title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 30. maja 2013.#Dirk Frederik Asbeek Brusse in Katarina de Man Garabito proti Jahani BV.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Gerechtshof te Amsterdam.#Direktiva 93/13/EGS – Nedovoljeni pogoji v potrošniških pogodbah – Najemna pogodba med poslovno dejavnim najemodajalcem in najemnikom, ki deluje v zasebne namene – Preizkus nedovoljenosti pogodbenega pogoja, ki ga nacionalno sodišče opravi po uradni dolžnosti – Klavzula o pogodbeni kazni – Razglasitev ničnosti klavzule.#Zadeva C 488/11.

text:
         SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 30. maja 2013 (
            *1
         )
      „Direktiva 93/13/EGS — Nedovoljeni pogoji v potrošniških pogodbah — Najemna pogodba med poslovno dejavnim najemodajalcem in najemnikom, ki deluje v zasebne namene — Preizkus nedovoljenosti pogodbenega pogoja, ki ga nacionalno sodišče opravi po uradni dolžnosti — Klavzula o pogodbeni kazni — Razglasitev ničnosti klavzule“
      V zadevi C-488/11,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Gerechtshof te Amsterdam (Nizozemska) z odločbo z dne 13. septembra 2011, ki je prispela na Sodišče 23. septembra 2011, v postopku

         Dirk Frederik Asbeek Brusse,

         Katarina de Man Garabito

      proti

         Jahani BV,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi A. Tizzano, predsednik senata, M. Ilešič, E. Levits, M. Safjan, sodniki, in M. Berger (poročevalka), sodnica,
      generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za madžarsko vlado M. Fehér in K. Szíjjártó, agenta,

               —

               za Evropsko komisijo M. van Beek in M. Owsiany-Hornung, agenta,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 2, str. 288, v nadaljevanju: Direktiva), zlasti njenega člena 6(1).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med D. F. Asbeekom Brussejem in K. de Man Garabito na eni strani ter družbo Jahani BV (v nadaljevanju: Jahani) na drugi strani glede plačila zapadlih najemnin, pogodbenih obresti in pogodbenih kazni, ki jih dolgujeta prva dva v skladu z najemno pogodbo.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               V deveti in deseti uvodni izjavi Direktive je navedeno:
               „[…] kupce blaga in storitev je treba zaščititi pred zlorabo moči prodajalca ali ponudnika, zlasti pred enostranskimi tipskimi pogodbami in nedovoljeno izključitvijo temeljnih pravic v pogodbah;
               […] učinkovitejše varstvo potrošnika [je] mogoče doseči s sprejetjem enotnih predpisov glede nedovoljenih pogodbenih pogojev; […] taki predpisi [se morajo] uporabljati za vse pogodbe, sklenjene med prodajalci ali ponudniki in potrošniki; […] iz te direktive [je treba] med drugim izključiti pogodbe o zaposlitvi, pogodbe o dednih pravicah, pogodbe o pravicah iz družinskega prava ter pogodbe o pridružitvi in oblikah organizacije podjetij ali sporazume o partnerstvu“.

               4

               Člen 1 Direktive določa:
               „1.   Namen te direktive je približati zakone in druge predpise držav članic o nedovoljenih pogojih v pogodbah, sklenjenih med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom.
               2.   Določbe te direktive ne veljajo za pogodbene pogoje, ki temeljijo na obveznih zakonih ali predpisih in določbah […].“

               5

               V členu 2 Direktive sta pojma „potrošnik“ in „prodajalec ali ponudnik“ opredeljena tako:
               „V tej direktivi:
               […]

                        b)

                        ‚potrošnik‘ pomeni vsako fizično osebo, ki v pogodbah, zajetih s to direktivo, deluje za namene, ki so izven njene poslovne ali poklicne dejavnosti;

                        c)

                        ‚prodajalec ali ponudnik‘ pomeni fizično ali pravno osebo, ki v pogodbah, zajetih s to direktivo, deluje za namene, ki sodijo v okvir njene poslovne ali poklicne dejavnosti, bodisi na javnopravnem bodisi zasebnopravnem področju.“

