

               Tudi Gas-it, italijansko združenje zasebnih trgovcev v sektorju distribucije plina, je menilo, da so zadevni ukrepi – zlasti triletna oprostitev davka od dohodka družb – državne pomoči.

               12

               Komisija je 5. junija 2002 sprejela Odločbo 2003/193/ES o državni pomoči, ki jo je Italija v obliki davčnih oprostitev in posojil pod ugodnejšimi pogoji dodelila družbam iz zakona št. 142/90 (UL 2003, L 77, str. 21, v nadaljevanju: izpodbijana odločba).

         3. Izpodbijana odločba

               13

               Komisija najprej poudarja, da se njeno preverjanje nanaša le na splošne sisteme pomoči, ki so bili uvedeni s spornimi ukrepi, in ne na posamezne pomoči, dodeljene različnim podjetjem, tako da je njeno preverjanje v izpodbijani odločbi splošno in abstraktno. V zvezi s tem omenja, da Italijanska republika „ni dodelila posameznih davčnih ugodnosti in [ji ni] priglasila […] nobenega posamičnega primera pomoči, s tem da bi ji sporočila vse podatke, potrebne za presojo“. Komisija navaja, da zato meni, da mora opraviti splošno in abstraktno preverjanje zadevnih sistemov tako glede njihove opredelitve kot glede njihove združljivosti s skupnim trgom (točke od 42 do 45 obrazložitve izpodbijane odločbe).

               14

               Komisija meni, da so posojila CDDPP in triletna oprostitev davka od dohodka družb (v nadaljevanju skupaj: zadevni ukrepi) državne pomoči. Posledica dodelitve takih prednosti s pomočjo državnih sredstev družbam iz zakona št. 142/90 je namreč okrepitev njihovega konkurenčnega položaja v primerjavi z vsemi drugimi družbami, ki želijo opravljati enake storitve (točke od 48 do 75 obrazložitve izpodbijane odločbe). Zadevni ukrepi so nezdružljivi s skupnim trgom, ker ne izpolnjujejo pogojev iz členov 87(2) in (3) ES ter 86(2) ES in kršijo člen 43 ES (točke od 94 do 122 obrazložitve izpodbijane odločbe).

               15

               Nasprotno pa oprostitev davkov na prenose po mnenju Komisije ni državna pomoč v smislu člena 87(1) ES, saj se ti davki plačajo ob ustanovitvi novega gospodarskega subjekta ali ob prenosu sredstev med različnimi gospodarskimi subjekti. Z vsebinskega vidika so občinska podjetja in družbe iz zakona št. 142/90 isti gospodarski subjekti. Oprostitev navedenih davkov v njihovo korist je torej upravičena z značilnostmi ali strukturo sistema (točke od 76 do 81 obrazložitve izpodbijane odločbe).

               16

               Izrek izpodbijane odločbe se glasi:
               „Člen 1
               Oprostitev davkov na prenose […] ne pomeni pomoči v smislu člena 87(1) [ES].
               Člen 2
               Triletna oprostitev davka od dohodka družb […] in ugodnosti, ki izhajajo iz posojil [CDDPP], pomenijo državne pomoči v smislu člena 87(1) [ES].
               Te pomoči niso združljive s skupnim trgom.
               Člen 3
               Italija sprejme vse potrebne ukrepe, da prejemnik vrne pomoč, navedeno v členu 2 in nezakonito dano na razpolago.
               Izterjava pomoči se izvede takoj, v skladu s postopki nacionalnega prava, če to pravo omogoča takojšnjo in učinkovito izvršitev [izpodbijane] odločbe.
               Pomoč, ki jo je treba vrniti, vključuje obresti od datuma, ko je prejemnik pomoč prejel, do datuma, ko jo je dejansko vrnil. Te obresti se izračunajo na podlagi referenčne obrestne mere, ki se uporablja za izračun subvencije, enakovredne regionalnim pomočem.
               […]“

         Postopek in predlogi strank

               17

               Italijanska republika je 8. avgusta 2002 zoper izpodbijano odločbo pri Sodišču vložila ničnostno tožbo, ki je bila vpisana pod opravilno številko C-290/02. Sodišče je ugotovilo, da je predmet te tožbe in tožb v zadevah T-292/02, T-297/02, T-300/02, T-301/02 in T-309/02 enak, in sicer razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe, in da so te zadeve povezane, saj se tožbeni razlogi, navedeni v vsaki od teh zadev, v veliki meri ponavljajo. Sodišče je s sklepom z dne 10. junija 2003 v skladu s členom 54, tretji odstavek, Statuta prekinilo odločanje v zadevi C-290/02 do razglasitve odločbe Sodišča prve stopnje o koncu postopkov v zadevah T-292/02, T-297/02, T-300/02, T-301/02 in T-309/02.

               18

               Sodišče je s sklepom z dne 8. junija 2004 zadevo C-290/02 odstopilo Sodišču prve stopnje, ki je v skladu s členom 2 Sklepa Sveta 2004/407/ES, Euratom z dne 26. aprila 2004 o spremembi členov 51 in 54 Protokola o Statutu Sodišča Evropskih skupnosti (UL L 132, str. 5) postalo pristojno za odločanje o tožbah, ki jih države članice vložijo proti Komisiji. Tako je bila ta zadeva pri sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje vpisana pod opravilno številko T-222/04.

               19

               Na podlagi člena 14 Poslovnika Sodišča prve stopnje in na predlog osmega senata je Sodišče prve stopnje po opredelitvi strank v skladu s členom 51 navedenega poslovnika odločilo, da zadevo odstopi v odločanje razširjeni sestavi.

               20

               Na podlagi poročila sodnika poročevalca je Sodišče prve stopnje (osmi razširjeni senat) sklenilo, da začne ustni postopek.

               21

               S sklepom predsednika osmega razširjenega senata Sodišča prve stopnje z dne 13. marca 2008 so bile zadeve T-292/02, T-297/02, T-300/02, T-301/02, T-309/02, T-189/03 in T-222/04 v skladu s členom 50 Poslovnika združene zaradi ustnega postopka.

               22

               Stranke so na obravnavi 16. aprila 2008 podale svoja stališča in odgovore na vprašanja Sodišča prve stopnje.

               23

               Italijanska republika Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

                        —

                        člen 2 izpodbijane odločbe razglasi za ničen.

               24

               Komisija Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

                        —

                        tožbo zavrže kot nedopustno;

                        —

                        Italijanski republiki naloži plačilo stroškov.

         Utemeljenost

               25

               Italijanska republika v utemeljitev tožbe navaja v bistvu več tožbenih razlogov, ki se jih lahko razporedi in preučiti tako:

                        —

                        kršitev člena 87(1) ES v zvezi z opredelitvijo triletne oprostitve davka od dohodka družb in posojil CDDPP kot državnih pomoči in neobrazložitev;

                        —

                        napaka pri opredelitvi zadevnih ukrepov kot novih pomoči in v zvezi s tem kršitev člena 88(1) ES;

                        —

                        napačna uporaba člena 86(2) ES;

                        —

                        kršitev postopkovnih pravil zaradi nepopolne preiskave.

         1. Prvi tožbeni razlog: kršitev člena 87(1) ES v zvezi z opredelitvijo triletne oprostitve davka od dohodka družb in posojil CDDPP kot državnih pomoči

               26

               Italijanska republika v okviru tega tožbenega razloga navaja, da zadevni ukrepi niso državne pomoči. Tožbeni razlog je razdeljen na tri dele, ki se nanašajo na neobstoj konkurence in prizadetosti trgovine med državami članicami, neobstoj selektivnosti in neobrazložitev.

         Trditve strank

      Prvi del prvega tožbenega razloga: neobstoj konkurence in prizadetosti trgovine med državami članicami

               27

               Italijanska republika trdi, da lahko družbe iz zakona št. 142/90 načeloma opravljajo svoje dejavnosti le na področju javnih služb, na katerem ni konkurence. Posebna podjetja in družbe iz zakona št. 142/90 naj bi v občini, ki ji pripadajo, imeli pravni ali dejanski monopol glede javnih služb. Poleg tega naj bi bile te javne službe nujno lokalne.

               28

               Poslovna dejavnost družb iz zakona št. 142/90 naj bi bila določena v zakonu in te družbe naj bi bile ustanovljene zato, da skrbijo za upravljanje ene ali več služb, ki so v pristojnosti referenčnega lokalnega organa. Ker so navedene družbe družbe zasebnega prava, naj bi zato morale nujno delovati v skladu s cilji iz statuta, njihov namen pa bi moral biti izvrševanje javnih služb. Iz tega naj bi bilo razvidno, da se morajo družbe, ki so v javni lasti in katerih namen je izvrševanje javnih služb – kot so družbe iz zakona št. 142/90 – omejiti na zagotavljanje javnih služb.

               29

               Iz tega po mnenju Italijanske republike sledi, da za družbe iz zakona št. 142/90 načeloma veljajo ozemeljske in materialne omejitve. Njihovo delovanje zunaj občinskega ozemlja naj bi bilo mogoče, le če sta izpolnjena dva stroga pogoja, in sicer, prvič, obstoj predhodnega sporazuma ali pogodbe med zainteresiranimi občinami ali pokrajinami in, drugič, obstoj funkcionalne povezave med dejavnostjo zunaj ozemlja in zahtevami občine, ki ji družba iz zakona št. 142/90 pripada. Dodelitev lokalnih javnih služb v drugih občinah in razširitev dejavnosti družb iz zakona št. 142/90 na druge sektorje naj bi bili torej zgolj možnost. Vendar naj v izpodbijani odločbi ne bi bil naveden noben primer ali dokaz, da so družbe iz zakona št. 142/90 razširile svoje dejavnosti. Le v dveh primerih so ena ali več družb iz zakona št. 142/90 sodelovale pri razpisu za zbiranje ponudb za dodelitev koncesije v zvezi z izvajanjem javnih služb na ozemljih, ki ni ozemlje njihove občine izvora. Sicer pa je šlo za naročila majhnega pomena.

               30

               Italijanska republika poudarja, da se službe, navedene na seznamu v členu 1 legge no 103 (sulla) assunzione diretta dei pubblici servizi da parte dei comuni (zakon št. 103 o neposrednem izvajanju javnih služb s strani občin z dne 29. marca 1903, GURI z dne 29. marca 1903), izvajajo v monopolnem sistemu ali neposredno, medtem ko se morajo druge storitve opravljati v sistemu konkurence. Zakon št. 142/90 naj ne bi spremenil tega položaja.

               31

               Po tem, ko je Italijanska republika opozorila na nalogo Komisije, da ugotovi in presodi dejstva, s katerimi bi bilo mogoče dokazati, da pomoč lahko negativno vpliva na konkurenco in trgovino, je opozorila, da finančna pomoč lahko prizadene trgovino med državami članicami, če podjetje, ki jo prejme, deluje na zelo konkurenčnem trgu. To pa naj ne bi veljalo v obravnavanem primeru.

               32

               Komisija izpodbija trditve Italijanske republike.

         Drugi del prvega tožbenega razloga: neobstoj selektivnosti

               33

               Italijanska republika trdi, da posledica zadevnih ukrepov ni bila nobena prednost v smislu člena 87(1) ES.

               34

               V zvezi s triletno oprostitvijo davka od dohodka družb Italijanska republika navaja, da ta ukrep ni selektiven, ker je v bistvu enaka pravna ureditev, ki se uporablja za občinska podjetja.

               35

               V zvezi s posojili CDDPP Italijanska republika navaja, da v obravnavani zadevi ni bilo ugodnosti, ker najvišja obrestna mera, ki jo uporablja CDDPP, ni nižja od najvišje referenčne obrestne mere. V vsakem primeru naj bi bili prejemniki posojil CDDPP, ki so subjekti v večinski lasti javnih institucij in opravljajo zelo stabilno gospodarsko dejavnost, kot je izvajanje javnih služb, še posebno zanesljivi dolžniki. Poleg tega naj bi bila posojila CDDPP posojila z nespremenljivo obrestno mero in dolgoročnostjo, zaradi česar naj bi bile v obdobju, ko so se obrestne mere stalno zviševale, te ugodnejše, kot so bile spremenljive ali kratkoročne obrestne mere. Ob upoštevanju vseh teh dejavnikov je bilo razumljivo, da je bila za družbe iz zakona št. 142/90 uporabljena nižja obrestna mera od tiste, ki je veljala za tako imenovana „običajna“ podjetja. Iz tega naj bi bilo razvidno, da gre v bistvu za tržno obrestno mero.

               36

               Komisija zavrača trditve Italijanske republike.