               6

               V členu 3 Direktive je nedovoljen pogoj opredeljen tako:
               „1.   Pogodbeni pogoj, o katerem se stranki nista dogovorili posamično, velja za nedovoljenega, če v nasprotju z zahtevo dobre vere v škodo potrošnika povzroči znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank.
               […]
               3.   Priloga vsebuje okvirni in nedokončani seznam pogojev, ki lahko štejejo za nedovoljene.“

               7

               V zvezi z učinki, povezanimi z ugotovitvijo nedovoljenosti pogoja, člen 6(1) Direktive določa:
               „Države članice določijo, da nedovoljeni pogoji, uporabljeni v pogodbi, ki jo s potrošnikom sklene prodajalec ali ponudnik, kakor je določeno z nacionalnim pravom, niso zavezujoči za potrošnika in da pogodba še naprej zavezuje obe stranki na podlagi teh pogojev, če je nadaljnji obstoj mogoč brez nedovoljenih pogojev.“

               8

               V skladu s členom 7(1) Direktive „[d]ržave članice zagotovijo, da v interesu potrošnikov in konkurentov obstajajo ustrezna in učinkovita sredstva za preprečevanje nadaljnje uporabe nedovoljenih pogojev v pogodbah, ki jih s potrošniki sklenejo prodajalci ali ponudniki“.

               9

               Priloga k Direktivi vsebuje seznam pogojev, ki se v skladu s členom 3(3) lahko štejejo za nedovoljene. Med temi pogoji so:
               „1.   Pogoji, katerih cilj ali učinek je:
               […]

                        e)

                        zahteva, da mora potrošnik, ki ne izpolni svoje obveznosti, plačati nesorazmerno visoko nadomestilo;

                  […]“

         Nacionalno pravo

               10

               Direktiva je bila na Nizozemskem prenesena z določbami o splošnih pogodbenih pogojih, ki so v členih od 6:231 do 6:247 civilnega zakonika (Burgerlijk Wetboek, v nadaljevanju: BW).

               11

               Člen 6:233, prvi odstavek, točka (a), BW, določa:
               „Klavzulo v splošnih pogojih poslovanja je mogoče izpodbijati:

                        a)

                        kadar je ta glede na vrsto in siceršnjo vsebino pogodbe, način določitve pogojev poslovanja, vzajemno priznane interese strank in druge okoliščine primera za drugo pogodbenico nesorazmerno neugodna“.

               12

               V skladu s členom 3:40 BW se lahko akt, ki je v nasprotju z dobrimi običaji, javnim redom ali zavezujočo zakonsko določbo, razglasi za ničnega. Če gre pri tem za kršitev določbe, ki je namenjena izključno varstvu enega od pogodbenikov večstranskega akta, pa je akt zgolj izpodbojen, razen če iz namena zadevne določbe izhaja kaj drugega.

               13

               Glede klavzule o pogodbeni kazni člen 6:94(1) BW določa, da so sodišča pristojna, da na zahtevo dolžnika zmanjšajo dogovorjeno pogodbeno kazen, če to očitno terja pravičnost.

               14

               Poleg tega je iz spisa, ki ga ima Sodišče, razvidno, da se lahko sodišče, ki obravnava zadevo v pritožbenem postopku, izreče le o očitkih, ki so jih stranke navajale v prvih predlogih, predloženih v pritožbenem postopku. Vendar mora pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti uporabiti upoštevne določbe javnega reda, tudi če se stranke nanje niso sklicevale.

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               15

               Leta 2007 je družba Jahani, katere poslovna dejavnost je dajanje stanovanj v najem, D. F. Asbeeku Brusseju in K. de Man Garabito, ki delujeta v zasebne namene, dala v najem stanovanje v Alkmaarju (Nizozemska).

               16

               Zato je bila sklenjena najemna pogodba na podlagi splošnih pogojev, ki jih je določilo poklicno združenje nepremičninskih strokovnjakov, Raad voor Onroerende Zaken (svet za nepremičnine).