         Tretji del prvega tožbenega razloga: neobrazložitev

               37

               Italijanska republika v bistvu navaja, da bi Komisija, zato da bi izpolnila obveznost obrazložitve, morala opraviti preverjanje, čeprav le delno, dejavnosti prejemnikov zadevnih ukrepov in njihovega pomena na nacionalnem trgu in trgu Skupnosti. V zvezi s tem navaja tudi, da trditve, vsebovane v izpodbijani odločbi, ki se nanašajo na konkurenčnost zadevnih trgov in vpliv triletne oprostitve davka od družb na trgovino znotraj Skupnosti, niso resnične. Poleg tega naj izpodbijana odločba ne bi vsebovala nobene navedbe glede pogojev na trgu v drugih državah članicah ali trgih, na katerih delujejo upravičenci do navedene oprostitve.

               38

               Komisija meni, da je izpodbijana odločba dovolj obrazložena.

         Presoja Sodišča prve stopnje

               39

               Najprej je treba spomniti, da morajo biti za opredelitev pomoči v smislu člena 87(1) ES izpolnjeni vsi pogoji, zajeti v tej določbi. Prvič, iti mora za intervencijo države ali za ukrep iz državnih sredstev. Drugič, ta intervencija mora biti taka, da lahko prizadene trgovino med državami članicami. Tretjič, njenemu prejemniku mora omogočati prednost. Četrtič, izkrivljati mora konkurenco ali groziti, da jo bo izkrivljala (glej sodbi Sodišča z dne 24. julija 2003 v zadevi Altmark Trans in Regierungspräsidium Magdeburg, C-280/00, Recueil, str. I-7747, v nadaljevanju: sodba Altmark, točki 74 in 75 ter navedena sodna praksa, in z dne 3. marca 2005 v zadevi Heiser, C-172/03, ZOdl., str. I-1627, točka 27).

               40

               V obravnavani zadevi je treba ugotoviti, da Italijanska republika navaja, da niso izpolnjeni trije od štirih pogojev, ki sicer morajo biti izpolnjeni zato, da se določen ukrep opredeli kot državna pomoč v smislu člena 87(1) ES, in sicer tisti, ki se nanašajo na prizadetost trgovine znotraj Skupnosti, na vpliv na konkurenco in na obstoj selektivne prednosti.

         Domnevni neobstoj konkurence in neprizadetost trgovine med državami članicami

               41

               Glede drugega in četrtega pogoja, ki sta omenjena v točki 39, je ustaljena sodna praksa, da v okviru presoje teh dveh pogojev Komisija ni dolžna ugotavljati resničnega vpliva pomoči na trgovino med državami članicami niti dejanskega izkrivljanja konkurence, ampak je dolžna le preučiti, ali lahko te pomoči prizadenejo to trgovino in izkrivljajo konkurenco (glej sodbo Sodišča z dne 15. decembra 2005 v zadevi Unicredito Italiano, C-148/04, ZOdl., str. I-11137, točka 54 in navedena sodna praksa).

               42

               Spomniti je treba, da se v primeru sistema pomoči Komisija lahko omeji na preučitev značilnosti spornega sistema, zato da v obrazložitvi svoje odločbe presodi, ali zaradi podrobnih pravil, ki so predvidena s tem sistemom, ta daje ugodnosti predvsem podjetjem, ki sodelujejo v trgovini med državami članicami (sodba Sodišča z dne 7. marca 2002 v zadevi Italija proti Komisiji, C-310/99, Recueil, str. I-2289).

               43

               Sicer pa je treba opozoriti, da lahko vsaka pomoč, dodeljena podjetju, ki opravlja dejavnost na trgu Skupnosti, povzroči izkrivljanje konkurence in prizadene trgovino med državami članicami (glej sodbo Sodišča prve stopnje z dne 6. marca 2002 v združenih zadevah Diputación Foral de Álava proti Komisiji, T-92/00 in T-103/92, Recueil, str. II-1385, točka 72 in navedena sodna praksa).

               44

               Poleg tega ne obstaja prag ali odstotek, do katerega bi se lahko štelo, da trgovina med državami članicami ni prizadeta. Sorazmerno majhen obseg pomoči ali sorazmerna majhnost podjetja, ki prejme pomoč, namreč a priori ne izključujeta možnosti, da bi bila prizadeta trgovina med državami članicami (sodbi Sodišča z dne 21. marca 1990 v zadevi Belgija proti Komisiji, imenovana Tubemeuse, C-142/87, Recueil, str. I-959, točka 43, in z dne 14. septembra 1994 v združenih zadevah Španija proti Komisiji, od C-278/92 do C-280/92, Recueil, str. I-4103, točka 42, ter zgoraj v točki 39 navedena sodba Altmark, točka 81).

               45

               Poleg tega je Sodišče navedlo, da nikakor ni izključeno, da javna subvencija, ki se dodeli podjetju, ki opravlja le lokalne in regionalne prevozne storitve, in ne prevoznih storitev zunaj države, kjer je ustanovljeno, lahko vseeno vpliva na trgovino med državami članicami v smislu člena 87(1) ES. Kadar država članica dodeli javno subvencijo podjetju, lahko obseg opravljanja prevoznih storitev tega podjetja iz tega razloga ostane enak ali se poveča, zaradi česar imajo podjetja, ki so ustanovljena v drugih državah članicah, manj možnosti za opravljanje prevoznih storitev na trgu te države članice (glej zgoraj v točki 39 navedeno sodbo Altmark, točki 77 in 78).

               46

               V obravnavani zadevi je treba, prvič, glede pogoja o prizadetosti konkurence, najprej ugotoviti, da se zadevni ukrepi nanašajo le na eno kategorijo podjetij, in sicer na družbe iz zakona št. 142/90.

               47

               Vendar zadevni ukrepi po mnenju Italijanske republike ne izkrivljajo konkurence, ker naj bi družbe iz zakona št. 142/90 opravljale svoje dejavnosti na področju javnih služb, ki je področje, za katerega ne velja konkurenca.

               48

               Ob upoštevanju okoliščin nastanka družb iz zakona št. 142/90 so področja, na katera se zadevni ukrepi še zlasti nanašajo – kot je razvidno iz točke 32 obrazložitve izpodbijane odločbe – sektorji lokalnih javnih služb, kot so distribucija in obdelava pitne vode, javni prevoz, distribucija plina in elektrike, obdelava odpadkov in maloprodaja farmacevtskih proizvodov.

               49

               Vendar je treba v zvezi s tem opozoriti, da je – kot je bilo navedeno v točkah 73 in 84 obrazložitve izpodbijane odločbe – nekatere od zadevnih sektorjev, na primer sektorje maloprodaje farmacevtskih izdelkov, smeti, plina in vode, v trenutku, ko so začeli veljati zadevni ukrepi, zaznamovala določena stopnja konkurence.

               50

               Poleg tega je treba ugotoviti – kot je storila Komisija – da v sektorjih, v katerih delujejo družbe iz zakona št. 142/90, podjetja tekmujejo za podelitev koncesij za izvajanje lokalnih javnih služb v različnih občinah in da je trg navedenih koncesij trg, ki je odprt za konkurenco (točki 67 in 68 obrazložitve izpodbijane odločbe).

               51

               Trditev Italijanske republike, da na področju lokalnih javnih služb ni obstajala nobena konkurenca, ker naj bi bile te službe dodeljene intuitu personae, je treba zavrniti. Po eni strani neposredna dodelitev ne vpliva na ugotovitev iz zgornjih točk, da je bila za zadevni trg značilna vsaj določena stopnja konkurence. Po drugi strani naj bi bil namen trditve predvsem dokazati omejevalne učinke zadevnih ukrepov na konkurenco, in ne neobstoj konkurence na zadevnem trgu. Kot poudarja Komisija v točki 71 obrazložitve izpodbijane odločbe, je namreč mogoče izključiti le, da je sam obstoj pomoči v korist družb iz zakona št. 142/90 spodbudil občine, da so jim raje neposredno oddajale storitve, kot pa da bi podeljevale koncesije v okviru odprtih postopkov.

               52

               Kar natančneje zadeva vprašanje, ali so zadevni ukrepi izkrivljali ali bi lahko izkrivljali stopnjo konkurence, ki je obstajala na trgu, je treba ugotoviti, da so zadevni ukrepi okrepili konkurenčni položaj družb iz zakona št. 142/90 v primerjavi z vsemi drugimi italijanskimi ali tujimi podjetji, ki so delovala na zadevnem trgu. Kot pravilno navaja Komisija v točki 62 obrazložitve izpodbijane odločbe, so podjetja, ki nimajo pravne oblike kapitalske družbe in katerih kapital ni v večinski lasti lokalnih skupnosti, v slabšem položaju, če želijo sodelovati pri razpisu za zbiranje ponudb za oddajo izvajanja določene službe na določenem ozemlju.

               53

               Poleg tega lahko zadevni ukrepi spodbudijo širitev družb iz zakona št. 142/90 na druge trge, odprte za konkurenco, in s tem povzročijo učinke izkrivljanja celo v sektorjih, ki niso lokalne javne službe. V zvezi s tem iz zakona št. 142/90, kakor ga razlagata Corte suprema di cassazione (italijansko vrhovno sodišče) v sodbi št. 4989 z dne 6. maja 1995 in Consiglio di Stato (italijanski državni svet) v sodbi št. 4586 z dne 3. septembra 2001, sledi, da imajo družbe iz zakona št. 142/90 možnost delovati na drugih ozemljih v Italiji in tujini ter na področjih, ki niso področja javnih služb iz njihovih statutov, razen če jim to močno zmanjšuje vire in sredstva in lahko škoduje referenčni skupnosti. Sicer pa je iz časopisnih člankov, priloženih k odgovoru na tožbo, razvidno, da so vsaj nekatere družbe iz zakona št. 142/90 izvajale dejavnosti, ki niso javne službe, določene v njihovih statutih, in to na ozemljih, ki niso ozemlja njihove referenčne občine.

               54

               Iz navedenega je razvidno, da zadevni ukrepi izkrivljajo ali bi lahko izkrivljali konkurenco v smislu člena 87(1) ES.

               55

               Drugič, v zvezi s pogojem, ki se nanaša na prizadetost trgovine med državami, je treba najprej opozoriti, da dejstvo, da družbe iz zakona št. 142/90 delujejo same na nacionalnem trgu ali celo na ozemlju, na katerem so ustanovljene, ni odločilno. Zadevni ukrepi namreč prizadenejo trgovino med državami, če imajo podjetja, ki so ustanovljena v drugih državah članicah, manj možnosti za izvajanje svojih storitev na italijanskem trgu (glej točko 45).

               56

               Komisija je tako v točki 70 obrazložitve izpodbijane odločbe pravilno ugotovila, da so obravnavani ukrepi lahko ovirali tuja podjetja, ki so se želela ustanoviti v Italiji ali tam ponujati svoje storitve, in so torej prizadeli trgovino med državami članicami v smislu člena 87(1) ES.

               57

               Po eni strani zadevni ukrepi namreč škodujejo tujim podjetjem, ki oddajo ponudbe za pridobitev lokalne koncesije za javne službe v Italiji, ker lahko javna podjetja, ki so prejemniki pomoči iz obravnavanega sistema, predložijo bolj konkurenčne cene kot njihovi nacionalni konkurenti ali konkurenti iz Skupnosti, ki niso prejemniki pomoči iz tega sistema. Po drugi strani je posledica zadevnih ukrepov, da so naložbe v sektor lokalnih javnih služb v Italiji (na primer s pridobitvijo večinskih deležev) za podjetja iz drugih držav članic manj zanimive, ker pridobljena podjetja ne bi bila upravičena do ugodnosti (ali bi jo lahko izgubila) zadevnih ukrepov zaradi značilnosti svojih novih delničarjev (glej točko 69 obrazložitve izpodbijane odločbe).

               58

               Iz navedenega je razvidno, da Komisija ni naredila napake s tem, da je presodila, da so bili pogoji, ki se nanašajo na prizadetost trgovine in izkrivljanje konkurence v obravnavani zadevi izpolnjeni. Prvi del prvega pritožbenega razloga je treba zato zavrniti.

         Selektivna prednost zadevnih ukrepov

               59

               Člen 87(1) ES prepoveduje državne pomoči „z dajanjem prednosti posameznim podjetjem ali proizvodnji posameznega blaga“, torej prepoveduje selektivne pomoči (glej sodbo Sodišča z dne 15. decembra 2005 v zadevi Italija proti Komisiji, C-66/02, ZOdl., str. I-10901, točka 94).