               17

               Med temi splošnimi pogoji je bila tudi ta klavzula o pogodbeni kazni:

                        „20.1

                        Najemnik pride v zamudo ob izteku določenega roka.

                        20.2

                        Za vsak primer zamude pri pravočasnem in popolnem plačilu nekega denarnega zneska najemnik dolguje obresti v višini 1 % dolgovane glavnice mesečno od dneva zapadlosti do dneva popolnega plačila glavnice.

                  […]

                        20.6

                        Če najemnik ne izpolni obveznosti iz te najemne pogodbe, vključno s pripadajočimi splošnimi pogoji za najemne pogodbe, ali tako obveznost krši, dolguje najemodajalcu ne glede na svojo dolžnost izpolnitve te obveznosti in ne glede na siceršnje odškodninske ali druge zahtevke najemodajalca pogodbeno kazen v višini 25 EUR na koledarski dan, ki zapade v plačilo takoj […]“

               18

               Najemnina, določena v najemni pogodbi, ki je sprva znašala 875 EUR mesečno, se je s 1. julijem 2008 na podlagi klavzule o indeksaciji, določene v tej pogodbi, povišala na 894,25 EUR. D. F. Asbeek Brusse in K. de Man Garabito nista plačala vsote, ki ustreza temu povišanju najemnine. Za februar 2009 sta plačala 190 EUR, nato sta prenehala plačevati najemnino.

               19

               Družba Jahani je julija 2009 zoper najemnika vložila tožbo, v kateri je med drugim predlagala, naj se najemna pogodba odpove in toženima strankama naloži plačilo skupnega zneska 13897,09 EUR, ki je sestavljen tako:

                        —

                        5365,50 EUR za dolgovano najemnino;

                        —

                        156,67 EUR za že zapadle pogodbene obresti;

                        —

                        96,25 EUR za najemnino, ki je dolgovana na podlagi indeksacije najemnine;

                        —

                        4525 EUR za pogodbene kazni zaradi neplačane najemnine;

                        —

                        3800 EUR za pogodbene kazni zaradi neplačane indeksacije najemnine;

                        —

                        658,67 EUR za izvensodne stroške.

               20

               Rechtbank Alkmaar je s sodbo z dne 21. oktobra 2009 ugodilo predlogom družbe Jahani.

               21

               F. D. Asbeek Brusse in K. de Man Garabito predložitvenemu sodišču, ki odloča o pritožbi, predlagata, naj se zneski, dodeljeni zaradi pogodbenih kazni, znižajo zaradi nesorazmernosti, ki obstaja med temi zneski na eni strani in škodo, ki jo je utrpel najemodajalec, na drugi.

               22

               V teh okoliščinah je Gerechtshof te Amsterdam prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali je treba poslovno dejavnega najemodajalca stanovanjskih prostorov, ki posamezniku da v najem stanovanje, šteti za prodajalca [blaga] ali ponudnika storitev v smislu Direktive? Ali se za najemno pogodbo med poslovno dejavnim najemodajalcem in poslovno nedejavnim najemnikom uporablja Direktiva?

                        2.

                        Ali to, da je treba člen 6 Direktive šteti za normo, ki je enakovredna nacionalnim določbam, ki v nacionalnem pravnem redu veljajo za zavezujoče pravo, pomeni, da so v sporu med zasebniki nacionalne izvedbene določbe o nedovoljenih pogojih zavezujoč predpis, tako da je nacionalno sodišče na prvi in drugi stopnji pristojno in obvezano pogodbeni pogoj po uradni dolžnosti (in zato tudi v delu, ki ni zajet z očitki) preizkusiti na podlagi nacionalnih izvedbenih določb in ugotoviti ničnost tega pogoja, če ugotovi, da je ta nedovoljen?

                        3.

                        Ali je združljivo s polnim učinkom prava [Unije], da nacionalno sodišče ne zavrne uporabe klavzule o pogodbeni kazni, ki jo je treba šteti za nedovoljen pogoj v smislu Direktive, ampak pogodbeno kazen v skladu nacionalno zakonodajo zgolj zmanjša, če se je zasebnik sicer skliceval na pristojnost sodišča za zmanjšanje pogodbene kazni, ne pa na izpodbojnost klavzule?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Prvo vprašanje

               23

               Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali najemna pogodba, ki se nanaša na najem stanovanja, sklenjena med najemodajalcem, ki deluje v okviru poklicne dejavnosti, in najemnikom, ki ravna v zasebne namene, spada na področje uporabe Direktive.

               24

               V členu 1(1) Direktive je opredeljen njen namen.

               25

               Obstaja pa določeno razhajanje med jezikovnimi različicami te določbe. Tako nizozemska različica člena 1(1) Direktive določa, da je njen namen približati zakone in druge predpise držav članic o nedovoljenih pogojih v pogodbah, sklenjenih med „prodajalcem ali ponudnikom“ („verkoper“) in potrošnikom. V drugih jezikovnih različicah navedene določbe je uporabljen širši izraz za označitev potrošnikovega sopogodbenika. Francoska različica člena 1(1) Direktive se nanaša na pogodbe, sklenjene med „professionnel“ in potrošnikom. Ta širši pristop je mogoče najti v španski („profesional“), danski („erhvervsdrivende“), nemški („Gewerbetreibender“), grški („επαγγελματίας“), italijanski („professionista“) in portugalski („profissional“) jezikovni različici. V angleški različici se uporablja izraz „seller or supplier“.

               26

               V skladu z ustaljeno sodno prakso nujnost enotne uporabe in skladno s tem enotne razlage akta Unije izključuje, da bi se obravnaval ločeno v eni od svojih različic, pač pa zahteva, da je treba akt razlagati na podlagi resnične volje njegovega avtorja in cilja, ki mu ta sledi, predvsem ob upoštevanju različic, sestavljenih v vseh drugih uradnih jezikih (glej med drugim sodbi z dne 3. junija 2010 v zadevi Internetportal und Marketing, C-569/08, ZOdl., str. I-4871, točka 35, in z dne 9. junija 2011 v zadevi Eleftheri tileorasi in Giannikos, C-52/10, ZOdl., str. I-4973, točka 23).

               27

               V zvezi s tem je treba navesti, da je izraz „verkoper“, ki se uporablja v nizozemski jezikovni različici, v členu 2(c) Direktive opredeljen enako kot v drugih jezikovnih različicah, in sicer označuje „fizično ali pravno osebo, ki […] deluje za namene, ki sodijo v okvir njene poslovne ali poklicne dejavnosti, bodisi na javnopravnem bodisi zasebnopravnem področju“.

               28

               Zato je očitno, da ne glede na izraz, ki se uporablja za označitev potrošnikovega sopogodbenika, namen zakonodajalca ni bil omejiti področje uporabe Direktive le na pogodbe, sklenjene med prodajalcem in potrošnikom.

               29

               Poleg tega je treba poudariti, da v nobeni določbi Direktive ni pojasnjeno, na kakšne vrste pogodb se ta nanaša. Čeprav je v več njenih uvodnih izjavah, na primer v deveti, poudarjena potreba po zaščiti kupcev blaga ali storitev pred zlorabo moči prodajalca ali ponudnika, je deseta uvodna izjava Direktive širša, saj je v njej navedeno, da se morajo enotni predpisi glede nedovoljenih pogodbenih pogojev uporabljati za „vse pogodbe“, sklenjene med prodajalci ali ponudniki in potrošniki, kot so opredeljeni v členu 2(b) in (c) Direktive.

               30

               Direktiva torej z navedbo lastnosti pogodbenih strank, da delujejo v okviru poklicne dejavnosti ali ne, opredeljuje pogodbe, za katere se uporablja.

               31

               To merilo ustreza zamisli, na kateri temelji sistem varstva, ki ga uvaja Direktiva, in sicer, da je potrošnik v razmerju do prodajalca ali ponudnika v podrejenem položaju glede pogajalske moči in ravni obveščenosti, zaradi česar privoli v pogoje, ki jih je predhodno sestavil prodajalec, ne da bi lahko vplival na njihovo vsebino (glej med drugim sodbi z dne 14. junija 2012 v zadevi Banco Español de Crédito, C-618/10, točka 39, in z dne 21. februarja 2013 v zadevi Banif Plus Bank, C-472/11, točka 19).