               60

               Glede presoje pogoja selektivnosti, ki je sestavni del pojma državne pomoči, iz ustaljene sodne prakse izhaja, da člen 87(1) ES predpisuje, da se v okviru nekega pravnega sistema ugotovi, ali nacionalni ukrep lahko daje prednost posameznim podjetjem ali proizvodnji posameznega blaga v primerjavi z drugimi, ki so glede na cilje, ki jim sledi ta ureditev, v dejansko in pravno primerljivem položaju (glej sodbo Sodišča z dne 6. septembra 2006 v zadevi Portugalska proti Komisiji, C-88/03, ZOdl., str. I-7115, točka 54 in navedena sodna praksa).

               61

               Poleg tega v skladu z ustaljeno sodno prakso pojem pomoči zajema vse ukrepe, ki v različnih oblikah zmaljšajo stroške, ki običajno bremenijo proračun podjetja, in ki imajo tako, ne da bi bile subvencije v strogem pomenu besede, enake značilnosti in enake učinke (sodba Sodišča z dne 15. marca 1994 v zadevi Banco Exterior de España, C-387/92, Recueil, str. I-877, točki 13 in 14).

         (a) Triletna oprostitev davka od dohodka družb

               62

               V obravnavani zadevi je eden od zadevnih ukrepov popolna oprostitev davka od dohodka družb v obdobju treh let in najpozneje do poslovnega leta 1999 v korist vseh družb iz zakona št. 142/90.

               63

               Nesporno je, da triletna oprostitev davka od družb zmanjšuje stroške, ki običajno bremenijo proračun podjetja, in zato daje upravičencem finančno prednost v primerjavi s podjetji, ki so običajno zavezana za plačilo davka.

               64

               V zvezi s tem je iz italijanske davčne ureditve, ki velja za kapitalske družbe, razvidno, da mora v okviru običajne uporabe te ureditve vsako podjetje, ki deluje na trgu, plačati davek od dohodka in da je triletna oprostitev davka od dohodka družb izjema od te ureditve. Glede na to, da so bile le družbe iz zakona št. 142/90 upravičene do teh davčnih oprostitev, ki niso bile dodeljene podjetjem iz drugih sektorjev ali drugim podjetjem iz istega sektorja in celo ne podjetjem, ki so v večinski zasebni lasti, je selektivnost navedenih oprostitev dokazana.

               65

               Poleg tega je iz značilnosti in omejenega trajanja – tri leta po pridobitvi statusa pravne osebe in najpozneje do konca poslovnega leta 1999 – triletne oprostitve davka od dohodka družb razvidno, da ta oprostitev ni upravičena z značilnostmi ali strukturo obravnavanega davčnega sistema.

               66

               Nazadnje trditev Italijanske republike, da naj bi se isti sistem v bistvu uporabljal za občinska podjetja, ne vzbudi dvoma o obstoju selektivnosti triletne oprostitve davka od dohodka družb. V zvezi s tem je treba poudariti, da se selektivnost ukrepa presoja glede na vsa podjetja, in ne glede na podjetja, ki so upravičena do enake prednosti znotraj iste skupine. Tudi če se domneva, da so bila tudi občinska podjetja upravičenci do zadevnega ukrepa, vseeno velja, da je imela od davčnega ukrepa korist le določena skupina podjetij in da je torej selektiven.

         (b) Posojila CDDPP

               67

               Med ukrepi, na katere se nanaša točka 61, so posojila, ki jih država ali subjekt pod njenim nadzorom odobri podjetju in ki temu podjetju omogočajo, da je deležno boljših pogojev, kot bi jih imelo na trgu kapitala. Če bi to veljalo, bi šlo tako kot v primeru posojila po nižji obrestni meri za gospodarsko prednost v smislu člena 87(1) ES.

               68

               Italijanska republika izpodbija, da bi se z obravnavanimi posojili podjetjem, ki so jih prejela, dajala prednost, ker obrestna mera CDDPP ustreza tržni obrestni meri.

               69

               Iz točk 56 in 57 obrazložitve izpodbijane odločbe je razvidno, da je Komisija, zato da bi ugotovila, ali bi posojila, ki jih je CDDPP odobrila družbam iz zakona št. 142/90, tem družbam lahko dajala prednost, primerjala obrestno mero, ki jo je uporabljala CDDPP, z obrestno mero, ki bi za ta podjetja v istem času veljala na kapitalskem trgu.

               70

               Komisija je za referenčno obrestno mero vzela obrestno mero za oceno regionalnih sistemov pomoči, kakor je periodično objavljena v Uradnem listu. Kot je poudarila Komisija, gre za ugodno obrestno mero, ki se uporablja za zdrava podjetja in ki bi bila, če bi bil sporni sistem priglašen, uporabljena za ugotovitev obstoja elementov pomoči. Ugotoviti je treba, da je ta pristop zakonit (glej v tem smislu sodbi Sodišča z dne 3. julija 2003 v zadevi Belgija proti Komisiji, C-457/00, Recueil, str. I-6931, točka 72, in z dne 29. aprila 2004 v zadevi Grčija proti Komisiji, C-278/00, Recueil, str. I-3997, točka 62). Poleg tega Italijanska republika temu ni nasprotovala.

               71

               Iz istega razloga je treba ugotoviti, da obrestne mere, ki so jo predlagale italijanske oblasti, ni mogoče šteti za referenčno obrestno mero. Kot je navedla Italijanska republika, gre za najvišjo obrestno mero, ki je bila za bančna posojila regionalnim javnim subjektom določena z uredbo ministrstva za finance. Kot je trdila Komisija, ta obrestna mera ni določena v skladu s pogoji na trgu, ampak glede na druga merila, ki jih določi javni organ. Ker poleg tega regionalni javni subjekti pomenijo manjše tveganje kot podjetje, se ne zdi primerno, da se ta obrestna mera upošteva kot referenčna obrestna mera za to, da se primerja z obrestno mero CDDPP.

               72

               V vsakem primeru je treba poudariti, da je bila obrestna mera CDDPP v velikem delu upoštevnega obdobja nižja od najnižjih bančnih obrestnih mer, ki so veljale za lokalne subjekte.

               73

               Zavrniti je treba trditev Italijanske republike, da je verjetno, da bodo zaradi dolgoročnosti posojil CDDPP glede na splošno znižanje obrestnih mer obrestne mere, ki jih uporabljajo banke, nižje od najvišjih, ki so dovoljene z zakonom. Italijanska republika ni podkrepila tega stališča z dokazi, ki bi se nanašali na zadevno obdobje (1994–1998).

               74

               Komisija je zato lahko pravilno sklepala, da je bila s posojili CDDPP, ki so bila odobrena po ugodnejši obrestni meri glede na referenčno obrestno mero, zagotovljena ekonomska prednost družbam iz zakona št. 142/90, torej nekaterim podjetjem v smislu člena 87(1) ES.

               75

               Iz navedenega sledi, da je treba drugi del prvega tožbenega razloga zavrniti.

         Izpolnitev obveznosti obrazložitve

               76

               Najprej je treba opozoriti, da je obveznost obrazložitve iz člena 253 ES bistvena postopkovna zahteva, ki jo je treba razlikovati od vprašanja utemeljenosti obrazložitve, ki je del vsebinske zakonitosti spornega akta. V teh okoliščinah mora biti obrazložitev, ki se zahteva v členu 253 ES, prilagojena značilnostim obravnavanega akta in mora jasno in nedvoumno izražati razlogovanje institucije, ki je akt izdala, tako da se lahko stranke seznanijo z utemeljitvijo sprejetega ukrepa in da lahko pristojno sodišče izvede nadzor (sodba Sodišča z dne 22. marca 2001 v zadevi Francija proti Komisiji, C-17/99, Recueil, str. I-2481, točka 35, in zgoraj v točki 42 navedena sodba Italija proti Komisiji, točka 48).

               77

               Dalje je treba poudariti, da je treba zahtevo po obrazložitvi presojati glede na okoliščine posameznega primera, zlasti glede na vsebino pravnega akta, značilnosti navedenih razlogov in interes za prejem obvestila, ki ga lahko imajo naslovniki akta ali katere koli druge osebe, ki jih ukrep neposredno in posamično zadeva. V obrazložitvi ni treba podrobno navesti vseh dejanskih in pravnih okoliščin, ker je treba vprašanje, ali je obrazložitev posameznega akta v skladu z zahtevami iz člena 253 ES, presojati ne samo glede na njegovo besedilo, ampak tudi glede na njegov kontekst in glede na celoto pravnih pravil, ki urejajo zadevno področje (glej zgoraj v točki 76 navedeno sodbo Francija proti Komisiji, točka 36, in zgoraj v točki 42 navedeno sodbo Italija proti Komisiji, točka 48).

               78

               Nazadnje je treba opozoriti, da čeprav mora Komisija v obrazložitvi svoje odločbe navesti vsaj okoliščine, v katerih je bila pomoč dodeljena, kadar te omogočajo, da se izkaže, ali bi pomoč lahko prizadela trgovino med državami članicami (sodba Sodišča z dne 14. oktobra 1987 v zadevi Nemčija proti Komisiji, 248/84, Recueil, str. 4013, točka 18), pa ni dolžna izkazati dejanskega učinka že dodeljenih pomoči. Če bi bilo namreč tako, bi ta zahteva vodila k favoriziranju držav članic, ki izplačujejo pomoči v nasprotju z obveznostjo priglasitve iz člena 88(3) ES, v škodo tistih, ki pomoči priglasijo že v fazi načrtovanja (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 14. februarja 1990 v zadevi Francija proti Komisiji, imenovana Boussac, C-301/87, Recueil, str. I-307, točka 33).

               79

               V obravnavanem primeru glede tega zadostuje navedba, da izpodbijana odločba jasno navaja in v tem primeru uporablja merila, ki jih mora izpolniti ukrep, da bi pomenil državno pomoč.

               80

               Komisija je najprej v točkah od 61 do 75 izpodbijane določbe na splošno razložila, zakaj lahko zadevni ukrepi izkrivljajo konkurenco in prizadenejo trgovino znotraj Skupnosti.

               81

               Natančneje je Komisija v točkah od 66 do 68 obrazložitve izpodbijane odločbe poudarila, da je šlo v obravnavani zadevi za sektorje lokalnih javnih služb, za katere je pogosto značilna možnost, da se izvršujejo ekskluzivno, in v zvezi s katerimi so se torej podjetja potegovala, da bi jim bile dodeljene koncesije v več občinah.

               82

               Dalje, potem ko je Komisija v točki 68 obrazložitve izpodbijane odločbe navedla, da je bil trg koncesij lokalnih javnih služb odprt za konkurenco Skupnosti in da so zanj veljala pravila iz Pogodbe ES, je v točki 69 obrazložitve izpodbijane odločbe oblikovala stališče, da bi zadevni ukrepi lahko prizadeli trgovino znotraj Skupnosti, s tem da je kot primer omenila, da so javna podjetja, ki so bila prejemniki iz obravnavanega sistema, lahko ponudila bolj konkurenčne cene kot njihovi nacionalni konkurenti ali konkurenti iz Skupnosti, ki niso bili upravičeni do ugodnosti iz navedenega sistema. Poleg tega je Komisija v točkah 73 in 74 obrazložitve izpodbijane odločbe navedla, da so lahko zadevni ukrepi prizadeli trgovino znotraj Skupnosti tudi iz drugih razlogov, ki jih je naštela.

               83

               Nazadnje je glede očitane neobrazložitve v zvezi z ugodnostjo, ki je posledica triletne oprostitve davka od dohodka družb, dovolj navesti, da je Komisija v točkah od 52 do 54 obrazložitve izpodbijane odločbe primerno razložila razloge, zaradi katerih bi ta ukrep lahko okrepil položaj prejemnikov v primerjavi z njihovimi konkurenti in učinek, ki bi ga ta ukrep lahko imel na trg.

               84

               Glede na zahteve iz sodne prakse je v obravnavani zadevi Komisija torej izpolnila svoje obveznosti zadostne obrazložitve izpodbijane odločbe, in sicer glede prednosti, ki so posledica triletne oprostitve davka od dohodka družb, prizadetosti konkurence in trgovine med državami članicami.

               85

               V teh okoliščinah je treba zavrniti tudi tretji del prvega tožbenega razloga.

               86

               Iz tega je razvidno, da je treba prvi tožbeni razlog v celoti zavrniti.