               32

               To varstvo je zlasti pomembno pri pogodbi o najemu stanovanja, sklenjeni med posameznikom, ki deluje v zasebne namene, in nepremičninskim strokovnjakom. Posledice neenakosti, ki obstajajo med strankama, so namreč še hujše zaradi dejstva, da se z ekonomskega vidika taka pogodba nanaša na bistveno potrebo potrošnika, namreč, da si priskrbi stanovanje, in na zneske, ki so za najemnika najpogosteje ena najpomembnejših postavk njegovega proračuna, medtem ko gre s pravnega vidika za pogodbo, ki na splošno spada v zapleteno nacionalno ureditev, ki jo posamezniki pogosto ne poznajo dobro.

               33

               Navesti pa je treba, da v skladu s členom 1(2) Direktive njene določbe ne veljajo za pogodbene pogoje, ki temeljijo na obveznih zakonih ali predpisih in določbah (glej sodbo z dne 21. marca 2013 v zadevi RWE Vertrieb, C-92/11, točka 25). Nacionalno sodišče mora preveriti, ali je tako pri pogojih, ki so predmet spora, ki poteka pred njim.

               34

               Glede na zgoraj navedene ugotovitve je treba torej na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba Direktivo razlagati tako, da se razen za pogodbene pogoje, ki temeljijo na obveznih zakonih ali predpisih in določbah, ki jih določa nacionalno pravo, kar mora preveriti nacionalno sodišče, uporablja za pogodbo o najemu stanovanja, sklenjeno med najemodajalcem, ki deluje v okviru poklicne dejavnosti, in najemnikom, ki deluje v namene, ki ne spadajo v okvir poklicne dejavnosti.

         Drugo vprašanje

               35

               Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba glede na sodno prakso Sodišča v zvezi s členom 6 Direktive, to razlagati tako, da mora biti predpisom, ki zagotavljajo njen prenos v nacionalno pravo, zagotovljena postopkovna obravnava, ki je v nacionalnem pravnem redu pridržana določbam javnega reda, tako da mora nacionalno sodišče po uradni dolžnosti preizkusiti morebitno nedovoljenost pogodbenega pogoja in ga po potrebi razglasiti za ničnega.

               36

               To vprašanje ima dva dela, pri čemer se prvi del nanaša na obveznost nacionalnega sodišča, da po uradni dolžnosti obravnava nedovoljenost pogodbenega pogoja, drugi del pa na sklepe, ki jih mora nacionalno sodišče izpeljati iz ugotovitve take nedovoljenosti.

         Obveznost obravnave nedovoljenosti pogodbenega pogoja po uradni dolžnosti

               37

               Iz spisa, ki ga ima Sodišče, je razvidno, da je prvi del drugega vprašanja povezan z obstojem predpisa v nacionalnem pravu, ki nalaga nacionalnemu sodišču, ki odloča o pritožbi, da se načeloma drži očitkov strank in da na njih utemelji svojo odločbo, pri čemer mu vseeno dovoljuje, da po uradni dolžnosti uporabi določbe javnega reda.

               38

               Najprej je treba opozoriti, da je člen 6(1) Direktive, po katerem nedovoljeni pogoji ne zavezujejo potrošnikov, zavezujoča določba, katere namen je zamenjati formalno ravnotežje med pravicami in obveznostmi sopogodbenikov, ki ga določa pogodba, z dejanskim ravnotežjem, tako da se med njimi vzpostavi enakost (glej med drugim zgoraj navedeni sodbi Banco Español de Crédito, točka 40, in Banif Plus Bank, točka 20).

               39

               Sodišče je že večkrat poudarilo, da je za zagotovitev varstva, ki je zahtevano z Direktivo 93/13, neenak položaj med potrošnikom in prodajalcem ali ponudnikom mogoče izravnati samo s pozitivnim posredovanjem zunaj kroga pogodbenih strank (glej med drugim zgoraj navedeni sodbi Banco Español de Crédito, točka 41, in Banif Plus Bank, točka 21 in navedena sodna praksa).

               40

               Na podlagi teh ugotovitev je Sodišče razsodilo, da mora nacionalno sodišče, če ima na voljo za to potrebne pravne in dejanske elemente, po uradni dolžnosti presoditi nedovoljenost pogodbenega pogoja, ki spada na področje uporabe Direktive, in tako izravnati neravnovesje med potrošnikom in prodajalcem ali ponudnikom (glej med drugim zgoraj navedeni sodbi Banco Español de Crédito, točka 42, in Banif Plus Bank, točka 22).

               41

               Zato se vloga, ki jo pravo Unije na zadevnem področju daje nacionalnemu sodišču, ne omejuje zgolj na možnost, da se to sodišče izreče o morebitni nedovoljenosti pogodbenega pogoja, ampak vsebuje tudi obveznost, da po uradni dolžnosti prouči to vprašanje, če ima na voljo za to potrebne pravne in dejanske elemente (glej med drugim zgoraj navedeni sodbi Banco Español de Crédito, točka 43, in Banif Plus Bank, točka 23).

               42

               Glede izpolnjevanja teh obveznosti s strani nacionalnega sodišča, ki odloča v pritožbenem postopku, je treba opozoriti, da so ob neobstoju ureditve prava Unije postopkovna pravila za pravna sredstva, ki zagotavljajo varovanje pravic, ki jih pravnim subjektom daje pravo Unije, določena v nacionalnem pravnem redu držav članic po načelu njihove postopkovne samostojnosti. Toda ta pravila ne smejo biti manj ugodna od tistih, ki urejajo podobne nacionalne položaje (načelo enakovrednosti), niti ne smejo biti urejena tako, da bi dejansko onemogočila ali pretirano otežila uresničevanje pravic, ki jih podeljuje pravni red Unije (načelo učinkovitosti) (glej med drugim zgoraj navedeni sodbi Banco Español de Crédito, točka 46, in Banif Plus Bank, točka 26).

               43

               Glede načela enakovrednosti, na katero se implicitno nanaša drugo vprašanje za predhodno odločanje, je treba poudariti, da je člen 6(1) Direktive, kot je bilo opozorjeno v točki 38 te sodbe, zavezujoča določba. Poleg tega je treba navesti, da je v skladu s sodno prakso Sodišča Direktiva kot celota sredstvo, ki je nujno za dokončanje nalog, zaupanih Uniji, ter zlasti za zvišanje ravni in kakovosti življenja v celotni Uniji (glej sodbo z dne 4. junija 2009 v zadevi Pannon GSM, C-243/08, ZOdl., str. I-4713, točka 26, in zgoraj navedeno sodbo Banco Español de Crédito, točka 67).

               44

               Sodišče je poleg tega presodilo, da je glede na značilnosti in pomen javnega interesa, na katerem temelji varstvo, ki je z Direktivo zagotovljeno potrošnikom, treba njen člen 6 šteti za določbo, enakovredno nacionalnim pravilom, ki imajo v nacionalnem pravnem redu status določb javnega reda (glej sodbo z dne 6. oktobra 2009 v zadevi Asturcom Telecomunicaciones, C-40/08, ZOdl., str. I-9579, točka 52, in sklep z dne 16. novembra 2010 v zadevi Pohotovost’, C-76/10, ZOdl., str. I-11557, točka 50). Ugotoviti je treba, da ta opredelitev velja za vse določbe Direktive, ki so nujne za uresničitev cilja, ki mu sledi navedeni člen 6.

               45

               Torej, če je nacionalno sodišče na podlagi notranjih postopkovnih predpisov pristojno, da po uradni dolžnosti preizkusi veljavnost pravnega akta glede na nacionalne predpise javnega reda – po navedbah v predložitveni odločbi je tako v nizozemskem pravnem sistemu pri sodišču, ki odloča kot pritožbeno sodišče – mora to pristojnost izvajati tudi, da bi po uradni dolžnosti glede na merila iz Direktive presodilo morebitno nedovoljenost pogodbenega pogoja, ki spada na področje njene uporabe.