         2. Drugi tožbeni razlog: napaka pri opredelitvi zadevnih ukrepov kot novih pomoči

         Trditve strank

               87

               Italijanska republika v okviru tega tožbenega razloga trdi, da je triletna oprostitev davka od dohodka družb veljavna pomoč in da je Komisija zato z izpodbijano odločbo kršila člen 88(1) ES. Trdi, da je bilo monopolno izvajanje storitev, ki so v javnem interesu, s strani občin in občinskih podjetij oproščeno davkov, odkar je začel veljati zakon št. 603 z dne 6. avgusta 1954 (GURI št. 182 z dne 11. avgusta 1954), in da bistvo prvotne ureditve kljub spremembam, ki so bile uvedene s sprejetjem več zakonodajnih besedil, ni bilo bistveno spremenjeno. Italijanska republika nasprotuje trditvi iz izpodbijane odločbe, da načelo, določeno v sodbi Sodišča z dne 9. avgusta 1994 v zadevi Namur-Les assurances du crédit (C-44/93, Recueil, str. I-3829, nadaljevanju: Namur), v obravnavani zadevi ne velja, ker je nova zakonodaja razširila krog upravičencev iz sistema ter njihove sektorje in ozemlje, na katerem delujejo.

               88

               Poleg tega Italijanska republika, ne da bi se izrecno sklicevala na člen 1(b)(v) Uredbe Sveta (ES) 659/1999 z dne 22. marca 1999 o določitvi podrobnih pravil za uporabo člena [88 ES] (UL L 83, str. 1), navaja, da je opredelitev triletne oprostitve davka od dohodka družb kot državne pomoči tudi posledica dejstva, da so bili ob uvedbi navedene oprostitve trgi zaprti za konkurenco. Navaja še, da enako razlogovanje velja tudi za posojila CDDPP.

               89

               Komisija se sklicuje na točke od 86 do 91 obrazložitve izpodbijane odločbe in trdi, da v obravnavani zadevi nobeden od dveh pogojev iz sodbe Namur, navedene zgoraj v točki 87, ni izpolnjen.

         Presoja Sodišča prve stopnje

               90

               Sodišče je v zgoraj v točki 87 navedeni sodbi Namur (točka 13) razsodilo, da je tako iz vsebine kot iz ciljev določb člena 88 ES razvidno, da je treba pomoči, ki obstajajo pred dnevom začetka veljavnosti Pogodbe ES, in pomoči, ki bi se lahko zakonito izvedle pod pogoji iz odstavka 3 člena 88 ES, vključno s pomočmi, ki so posledica razlage tega člena, ki jo je dalo Sodišče v sodbi z dne 11. decembra 1973 v zadevi Lorenz (120/73, Recueil, str. 1471, točke od 4 do 6), šteti za veljavne pomoči v smislu odstavka 1 tega člena, medtem ko je treba ukrepe, katerih namen je ustanoviti ali spremeniti pomoči, šteti za nove pomoči, za katere velja obveznost priglasitve iz odstavka 3, pri čemer je poudarjeno, da se spremembe lahko nanašajo bodisi na veljavne pomoči bodisi na prvotne osnutke, ki so bili priglašeni Komisiji.

               91

               Glede veljavne pomoči je člen 1(b) Uredbe št. 659/1999 povzel in uzakonil pravila, ki izhajajo iz sodne prakse.

               92

               V skladu s to določbo veljavna državna pomoč pomeni:

                        (i)

                        pomoč, ki je obstajala pred začetkom veljavnosti Pogodbe v zadevnih državah članicah;

                        (ii)

                        odobreno pomoč, to je sisteme pomoči in individualno pomoč, ki sta jo odobrila Komisija ali Svet;

                        (iii)

                        pomoč, za katero se šteje, da je bila odobrena, ker Komisija ni sprejela odločbe v roku dveh mesecev, ki načeloma začne teči naslednji dan od prejema popolnega obvestila in ki ga ima na voljo za izvedbo predhodnega preizkusa;

                        (iv)

                        pomoč, pri kateri je potekel desetletni zastaralni rok za zahtevo za vračilo pomoči;

                        (v)

                        pomoč, za katero se šteje, da je veljavna, ker je mogoče ugotoviti, da takrat, ko se je začela izvajati, ni bila pomoč, pozneje pa je postala pomoč zaradi razvoja skupnega trga in je država članica ni spremenila. Če nekateri ukrepi postanejo pomoč zaradi liberalizacije dejavnosti s pravnimi predpisi Skupnosti, se takšni ukrepi ne štejejo kot veljavna pomoč po datumu, določenem za liberalizacijo.

               93

               Dalje je treba v skladu s členom 1(c) navedene uredbe vsako spremembo veljavne pomoči šteti za novo pomoč.

               94

               V bistvu so ukrepi, katerih namen je ustanoviti pomoči ali spremeniti veljavne pomoči, nove pomoči. Natančneje, če sprememba vpliva na samo vsebino prvotnega sistema, je ta sistem spremenjen v nov sistem pomoči. Če je mogoče nov element očitno ločiti od prvotnega sistema, pa ne gre za tako bistveno spremembo (sodba Sodišča prve stopnje z dne 30. aprila 2002 v združenih zadevah Government of Gibraltar, T-195/01 in T-207/01, Recueil, str. II-2309, točke od 109 do 111).

               95

               V obravnavani zadevi ni sporno, da zadevni ukrepi ne spadajo pod drugi, tretji in četrti primer iz člena 1(b) Uredbe št. 659/1999, ki dopuščajo, da se ukrep pomoči šteje za veljavno pomoč. Poleg tega se Italijanska republika nanje ne sklicuje.

               96

               V zvezi s prvim primerom iz člena 1(b) Uredbe št. 659/1999 je treba najprej ugotoviti, da je bila triletna oprostitev davka od dohodka družb določena z uredbo-zakonom št. 331/93 in zakonom št. 549/95. Leta 1990, ko je bila z zakonom št. 142/90 izvedena reforma zakonskih ukrepov, ki so jih imele na voljo občine za upravljanje lokalnih javnih služb in med katerimi je bila možnost ustanovitve družb z omejeno odgovornostjo in družb z večinskim deležem v javni lasti, ni bila za te družbe določena nobena oprostitev davka od dohodka družb.

               97

               Vse družbe iz zakona št. 142/90, ustanovljene med letom 1990 in 30. avgustom 1993, ko je začel veljati člen 66 uredbe-zakona št. 331/93, so bile namreč davčne zavezanke za davek od dohodka.

               98

               Kot pravilno navaja Komisija v točki 91 obrazložitve izpodbijane odločbe, je zato moral italijanski zakonodajalec – da je davčno ureditev, ki velja za lokalne skupnosti, razširil na družbe iz zakona št. 142/90 – sprejeti novo zakonodajo več desetletij po začetku veljavnosti Pogodbe ES.

               99

               Poleg tega, tudi če se prizna, da je bila oprostitev davkov za občinska podjetja uvedena pred začetkom veljavnosti Pogodbe ES in da je ostala v veljavi do leta 1995, pa se družbe iz zakona št. 142/90 bistveno razlikujejo od občinskih podjetij. Razširitev davčnih ugodnosti, ki so obstajale za občinska in posebna podjetja, na novo kategorijo prejemnikov, kot so družbe iz zakona št. 142/90, pomeni spremembo, ki jo je mogoče ločiti od prvotne ureditve. Kot je navedeno v sodbi Consiglio di Stato št. 4586 z dne 3. septembra 2001, namreč obstajajo zakonske razlike med družbami iz zakona št. 142/90 in občinskimi podjetji, zlasti zaradi dejstva, da za prve ne velja stroga ozemeljska omejitev, ki velja za druge, in da so področja delovanja prvih precej širša. Kot je že bilo poudarjeno v točki 53 zgoraj, imajo tako družbe iz zakona št. 142/90 možnost delovanja zunaj referenčnega ozemlja v Italiji in tujini ter na področjih, ki niso področja javnih služb iz njihovih statutov, razen če jim to močno zmanjšuje vire in sredstva in lahko škoduje referenčni skupnosti.

               100

               Torej, kot navaja Komisija v točki 92 obrazložitve izpodbijane odločbe, je bila zakonodaja, ki določa področje stvarnega in geografskega delovanja družb iz zakona št. 142/90, tudi če so te nasledile občinska podjetja v njihovih pravicah in obveznostih, bistveno spremenjena.

               101

               Zato je treba ugotoviti, da člen 1(b)(i) Uredbe št. 659/1999 ne velja za triletno oprostitev davka od dohodka družb, ki je bila uvedena z določbami člena 3(70) zakona št. 549/95 v povezavi s členom 66(14) uredbe-zakona št. 331/93.

               102

               V zvezi s posojili CDDPP je treba opozoriti, da se izpodbijana odločba nanaša le na posojila, dodeljena družbam iz zakona št. 142/90. Dalje, če država članica prednosti, ki že obstajajo za druga podjetja, razširi na novo kategorijo upravičencev, je zaradi navedenih razlogov ta ukrep nova pomoč. Ker je bila v obravnavani zadevi tudi družbam iz zakona št. 142/90 dana možnost pridobiti posojila CDDPP – ta prednost pa je bila prej dodeljena občinam, občinskim družbam in posebnim družbam – gre za novo pomoč.

               103

               V zvezi drugim stališčem Italijanske republike, ki temelji na členu 1(b)(v) Uredbe št. 659/1999, je treba ugotoviti, da se ta določba lahko uporablja le za ukrepe, ki v času, ko so bili izvedeni, niso bili pomoči. V zvezi s tem zadostuje ugotovitev, kot razlaga Komisija v točkah od 83 do 85 obrazložitve izpodbijane odločbe, da je bil obravnavani ukrep sprejet, ko so bili trgi v vsakem primeru, čeprav zelo verjetno do različne mere, odprti za konkurenco. Zato je treba šteti, da člen 1(b)(v) Uredbe št. 659/1999 ne velja za triletno oprostitev davka od dohodka družb.

               104

               Glede na navedeno je treba ugotoviti, da zadevni ukrepi niso veljavne pomoči. Drugi tožbeni razlog je treba zato zavrniti.

         3. Tretji tožbeni razlog: napačna uporaba člena 86(2) ES

         Trditve strank

               105

               Italijanska republika v okviru tega tožbenega razloga v bistvu navaja, da upravičenci do zadevnih ukrepov opravljajo dejavnost v splošnem gospodarskem interesu in da zato izjema iz člena 86(2) ES zanje ne velja.

               106

               Komisija opozarja, da se lahko v okviru člena 86(2) ES plačilo pomoči izogne prepovedi iz člena 87 ES, zlasti če je namen zadevne pomoči nadomestiti dodatne stroške, ki nastanejo z izvedbo naloge, ki je v splošnem gospodarskem interesu, in če se njena dodelitev izkaže za potrebno, zato da bi navedeno podjetje lahko izpolnilo svoje obveznosti javne službe v razmerah gospodarskega ravnotežja. Italijanska republika naj ne bi niti v upravnem postopku niti v okviru tega postopka dokazala, da je to veljalo glede zadevnih ukrepov.

         Presoja Sodišča prve stopnje

               107

               Najprej je treba poudariti, da se obravnavana zadeva nanaša na sistem pomoči. Zato je treba dokazati, da ta sistem izpolnjuje vse pogoje, da se ne opredeli kot državna pomoč v smislu člena 87(1) ES in da je tako lahko upravičen do izjeme iz člena 86(2) ES.

               108

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da državna pomoč, ki je nadomestilo v zameno za storitve, ki jih opravijo upravičena podjetja za izvedbo obveznosti javnih služb, tako da taka podjetja v resnici ne uživajo finančne koristi in da navedeni ukrep ne učinkuje tako, da jih postavi v ugodnejši konkurenčni položaj, kot ga imajo konkurenčna podjetja, načeloma ni državna pomoč v smislu člena 87(1) ES (glej v tem smislu zgoraj v točki 39 navedeno sodbo Altmark, točka 87).

               109

               Vendar pa morajo biti zato, da se tako nadomestilo ne opredeli kot državna pomoč, hkrati izpolnjeni določeni pogoji. Med njimi sta pogoj, da mora biti upravičeno podjetje dejansko pooblaščeno za izvajanje obveznosti javnih služb, ki morajo biti jasno opredeljene (zgoraj v točki 39 navedena sodba Altmark, točka 89), in pogoj, da nadomestilo ne preseže tega, kar je potrebno za kritje vseh ali dela stroškov, nastalih zaradi izpolnjevanja obveznosti javnih služb, pri tem pa je treba upoštevati dohodke, ki so s tem povezani, in razumen dobiček za izpolnjevanje teh obveznosti (zgoraj navedena sodba Altmark, točka 92).

               110

               Treba je poudariti, da je bila izpodbijana odločba sprejeta pred razglasitvijo sodbe Altmark, navedene zgoraj v točki 39. Vendar so merila, določena v tej sodbi, ki so posledica razlage člena 87(1) ES, povsem uporabljiva za dejanski in pravni položaj iz obravnavane zadeve, kot je bila predstavljena Komisiji, ko je sprejela izpodbijano odločbo (glej v tem smislu sodbo Sodišča prve stopnje z dne 12. februarja 2008 v zadevi BUPA in drugi proti Komisiji, T-289/03, ZOdl., str. II-81, točka 158).

               111

               Prvi pogoj, določen v sodbi Altmark, navedeni zgoraj v točki 39, v skladu s katerim mora biti upravičeno podjetje dejansko pooblaščeno za izpolnjevanje obveznosti javnih služb, se uporablja tudi, če se je uveljavljala izjema iz člena 86(2) ES.

               112

               V obeh primerih mora ukrep vsekakor zadostiti načelom opredelitve in dodelitve javne službe ter sorazmernosti (glej v tem smislu zgoraj v točki 110 navedeno sodbo BUPA in drugi proti Komisiji, točka 160).

               113

               V zvezi s tem je treba poudariti, da Italijanska republika ni navedla nobenih pojasnil v zvezi s pogoji, navedenimi v sodbi Altmark, navedeni zgoraj v točki 39, in v zvezi s pogoji uporabe člena 86(2) ES. Edini argument, ki ga je navedla Italijanska republika je, da podjetja, ustanovljena na podlagi zakona št. 142/90, opravljajo dejavnosti v splošnem gospodarskem interesu in da zato zanje ne bi smela veljati pravila o državnih pomočeh.

               114

               Prav tako je treba ugotoviti, da se glede na strukturo obravnavanega sistema pomoči zakon št. 142/90 ne more opredeliti kot oblastveni akt o ustanovitvi in opredelitvi posebnega ukrepa, ki ga sestavlja izvajanje lokalnih javnih služb ob izpolnjevanju podrobno opredeljenih obveznosti. Poleg tega ta zakon ne opredeljuje jasno in natančno obveznosti javnih služb, ki naj bi bile sporne.

               115

               Zato je treba ugotoviti, da pogoj o načelih opredelitve in dodelitve nalog javnih služb ni izpolnjen.

               116

               Tretji tožbeni razlog je treba zato zavrniti.

         4. Četrti tožbeni razlog: kršitev pravil postopka zaradi nepopolne preiskave

         Trditve strank

               117

               Italijanska republika navaja, da je Komisija v izpodbijani odločbi opravila abstraktno analizo, pri kateri v nasprotju s postopkovnimi pravili o državnih pomočeh ni upoštevala relevantnih dejstev. Komisija naj bi se v izpodbijani odločbi omejila na abstraktno sklicevanje na določene gospodarske dejavnosti in naj ne bi upoštevala dejanskih okoliščin italijanskega trga javnih služb in dejavnosti, ki so jih upravičenci dejansko opravljali. Ker zadevni ukrepi niso državne pomoči ali, podredno, so veljavne pomoči, naj bi italijanski organi ravnali pravilno, ko Komisiji niso predložili posameznih primerov zaradi posamične presoje. Če bi Komisija dvomila o pravilni opredelitvi teh ukrepov, bi morala preveriti, ali morda obstajajo posebni primeri.

               118

               Komisija navaja, da je ta tožbeni razlog nedopusten, ker gre za nov razlog v smislu člena 48(2) Poslovnika. Če bi bil ta tožbeni razlog delno dopusten, Komisija izpodbija njegovo utemeljenost.

         Presoja Sodišča prve stopnje

               119

               Prvič, glede ugovora nedopustnosti, ki ga uveljavlja Komisija, zadostuje ugotovitev, da je Italijanska republika v tožbi navedla, da se Komisija ne more izogniti izvedbi preverjanja dejavnosti prejemnikov zadevnih ukrepov in njihovega pomena na nacionalnem trgu in trgu Skupnosti, da bi lahko presodila, ali bi ti ukrepi lahko prizadeli trgovino med državami članicami.

               120

               Trditve, katerih dopustnost se izpodbija, so bile torej navedene v utemeljitev predloga za razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe.

               121

               Ugovor nedopustnosti je treba zato zavrniti in ta tožbeni razlog razglasiti za dopusten.

               122

               Drugič, v zvezi z utemeljenostjo tega tožbenega razloga je treba poudariti, da gre v obravnavani zadevi za vprašanje presoje splošnega sistema pomoči.

               123

               Poudariti je treba tudi, da Komisiji v skladu z Uredbo št. 659/1999 in sodno prakso ni treba preučiti posameznih ukrepov, dodeljenih na podlagi sistema pomoči. Zadostuje, da se omeji na preučitev značilnosti obravnavanega sistema pri presoji, ali zaradi značilnosti podrobnih pravil, ki so predvidena s tem programom, ta daje občutno prednost prejemnikom glede na njihove konkurente in ugodnosti predvsem podjetjem, ki sodelujejo v trgovini med državami članicami (zgoraj v točki 78 navedena sodba Nemčija proti Komisiji, točka 18, in zgoraj v točki 42 navedena sodba Italija proti Komisiji, točka 89).

               124

               V obravnavani zadevi se analiza, ki jo je opravila Komisija v izpodbijani odločbi – čeprav je splošna, ker zajema vse sektorje, na katere se nanašajo zadevni ukrepi – nanaša na učinke, ki jih ti ukrepi lahko imajo na konkurenco in trgovino med državami članicami. Ni bilo potrebno, da bi izpodbijana odločba vsebovala analizo pomoči, ki so bile dodeljene v posameznih primerih na podlagi sistema. Vsekakor je iz spisa razvidno, da Komisija od Italijanske republike ali podjetij, ki so pri njej intervenirala v administrativnem postopku, ni nikoli prejela vseh podatkov, potrebnih za to, da se lahko opravi preverjanje posameznih primerov domnevnih upravičencev.

               125

               Iz vsega navedenega sledi, da je treba četrti tožbeni razlog zavrniti.

               126

               Glede na vse navedeno je treba tožbo v celoti zavrniti.

         Stroški

               127

               V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker Italijanska republika ni uspela, se ji v skladu s predlogi Komisije naloži plačilo stroškov.

               Iz teh razlogov je
               SODIŠČE PRVE STOPNJE (osmi razširjeni senat)
               razsodilo:

                           1.

                           Tožba se zavrne.

                           2.

                           Italijanska republika nosi svoje stroške in plača stroške Komisije.

                     Martins Ribeiro
                     Šváby
                     Papasavvas
                     Wahl
                     Dittrich
                     Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 11. junija 2009.
                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: italijanščina.


Sodba Sodišča z dne 12. junija 1990. # Komisija Evropskih skupnosti proti Irski. # Neizpolnitev obveznosti. # Zadeva C-158/88.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 22. septembra 2011.#Kraljevina Belgija proti Deutsche Post AG in DHL International.#Pritožba - Ničnostna tožba - Državne pomoči - Člen 88(3) ES - Uredba (ES) št. 659/1999 - Odločba o nenasprotovanju - Pojem ‚dvomi‘ - Storitve splošnega gospodarskega pomena.#Zadeva C-148/09 P.

text:
      Zadeva C-148/09 P
      Kraljevina Belgija
      proti
      Deutsche Post AG
      in
      DHL International
      „Pritožba – Ničnostna tožba – Državne pomoči – Člen 88(3) ES – Uredba (ES) št. 659/1999 – Odločba Komisije o nenasprotovanju – Pojem ‚dvomi‘ – Storitve splošnega gospodarskega pomena“
      Povzetek sodbe
      1.        Ničnostna tožba – Fizične ali pravne osebe – Akti, ki jih neposredno in posamično zadevajo – Odločba Komisije, s katero je
            brez uvedbe formalnega postopka preiskave ugotovljena združljivost državne pomoči s skupnim trgom – Tožba zainteresiranih
            strank v smislu člena 88(2) ES – Dopustnost – Pogoji
      (člena 88(2) ES in 230(4) ES; Uredba Sveta št. 659/1999, členi 1(h), 4(3) in 6(1))
      2.        Ničnostna tožba – Fizične ali pravne osebe – Akti, ki jih neposredno in posamično zadevajo – Odločba Komisije, s katero je
            brez uvedbe formalnega postopka preiskave ugotovljena združljivost državne pomoči s skupnim trgom – Tožba zainteresiranih
            strank v smislu člena 88(2) ES – Opredelitev predmeta spora
      (člena 88(2) ES in 230(4) ES; Uredba Sveta št. 659/1999, členi 1(h), 4(3) in 6(1))
      3.        Pomoči, ki jih dodelijo države – Načrtovanje pomoči – Pregled Komisije – Faza predhodne preučitve in kontradiktorna faza –
            Združljivost pomoči s skupnim trgom – Težave pri presoji – Obveznost Komisije, da uvede kontradiktorni postopek – Pojem dvomov
            – Nepristranskost
      (člen 88(2) ES; Uredba Sveta št. 659/1999, člena 4, od (3) do (5), in 6(1))
      1.        Na področju državnih pomoči je zakonitost odločbe Komisije o nenasprotovanju, izdane na podlagi člena 4(3) Uredbe št. 659/1999
         o določitvi podrobnih pravil za uporabo člena 88 ES, odvisna od tega, ali obstajajo dvomi o združljivosti pomoči s skupnim
         trgom. Ker bi se ob obstoju takih dvomov moral začeti formalni postopek preiskave, v katerem bi lahko sodelovale zainteresirane
         stranke iz člena 1(h) navedene uredbe, je treba šteti, da vsako zainteresirano stranko v smislu te določbe taka odločba neposredno
         in posamično zadeva. Osebe, ki so upravičene do procesnih jamstev iz člena 88(2) ES in člena 6(1) Uredbe št. 659/1999, lahko
         namreč spoštovanje teh jamstev uveljavljajo le, če imajo možnost odločbo o nenasprotovanju izpodbijati pred sodiščem Unije.

      (Glej točko 54.)
      2.        Na področju državnih pomoči lahko tožeča stranka, ki izpodbija odločbo Komisije o neuvedbi formalnega postopka preiskave,
         navede kateri koli tožbeni razlog, ki kaže na to, da bi presoja informacij in elementov, s katerimi je Komisija razpolagala
         med predhodno fazo preučitve priglašenega ukrepa, morala povzročiti dvome o združljivosti tega ukrepa s skupnim trgom. Vendar
         te trditve ne morejo povzročiti niti spremembe predmeta tožbe niti spremembe predpostavk dopustnosti. Nasprotno, ravno obstoj
         dvomov o tej združljivosti je dokaz, ki ga je treba predložiti, zato da se dokaže, da bi Komisija morala začeti formalni postopek
         preiskave iz člena 88(2) ES in člena 6(1) Uredbe št. 659/1999 o določitvi podrobnih pravil za uporabo člena 88 ES.

      Ni dolžnost sodišča Unije, da tožbo tožeče stranke, s katero ta izpodbija le utemeljenost odločbe o presoji pomoči, razlaga,
         kot da je dejansko namenjena zaščiti procesnih pravic tožeče stranke iz člena 88(2) ES in člena 6(1) Uredbe št. 659/1999,
         če tožeča stranka ni izrecno uveljavljala tožbenega razloga za to. V takem primeru bi razlaga tožbenega razloga dejansko povzročila
         spremembo predmeta spora.

      (Glej točki 55 in 58.)
      3.        Iz člena 4(4) Uredbe št. 659/1999 o določitvi podrobnih pravil za uporabo člena 88 ES izhaja, da če Komisija po predhodni
         preučitvi ugotovi, da obstajajo dvomi o združljivosti načrta državne pomoči s skupnim trgom, mora sprejeti odločbo o začetku
         formalnega postopka preiskave, ki je urejen v členu 88(2) ES in v členu 6(1) navedene uredbe.

      Ker je pojem dvomov iz člena 4(4) Uredbe št. 659/1999 objektiven pojem, njihovega obstoja ni treba ugotavljati samo na podlagi
         okoliščin sprejetja izpodbijanega akta, temveč tudi na podlagi ugotovitev, na katere se je oprla Komisija.

      Glede trajanja in okoliščin postopka predhodne preučitve drži, da samo na podlagi trajanja, ki presega dvomesečni rok, določen
         v členu 4(5) Uredbe št. 659/1999, in števila zahtev za informacije, poslanih zadevni državi članici, ni mogoče sklepati, da
         bi Komisija morala začeti formalni postopek preiskave, toda vseeno velja, da so ti elementi znaki, da bi Komisija lahko dvomila
         o združljivosti zadevne pomoči s skupnim trgom.

      (Glej točke 77, 79 in 81.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      22. septembra 2011(*)

      „Pritožba – Ničnostna tožba – Državne pomoči – Člen 88(3) ES – Uredba (ES) št. 659/1999 – Odločba o nenasprotovanju – Pojem ‚dvomi‘ – Storitve splošnega gospodarskega pomena“
      V zadevi C‑148/09 P,
      zaradi pritožbe na podlagi člena 56 Statuta Sodišča, vložene 24. aprila 2009,
      Kraljevina Belgija, ki jo zastopata C. Pochet in T. Materne, zastopnika, skupaj z J. Meyersem, odvetnikom,

      pritožnica,
      drugi stranki v postopku sta
      Deutsche Post AG s sedežem v Bonnu (Nemčija), ki jo zastopata T. Lübbig in J. Sedemund, odvetnika,

      DHL International s sedežem v Diegemu (Belgija), ki jo zastopata T. Lübbig in J. Sedemund, odvetnika,

      tožeči stranki v postopku na prvi stopnji,
      Evropska komisija, ki jo zastopata B. Martenczuk in D. Grespan, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožena stranka na prvi stopnji,
      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi A. Tizzano, predsednik senata, J.‑J. Kasel, A. Borg Barthet, E. Levits (poročevalec) in M. Safjan, sodniki,
      generalni pravobranilec: N. Jääskinen,
      sodni tajnik: B. Fülöp, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 7. septembra 2010,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 2. decembra 2010
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Kraljevina Belgija ob podpori Evropske komisije s pritožbo predlaga razveljavitev sodbe Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti
         (zdaj Splošno sodišče) z dne 10. februarja 2009 v zadevi Deutsche Post AG in DHL International proti Komisiji (T-388/03, ZOdl.,
         str. II‑199, v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je Splošno sodišče razglasilo odločbo Komisije z dne 23. julija 2003,
         da po postopku predhodne preučitve, določenem v členu 88(3) ES, ne nasprotuje ukrepom, ki so jih belgijski organi sprejeli
         v korist belgijskega poštnega podjetja La Poste SA (C(2003) 2508 konč., v nadaljevanju: sporna odločba), za nično.

       Pravni okvir
      2        Iz uvodne izjave 2 Uredbe Sveta (ES) 659/1999 z dne 22. marca 1999 o določitvi podrobnih pravil za uporabo člena [88] Pogodbe
         ES (UL L 83, str. 1) je razvidno, da je namen te uredbe kodifikacija in utrditev ustaljene prakse Komisije pri uporabi člena
         88 ES v skladu s sodno prakso Sodišča.

      3        Člen 1 navedene uredbe določa:

      „V tej uredbi:
      […]
      (h)      ‚zainteresirana stranka‘ pomeni katero koli državo članico ali osebo, podjetje ali združenje podjetij, na katerih interese
         bi lahko dodelitev pomoči vplivala, predvsem upravičenca pomoči, konkurenčna podjetja in poklicna združenja.“

      4        Člen 4 te uredbe, naslovljen „Predhodna preučitev uradne prijave in odločb Komisije“, v odstavkih od 2 do 4 določa:

      „2.      Če Komisija po predhodni preučitvi ugotovi, da prijavljeni ukrep ni pomoč, to ugotovitev navede v odločbi.
      3.      Če Komisija po predhodni preučitvi ugotovi, da ni dvomov o združljivosti prijavljenega ukrepa s skupnim trgom, kolikor sodi
         na področje uporabe člena [87](1) Pogodbe, potem odloči, da je ukrep združljiv s skupnim trgom (v nadaljnjem besedilu ‚odločba
         o nenasprotovanju‘). V odločbi se navede, katera izjema na podlagi Pogodbe je bila uporabljena.

      4.      Če Komisija po predhodni preučitvi ugotovi, da obstajajo dvomi o združljivosti prijavljenega ukrepa s skupnim trgom, potem
         se odloči za začetek postopka na podlagi člena [88](2) Pogodbe (v nadaljnjem besedilu ‚odločba o začetku formalnega postopka
         preiskave‘).“

      5        Člen 6(1) Uredbe št. 659/1999 določa:

      „Odločba o začetku formalnega postopka preiskave vsebuje povzetek bistvenih dejanskih in pravnih vprašanj, vključuje predhodno
         oceno Komisije o značaju pomoči predlaganega ukrepa in izpostavi dvome o njegovi združljivosti s skupnim trgom. Odločba od
         zadevne države članice in drugih zainteresiranih strank zahteva, da pošljejo pripombe v predpisanem roku, ki navadno ni daljši
         od enega meseca. V ustrezno upravičenih primerih lahko Komisija predpisano obdobje podaljša.“

       Dejansko stanje
      6        Družba La Poste SA (v nadaljevanju: La Poste) se je leta 1992 preoblikovala v delniško družbo javnega prava, pri čemer je
         še naprej izvajalka univerzalnih poštnih storitev v Belgiji in mora izpolnjevati posebne obveznosti v okviru storitev splošnega
         gospodarskega pomena (v nadaljevanju: SSGP). Načini nadomestitve dodatnih neto stroškov za SSGP so opredeljeni v pogodbi o
         upravljanju, sklenjeni z državo Belgijo.

      7        Sektor ekspresnih pošiljk predstavlja 4 % prometa družbe La Poste, kar ustreza 18‑odstotnemu tržnemu deležu v tem sektorju.
         Družba Deutsche Post AG (v nadaljevanju: Deutsche Post) in njena belgijska hčerinska družba DHL International imata na tem
         trgu od 35- do 45‑odstotni delež.

      8        Belgijski organi so z dopisom z dne 3. decembra 2002 Komisijo obvestili o načrtovanem povečanju kapitala družbe La Poste za
         297,5 milijona EUR.

      9        Tožeči stranki sta 22. julija 2003 na Komisijo naslovili zahtevo za informacije o stanju postopka preučitve priglašenega ukrepa,
         da bi se ga po potrebi udeležili.

      10      Komisija je 23. julija 2003, potem ko je ugotovila, da priglašeno povečanje kapitala ni državna pomoč, po postopku predhodne
         preučitve iz člena 88(3) ES sprejela sporno odločbo.

       Postopek pred Komisijo in sporna odločba
      11      Komisija je po treh sestankih z belgijskimi organi in izmenjavi več dopisov z njimi ugotovila, da je kapitalski vložek, ki
         so ga priglasili ti organi, združljiv s skupnim trgom.

      12      Komisija je zato najprej preučila šest nepriglašenih ukrepov, ki jih je bila družba La Poste deležna po preoblikovanju v neodvisno
         javno podjetje, ker je menila, da je od njih odvisna zakonitost priglašenega povečanja kapitala.

      13      Prvi ukrep je bila oprostitev plačila davka od dohodkov pravnih oseb. Potem ko je Komisija ugotovila, da je imela družba La
         Poste v letih med 1992 in 2002 skupno neto izgubo 238,4 milijona EUR, je menila, da ta ukrep ni povzročil nobenega prenosa
         državnih sredstev.

      14      Drugi ukrep je bil prenos stavb, ki so bile last države Belgije in ki so potrebne za opravljanje javne storitve, na družbo
         La Poste v zameno za ukinitev rezervacije za pokojnine v znesku 100 milijonov EUR, ki jo je oblikovala družba La Poste. Komisija
         je menila, da ta družba s tem ukrepom ni pridobila nobene koristi.

      15      Tretji ukrep je bilo državno jamstvo za sklenjene kredite. Ker je Komisija ugotovila, da družba La Poste ni nikoli uveljavila
         tega jamstva, je menila, da ne gre za državno pomoč.

      16      Četrti ukrep je bila oprostitev plačila davka na nepremičnine za stavbe, ki se uporabljajo za zagotavljanje javnih storitev.
         Komisija je menila, da bi ta ukrep lahko bil državna pomoč.

      17      Peti ukrep je bilo čezmerno nadomestilo za finančne storitev splošnega pomena v letih od 1992 do 1997. Komisija je menila,
         da bi ta ukrep lahko bil državna pomoč.

      18      Šesti ukrep sta bili povečanji kapitala marca in decembra 1997 v skupnem znesku 62 milijonov EUR, namenjeni izravnavi nezadostnega
         nadomestila za SSGP. Komisija je menila, da bi ta ukrep lahko bil državna pomoč.

      19      Komisija je glede četrtega, petega in šestega nepriglašenega ukrepa ter glede priglašenega ukrepa menila, da so, tudi če bi
         vsebovali elemente pomoči, združljivi s skupnim trgom na podlagi člena 86(2) ES, saj ne pomenijo čezmernega nadomestila za
         neto dodatne stroške SSGP.

      20      Komisija je nazadnje navedla, da priglašeni ukrep povečanja kapitala za 297,5 milijonov EUR pomeni znesek, ki je nižji od
         zgodovinsko premajhnega nadomestila za neto dodatne stroške dejavnosti SSGP, tako da ni „državna pomoč“ v smislu člena 87(1) ES.

       Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
      21      Tožeči stranki sta vložili tožbo za razglasitev ničnosti sporne odločbe, pri čemer sta se oprli na sedem tožbenih razlogov.
         Komisija je uveljavljala ugovor nedopustnosti, ker naj tožeči stranki ne bi imeli procesnega upravičenja in pravnega interesa.

      22      S sklepom Splošnega sodišča z dne 15. decembra 2004 je bilo odločanje o nedopustnosti pridržano za končno odločitev.

      23      Splošno sodišče je glede dopustnosti preučilo procesno upravičenje in pravni interes tožečih strank.

      24      Na prvem mestu je navedlo, da lahko v skladu z ustaljeno sodno prakso osebe, ki so upravičene do procesnih jamstev iz člena 88(2) ES,
         ta jamstva uveljavljajo le, če imajo možnost, da odločbo Komisije o ugotovitvi združljivosti pomoči s skupnim trgom brez formalnega
         postopka preiskave, sprejeto na podlagi člena 88(3) ES, izpodbijajo pred sodiščem Unije.

      25      Splošno sodišče je v točki 43 izpodbijane sodbe navedlo, da so osebe, upravičene do teh jamstev, zainteresirane stranke v
         smislu člena 88(2) ES, in sicer zlasti konkurenčna podjetja upravičencev do spornih pomoči.

      26      Potem ko je Splošno sodišče najprej spomnilo, da je mogoče v tem okviru zainteresiranim strankam priznati procesno upravičenje
         le, če s tožbo zahtevajo varstvo svojih procesnih jamstev, in ne, če izpodbijajo utemeljenost odločbe, sprejete na podlagi
         člena 88(3) ES, je preučilo tožbene razloge tožečih strank in ugotovilo, da so ti obeh vrst.

      27      Splošno sodišče je glede razlogov, s katerimi se je izpodbijala utemeljenost sporne odločbe, v točki 49 izpodbijane sodbe
         menilo, da tožeči stranki nista dokazali, da je pomoč, ki je predmet sporne odločbe, bistveno prizadela njun konkurenčni položaj.
         Zato je razsodilo, da tožeči stranki nista imeli procesnega upravičenja za izpodbijanje utemeljenosti sporne odločbe.

      28      Glede tožbenih razlogov v zvezi z zaščito procesnih jamstev je v točki 52 izpodbijane sodbe razsodilo, da imata tožeči stranki
         kot neposredni konkurentki družbe La Poste lastnost zainteresiranih strank v smislu člena 88(2) ES. V zvezi s tem je Splošno
         sodišče na eni strani v točki 55 izpodbijane sodbe drugi tožbeni razlog opredelilo kot razlog, ki izrecno načenja vprašanje
         kršitve procesnih pravic tožečih strank. Na drugi strani je v točki 56 izpodbijane sodbe menilo, da tretji, četrti, peti in
         sedmi tožbeni razlog vsebujejo elemente v podporo drugemu tožbenemu razlogu. Zato je sklenilo, da imata tožeči stranki procesno
         upravičenje ter ugotovilo dopustnost drugega tožbenega razloga in trditev, navedenih v njegovo utemeljitev.

      29      Na drugem mestu je Splošno sodišče v točki 62 izpodbijane sodbe razsodilo, da imata tožeči stranki kot zainteresirani stranki
         v smislu člena 88(2) ES pravni interes za to, da se izpodbijana odločba razglasi za nično, ker bi taka razglasitev ničnosti
         Komisijo prisilila, da začne formalni postopek preiskave.

      30      Splošno sodišče je tako zavrnilo ugovor nedopustnosti, ki ga je vložila Komisija.

      31      Splošno sodišče je v zvezi z vsebino in po opozorilu, da so resne težave, v primeru katerih mora Komisija pri preučitvi ukrepa
         pomoči začeti formalni postopek preiskave, objektiven pojem, v točkah od 96 do 107 izpodbijane sodbe opredelilo znake, ki
         kažejo na take resne težave pri preučitvi ukrepa pomoči, in sicer trajanje in okoliščine preučitve, nezadosten in nepopoln
         preizkus ter vsebino sporne odločbe.

      32      Prvič, Splošno sodišče je najprej ugotovilo, da je od priglasitve pomoči do sprejetja sporne odločbe minilo sedem mesecev,
         kar znatno presega dvomesečni rok, ki ga za predhodno preučitev določa člen 4(5) Uredbe št. 659/1999.

      33      Dalje, postopek so zaznamovali trije sestanki med belgijskimi organi in Komisijo ter številne zahteve po informacijah, v katerih
         je Komisija stalno poudarjala zapletenost zadeve in obsežnost področja preiskave, ki ga mora pokrivati, ker je združljivost
         priglašenega ukrepa vezala na združljivost šestih ukrepov, ki niso bili priglašeni.

      34      Nazadnje je Splošno sodišče v točki 103 izpodbijane sodbe poudarilo, da je Komisija pri izbiri pravne podlage za sprejetje
         sporne odločbe omahovala med pristopom na podlagi člena 87 ES in med pristopom na podlagi člena 86(2) ES.

      35      Na podlagi tega je Splošno sodišče v točki 106 izpodbijane odločbe ugotovilo, da je postopek, ki ga je opravila Komisija,
         trajal veliko dlje, kot običajno traja postopek predhodne preučitve, izveden na podlagi člena 88(3) ES.

      36      Drugič, Splošno sodišče je preverilo, ali so lahko dejavniki v zvezi z vsebino sporne odločbe prav tako znaki, ki potrjujejo,
         da je Komisija imela resne težave pri preučitvi zadevnih ukrepov.

      37      Splošno sodišče je v tem okviru najprej ugotovilo, da preučitev Komisije glede drugega nepriglašenega ukrepa v korist družbe
         La Poste, in sicer glede ukinitve rezervacije za pokojnine, ni bila zadostna, ker Komisija ni imela na voljo elementov, na
         podlagi katerih bi lahko ocenila korist, ki jo je država Belgija zagotovila z brezplačno zagotovitvijo nepremičnin.

      38      Nato je Splošno sodišče po opozorilu, da mora Komisija v skladu s točko 93 sodbe z dne 24. julija 2003 v zadevi Altmark Trans
         in Regierungspräsidium Magdeburg (C‑280/00, Recueil, str. I‑7747), ki je bila izrečena po sprejetju sporne odločbe, preučiti,
         ali so bili stroški za storitve SSGP, ki jih je povrnila država, enaki ali nižji od stroškov povprečnega dobro vodenega podjetja
         (merilo „benchmarking“), ugotovilo, da takega preverjanja v tem primeru ni bilo. Na podlagi navedenega je sklenilo, da je
         bila preučitev priglašenega ukrepa nepopolna.

      39      Zato je Splošno sodišče sporno odločbo razglasilo za nično.

       Postopek pred Sodiščem
      40      Kraljevina Belgija ob podpori Komisije Sodišču s pritožbo predlaga, naj:

      –        izpodbijano sodbo razveljavi in
      –        družbama Deutsche Post in DHL International naloži plačilo stroškov.
      41      Družbi Deutsche Post in DHL International Sodišču predlagata, naj:

      –        pritožbo zavrne in
      –        Kraljevini Belgiji in Komisiji naloži plačilo stroškov.
      Pritožba
      42      Kraljevina Belgija v utemeljitev pritožbe navaja tri pritožbene razloge, ki se nanašajo, prvič, na napačno opredelitev okoliščin
         primera, drugič, na to, da je Splošno sodišče storilo napako pri uporabi prava, in tretjič, na kršitev načela pravne varnosti.
         Komisija, ki podpira predloge Kraljevine Belgije, poleg tega uveljavlja samostojen pritožbeni razlog, s katerim navaja, da
         je Splošno sodišče kršilo člen 230, četrti odstavek, ES.

      43      Najprej je treba preučiti pritožbena razloga, s katerima Kraljevina Belgija in Komisija izpodbijata presojo Splošnega sodišča
         glede dopustnosti tožbe in presojo nekaterih tožbenih razlogov, ki jih je dopustilo.

       Drugi pritožbeni razlog in samostojni pritožbeni razlog Komisije
       Trditve strank
      44      Kraljevina Belgija trdi, da je Splošno sodišče storilo napako pri uporabi prava s tem, da je četrti in sedmi tožbeni razlog
         razglasilo za dopustna, čeprav naj bi tožeči stranki s tema izpodbijali utemeljenost sporne odločbe.

      45      Po mnenju Komisije je Splošno sodišče kršilo člen 230, četrti odstavek, ES s tem, da je tožbo tožečih strank razglasilo za
         dopustno z obrazložitvijo, da sta se ti sklicevali na varstvo procesnih jamstev, ki jih imata na podlagi člena 88(2) ES. Taka
         zatrjevanja naj namreč ne bi bila razvidna iz nobenega tožbenega razloga tožečih strank, tako da bi moralo Sodišče na podlagi
         tega razveljaviti izpodbijano sodbo po uradni dolžnosti.

      46      Splošno sodišče naj bi poleg tega s takim ravnanjem nakazalo odgovor glede zakonitosti izpodbijane pomoči.

      47      Družbi Deutsche Post in DHL International se najprej sklicujeta na nedopustnost samostojnega pritožbenega razloga Komisije.

      48      Glede vsebine pa navajata, da se je Splošno sodišče zadovoljilo z obravnavo vseh elementov, ki so upoštevni za presojo morebitnega
         obstoja resnih težav. Poleg tega naj bi se Komisija motila, ker meni, da tožbeni razlog glede varstva procesnih pravic na
         prvi stopnji ni bil uveljavljan. Tožeči stranki v zvezi s tem navajata različne dele svoje tožbe, ki se sklicujejo na to problematiko.

       Presoja Sodišča
      –       Dopustnost samostojnega pritožbenega razloga Komisije
      49      Najprej je treba preučiti, ali je samostojni pritožbeni razlog Komisije, ki se nanaša na to, da je Splošno sodišče kršilo
         člen 230, četrti odstavek, ES, dopusten pred Sodiščem.

      50      V zvezi s tem je treba spomniti, da lahko v skladu s členom 56, drugi odstavek, Statuta Sodišča pritožbo vloži katera koli
         stranka, ki v celoti ali delno ni uspela s predlogi pred Splošnim sodiščem. Ker je bila Komisija tožena stranka pred Splošnim
         sodiščem, lahko na podlagi člena 115(1) Poslovnika Sodišča v dveh mesecih od vročitve pritožbe vloži odgovor na pritožbo v
         skladu z zahtevami iz členov 115(2) in 116 Poslovnika.

      51      Iz navedenega izhaja, da je samostojni pritožbeni razlog Komisije dopusten.

      –       Vsebinska presoja
      52      Komisija glede vsebine zatrjuje kršitev člena 230, četrti odstavek, ES, ker je Splošno sodišče s tem, da je na podlagi trditev
         v tožbi umetno sestavilo tožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev procesnih pravic, preoblikovalo tožbo, ki je bila usmerjena
         zoper utemeljenost sporne odločbe. Kraljevina Belgija še poudarja, da sta tožeči stranki s četrtim in sedmim tožbenim razlogom
         izpodbijali samo utemeljenost navedene odločbe, tako da je Splošno sodišče napačno razglasilo ta razloga za dopustna.

      53      Na prvem mestu, kar zadeva očitek glede kršitve predpostavk iz člena 230, četrti odstavek, ES, je najprej treba spomniti,
         da člen 4 Uredbe št. 659/1999 določa predhodno fazo preučitve priglašenih ukrepov pomoči, namen katere je omogočiti Komisiji,
         da si ustvari prvo stališče o združljivosti zadevne pomoči s skupnim trgom. Komisija na koncu te faze ugotovi, da ta ukrep
         bodisi ne pomeni pomoči bodisi da spada na področje uporabe člena 87(1) ES. V drugem primeru morda ni dvomov o združljivosti
         navedenega ukrepa s skupnim trgom ali pa dvomi o tem obstajajo (sodba z dne 24. maja 2011 v zadevi Komisija proti Kronoply
         in Kronotex, C‑83/09 P, še neobjavljena v ZOdl., točka 43).

      54      Sporna odločba v obravnavani zadevi je odločba o nenasprotovanju, izdana na podlagi člena 4(3) Uredbe št. 659/1999, zakonitost
         katere je odvisna od tega, ali obstajajo dvomi o združljivosti pomoči s skupnim trgom. Ker bi se ob obstoju takih dvomov moral
         začeti formalni postopek preiskave, v katerem bi lahko sodelovale zainteresirane stranke iz člena 1(h) Uredbe št. 659/1999,
         je treba šteti, da vsako zainteresirano stranko v smislu te določbe taka odločba neposredno in posamično zadeva. Osebe, ki
         so upravičene do procesnih jamstev iz člena 88(2) ES in člena 6(1) Uredbe št. 659/1999, lahko namreč spoštovanje teh jamstev
         uveljavljajo le, če imajo možnost odločbo o nenasprotovanju izpodbijati pred sodiščem Unije (glej v tem smislu zgoraj navedeno
         sodbo Komisija proti Kronoply in Kronotex, točka 47 in navedena sodna praksa).

      55      Tožeča stranka s predlaganjem razglasitve ničnosti odločbe o nenasprotovanju izpodbija predvsem to, da je Komisija odločbo
         glede zadevne pomoči sprejela, ne da bi začela formalni postopek preiskave, s čimer naj bi kršila njene procesne pravice.
         Da bi bilo ugodeno njenemu predlogu za razglasitev ničnosti, lahko tožeča stranka navede kateri koli tožbeni razlog, ki kaže
         na to, da bi presoja informacij in elementov, s katerimi je Komisija razpolagala med predhodno fazo preučitve priglašenega
         ukrepa, morala povzročiti dvome o združljivosti tega ukrepa s skupnim trgom. Vendar te trditve ne morejo povzročiti niti spremembe
         predmeta tožbe niti spremembe predpostavk dopustnosti. Nasprotno, ravno obstoj dvomov o tej združljivosti je dokaz, ki ga
         je treba predložiti, zato da se pokaže, da bi Komisija morala začeti formalni postopek preiskave iz člena 88(2) ES in člena 6(1)
         Uredbe št. 659/1999 (glej zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Kronoply in Kronotex, točka 59).

      56      Presojo dopustnosti tožbenih razlogov iz ničnostne tožbe, ki jo je opravilo Splošno sodišče, je treba preučiti ob upoštevanju
         teh načel.

      57      Splošno sodišče je v obravnavani zadevi v točki 45 izpodbijane sodbe ugotovilo, da se je drugi tožbeni razlog iz tožbe nanašal
         na kršitev določb člena 88(3) ES, ker je Komisija sklenila, da ne bo začela postopka v skladu s členom 88(2) ES, čeprav naj
         bi imela resne težave pri presoji združljivosti izpodbijanih ukrepov s skupnim trgom.

      58      Splošno sodišče je tako v točki 54 izpodbijane sodbe pravilno poudarilo, da ni dolžnost sodišča Unije, da tožbo tožeče stranke,
         s katero ta izpodbija le utemeljenost odločbe o presoji pomoči, razlaga, kot da je dejansko namenjena zaščiti procesnih pravic
         tožeče stranke iz člena 88(2) ES in člena 6(1) Uredbe št. 659/1999, če tožeča stranka ni izrecno uveljavljala tožbenega razloga
         za to. V takem primeru bi razlaga tožbenega razloga dejansko povzročila spremembo predmeta spora (glej v tem smislu sodbo
         z dne 29. novembra 2007 v zadevi Stadtwerke Schwäbisch Hall in drugi proti Komisiji, C‑176/06 P, ZOdl., točka 25, ter zgoraj
         navedeno sodbo Komisija proti Kronoply in Kronotex, točka 55).

      59      V teh okoliščinah je Splošno sodišče v točki 55 izpodbijane sodbe ugotovilo, da sta tožeči stranki z drugim tožbenim razlogom
         izrecno zatrjevali, da so bile zaradi sprejetja sporne odločbe kršene njune procesne pravice, ki izhajajo iz člena 88(2) ES.

      60      Splošno sodišče pa s tem ni napačno uporabilo prava.

      61      Na eni strani namreč ni sporno, da je predmet tožbe tožečih strank dejansko razglasitev ničnosti odločbe Komisije o tem, da
         ne bo začela formalnega postopka preiskave iz člena 88(2) ES in člena 6(1) Uredbe št. 659/1999.

      62      Na drugi strani, čeprav tožbeni razlogi tožečih strank iz tožbe niso posebno razvidni, zlasti ne tožbeni razlog, ki bi bil
         izrecno namenjen varstvu procesnih pravic, ki zanju izhajajo iz člena 88(2) ES in člena 6(1) Uredbe št. 659/1999, pa drži,
         da iz samega besedila te tožbe izhaja, da tožeči stranki trdita, da zato, ker ni bilo formalnega postopka preiskave, nista
         mogli uveljavljati procesnih jamstev, do katerih imata pravico na podlagi teh določb, in navajata argumente, s katerimi sta
         hoteli dokazati, da bi Komisija morala začeti predvideni postopek.

      63      V teh okoliščinah je lahko Splošno sodišče pravilno menilo, da tožba vsebuje tožbeni razlog, s katerim sta tožeči stranki
         hoteli zaščititi procesne pravice, ki izhajajo iz člena 88(2) ES in iz člena 6(1) Uredbe št. 659/1999, ne da bi s tem kršilo
         člen 230, četrti odstavek, ES.

      64      Na drugem mestu Splošnemu sodišču ni mogoče očitati, ker je v okviru drugega tožbenega razloga upoštevalo elemente tožbe,
         s katerimi sta tožeči stranki hoteli dokazati, da bi Komisija morala dvomiti o združljivosti izpodbijanih ukrepov s skupnim
         trgom.

      65      Splošno sodišče je v zvezi s tem v točki 45 izpodbijane sodbe poudarilo, da sta tožeči stranki v četrtem in sedmem tožbenem
         razlogu trdili, da preučitev spornih ukrepov, ki jo je opravila Komisija, ni bila zadostna in popolna. Tako je Splošno sodišče,
         potem ko je v točki 52 izpodbijane sodbe sklenilo, da imata tožeči stranki kot neposredni konkurentki družbe La Poste na trgu
         odprave ekspresnih pošiljk procesno upravičenje le kot zainteresirani stranki v smislu člena 88(2) ES in člena 1(h) Uredbe
         št. 659/1999, v točki 69 izpodbijane sodbe pravilno ugotovilo, da lahko preuči med drugim četrti in sedmi tožbeni razlog samo
         v delu, v katerem se z njima dokazuje, da bi Komisija morala začeti formalni postopek preiskave.

      66      V teh okoliščinah Splošnemu sodišču prav tako ni mogoče očitati, ker je za nične razglasilo tožbene razloge, s katerimi sta
         tožeči stranki zatrjevali, da je Komisija storila napako s tem, da je menila, da preučeni ukrepi niso državna pomoč. Nasprotno,
         Splošno sodišče je v točki 67 izpodbijane sodbe te razloge izrecno razglasilo za nedopustne.

      67      Zato je treba drugi pritožbeni razlog Kraljevine Belgije in samostojni pritožbeni razlog Komisije zavrniti kot neutemeljena.

       Prvi in tretji pritožbeni razlog
       Trditve strank
      68      Kraljevina Belgija s prvim pritožbenim razlogom trdi, da je Splošno sodišče podalo napačno opredelitev okoliščin primera.

      69      V obravnavanem primeru naj bi bilo glede na okoliščine, v katerih je potekal postopek preučitve, referenčno obdobje dveh mesecev,
         ki ga je upoštevalo Splošno sodišče, le okvirno, tako da njegova prekoračitev ne pomeni nujno, da je imela Komisija resne
         težave. Komisija dodaja, da glede na posebne okoliščine tega primera predhodna preučitev ni trajala predolgo.

      70      Poleg tega po mnenju Kraljevine Belgije Splošno sodišče ni prikazalo povezave med obsežnim področjem preiskave, ki je bila
         potrebna za preučitev izpodbijanih ukrepov, in njeno očitno zapletenostjo ter obstojem resnih težav. Po mnenju Komisije praktične
         težave ne pomenijo nujno resnih težav.

      71      Nazadnje Kraljevina Belgija poudarja, da negotovost v zvezi s pravno podlago bolj kot na resne težave kaže na to, da je imela
         Komisija na voljo izbiro glede tega, kako zaključiti spis. Komisija dejansko trdi, da bi bila končna odločitev enaka ne glede
         na pravno podlago.

      72      Glede vsebine sporne odločbe Kraljevina Belgija meni, da je Splošno sodišče pri analizi zadostnosti preučitve izpodbijanih
         ukrepov prišlo do vsebinsko drugačnih ugotovitev kot Komisija. Zaradi take razlike pa ni mogoče sklepati, da obstajajo resne
         težave. Nikakor zaradi te okoliščine ni mogoče šteti, da je preučitev Komisije pomanjkljiva.

      73      Kraljevina Belgija in Komisija poleg tega s tretjim pritožbenim razlogom trdita, da je Splošno sodišče kršilo načelo pravne
         varnosti, ker je retroaktivno uporabilo četrto merilo iz zgoraj navedene sodbe Altmark Trans in Regierungspräsidium Magdeburg.

      74      V zvezi s tem Komisija poleg tega dodaja, da preverjanje z merilom „benchmarking“ iz zgoraj navedene sodbe Altmark Trans in
         Regierungspräsidium Magdeburg ni primerno v okviru nadzora spoštovanja procesnih jamstev, določenih v členu 88(2) ES.

      75      Na splošno družbi Deutsche Post in DHL International menita, da Komisija postopke preučitve v zvezi s privatizacijo državnih
         poštnih podjetij po navadi izvaja v okviru formalnega postopka preiskave. Za take operacije je namreč značilno zapleteno dejansko
         stanje, ki vedno pomeni obstoj resnih težav.

      76      Tožeči stranki najprej zlasti opozarjata, da je Komisija med postopkom preučitve sama poudarila zapletenost spisa, ki ji je
         bil predložen. Dalje, Kraljevina Belgija naj ne bi odgovorila na ugotovitve Splošnega sodišča, da Komisija ni imela na voljo
         vseh podatkov za preučitev prenosa nepremičnin in ukinitve rezervacije za pokojnine. Nazadnje tožeči stranki opozarjata, da
         je „benchmarking“ pri stroških storitev SSGP v smislu četrtega merila iz zgoraj navedene sodbe Altmark Trans in Regierungspräsidium
         Magdeburg v zadevnem obdobju ustrezalo pričakovanjem, zlasti pričakovanjem Komisije.

       Presoja Sodišča
      77      Najprej je treba spomniti, da iz člena 4(4) Uredbe št. 659/1999 izhaja, da če Komisija po predhodni preučitvi ugotovi, da
         obstajajo dvomi o združljivosti izpodbijanega ukrepa s skupnim trgom, mora sprejeti odločbo o začetku formalnega postopka
         preiskave, ki je urejen v členu 88(2) ES in v členu 6(1) navedene uredbe (glej zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Kronoply
         in Kronotex, točka 46).

      78      Sporna odločba v obravnavani zadevi je odločba o nenasprotovanju, izdana na podlagi člena 4(3) Uredbe št. 659/1999, zakonitost
         katere je odvisna od tega, ali obstajajo dvomi o združljivosti zadevne pomoči s skupnim trgom.

      79      Ker je pojem „dvomi“ iz člena 4(4) Uredbe št. 659/1999 objektiven pojem, njihovega obstoja ni treba ugotavljati samo na podlagi
         okoliščin sprejetja izpodbijanega akta, temveč tudi na podlagi ugotovitev, na katere se je oprla Komisija (glej v tem smislu
         sodbo z dne 2. aprila 2009 v zadevi Bouygues in Bouygues Télécom proti Komisiji, C‑431/07 P, ZOdl., str. I‑2665, točka 63).

      80      Splošno sodišče je v obravnavanem primeru v točkah od 96 do 107 izpodbijane sodbe najprej obravnavalo trajanje in okoliščine
         postopka predhodne preučitve. Nato je v okviru preučitve dejavnikov v zvezi z vsebino sporne odločbe ugotovilo, prvič, v točkah
         od 108 do 110 navedene sodbe, nezadostnost preučitve ukinitve rezervacije za pokojnine, in drugič, v točkah od 111 do 117
         iste sodbe, nepopolnost preučitve stroškov zagotavljanja SSGP. Nazadnje je v točki 118 izpodbijane sodbe sklenilo, da vsi
         ti elementi skupaj pomenijo objektivne in koherentne znake, da bi Komisija morala začeti formalni postopek preiskave.

      81      Prvič, glede trajanja in okoliščin postopka predhodne preučitve drži, da samo na podlagi trajanja, ki presega dvomesečni rok,
         določen v členu 4(5) Uredbe št. 659/1999, in števila zahtev za informacije, poslanih belgijskim organom, ni mogoče sklepati,
         da bi Komisija morala začeti formalni postopek preiskave, toda vseeno velja, kot je Splošno sodišče poudarilo v točki 106
         izpodbijane sodbe, da so ti elementi znaki, da bi Komisija lahko dvomila o združljivosti zadevne pomoči s skupnim trgom.

      82      V zvezi s tem je treba zlasti poudariti, da je morala Komisija za ugotovitev združljivosti priglašenega ukrepa s skupnim trgom
         preučiti združljivost šestih nepriglašenih ukrepov, ki so bili sprejeti v letih od 1992 do 1997.

      83      Drugič, glede vsebine sporne odločbe je Splošno sodišče zlasti trdilo, da priča o nezadostnosti preučitve izpodbijanih ukrepov.

      84      Tako je Splošno sodišče v točki 109 izpodbijane sodbe menilo, da je Komisija sprejela sporno odločbo, ne da bi razpolagala
         z dokazi, na podlagi katerih bi lahko zlasti presodila korist, ki je nastala z brezplačno pridobitvijo nepremičnin v zameno
         za ukinitev rezervacije za pokojnine.

      85      V zvezi s tem je iz sporne odločbe razvidno, da je družba La Poste leta 1992 za kritje pokojninskih pravic svojih zaposlenih
         ob preoblikovanju v samostojno podjetje oblikovala rezervacijo v znesku 100 milijonov EUR, ki je bila ukinjena leta 1997.
         V zameno za to rezervacijo je bil opravljen prenos stavb, ki so potrebne za opravljanje javne storitve.

      86      Splošno sodišče je lahko v teh okoliščinah pravilno ugotovilo, da bi Komisija od belgijskih organov morala zahtevati pojasnila,
         zlasti glede vrednosti nepremičnin, ki jih je Belgija brezplačno odstopila družbi La Poste.

      87      Splošnemu sodišču namreč ni mogoče očitati, ker je menilo, da je lahko to dejstvo znak, da bi Komisija morala dvomiti o združljivosti
         izpodbijanega ukrepa s skupnim trgom. Dejansko ni izključeno, da je imela družba La Poste – odvisno od vrednosti nepremičnin,
         ki so ji bile odstopljene – precejšnjo gospodarsko korist od te transakcije, ki pomeni državno pomoč. Da bi se Komisija prepričala
         o nasprotnem, bi morala vsaj razpolagati z oceno finančne koristi, ki jo ta odstop pomeni za družbo La Poste.

      88      V zvezi s tretjim pritožbenim razlogom, ki se nanaša na zatrjevano kršitev načela pravne varnosti, je treba poudariti, da
         je – kot je razvidno iz točk 81 in 87 te sodbe – analiza Splošnega sodišča glede okoliščin sprejetja in vsebine sporne odločbe
         izpostavila dvome, ki bi jih Komisija morala imeti glede združljivosti priglašenega ukrepa s skupnim trgom in ki zadostujejo
         za potrditev sklepa, da bi morala začeti formalni postopek preiskave iz člena 88(2) ES in člena 6(1) Uredbe št. 659/1999.

      89      V teh okoliščinah tega pritožbenega razloga ni treba preučiti.

      90      Iz zgoraj navedenega je razvidno, da je treba prvi pritožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen, tretji pritožbeni razlog pa
         kot brezpredmeten.

      91      Zato je treba pritožbo v celoti zavrniti.

       Stroški
      92      V skladu s členom 69(2) Poslovnika Sodišča, ki se na podlagi člena 118 Poslovnika uporablja za pritožbeni postopek, se neuspeli
         stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker Kraljevina Belgija in Komisija s svojimi predlogi nista uspeli,
         se jima naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      1.      Pritožba se zavrne.
      2.      Kraljevini Belgiji in Evropski komisiji se naloži plačilo stroškov.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.