               46

               Opozoriti je treba, da ima tako dolžnost tudi nacionalno sodišče, ki je v okviru nacionalnega pravnega sistema pristojno, da po uradni dolžnosti preizkusi neskladnost takega pogoja z nacionalnimi pravili javnega reda (glej zgoraj navedeno sodbo Asturcom Telecomunicaciones, točka 54 in navedena sodna praksa).

         Sklepi, ki jih nacionalno sodišče izpelje iz ugotovitve nedovoljenosti pogodbenega pogoja

               47

               Iz spisa, ki ga ima Sodišče, je razvidno, da je drugi del drugega vprašanja povezan z obstojem pravila v nacionalnem pravu, po katerem nacionalno sodišče načeloma ne more razglasiti nedovoljenega pogoja za ničnega, če se potrošnik ni skliceval na njegovo ničnost. Sodišče pa lahko po uradni dolžnosti za ničnega razglasi pogoj, ki je v nasprotju z javnim redom ali zavezujočo pravno določbo, če ima zadnja pomen, ki upravičuje tako sankcijo.

               48

               Opozoriti je treba, da prvi del stavka člena 6(1) Direktive zahteva, da države članice določijo, da nedovoljeni pogoji niso zavezujoči za potrošnike, „kakor je določeno z nacionalnim pravom“.

               49

               Sodišče je to določbo razlagalo tako, da mora nacionalno sodišče izpeljati vse sklepe, ki v skladu z nacionalnim pravom izhajajo iz ugotovitve nedovoljenosti zadevnega pogoja, da bi zagotovilo, da ta za potrošnika ni zavezujoč (glej zgoraj navedeni sodbi Banco Español de Crédito, točka 63, in Banif Plus Bank, točka 27). V zvezi s tem je Sodišče pojasnilo, da nacionalno sodišče ne uporabi pogodbenega pogoja, če ga šteje za nedovoljenega, razen če potrošnik temu nasprotuje (glej zgoraj navedeno sodbo Pannon GSM, točka 35).

               50

               Iz te sodne prakse izhaja, da je za zagotovitev polnega učinka varstva, določenega z Direktivo, potrebno, da lahko nacionalno sodišče, ki po uradni dolžnosti ugotovi nedovoljenost pogoja, izpelje vse sklepe, ki izhajajo iz te ugotovitve, ne da bi moral potrošnik, ki je bil obveščen o svojih pravicah, predlagati, da se navedeni pogoj razglasi za ničnega (zgoraj navedena sodba Banif Plus Bank, točki 28 in 36).

               51

               Iz istih razlogov, kot so navedeni v točkah 43 in 44 te sodbe, mora nacionalno sodišče, če je na podlagi notranjih postopkovnih pravil pristojno, da po uradni dolžnosti razveljavi pogoj, ki je v nasprotju z javnim redom ali zavezujočo pravno določbo, če ima zadnja pomen, ki upravičuje tako sankcijo – in po navedbah v predložitveni odločbi je tako v nizozemskem pravnem sistemu pri sodišču, ki odloča kot pritožbeno sodišče – prav tako po uradni dolžnosti razveljaviti pogodbeni pogoj, katerega nedovoljenost je ugotovilo glede na merila iz Direktive.

               52

               V tem okviru je treba opozoriti, da kontradiktorno načelo na splošno zahteva, da nacionalno sodišče, ki je po uradni dolžnosti ugotovilo neveljavnost pogodbenega pogoja, o tem obvesti stranke v postopku in jih pozove, da o tem kontradiktorno razpravljajo na način, ki ga za to določajo nacionalna postopkovna pravila (zgoraj navedena sodba Banif Plus Bank, točki 31 in 36).

               53

               Glede na zgoraj navedene ugotovitve je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba Direktivo razlagati tako:

                        —

                        če je nacionalno sodišče, ki obravnava tožbo, ki jo je prodajalec ali ponudnik vložil zoper potrošnika, ki se nanaša na izpolnjevanje pogodbe, na podlagi notranjih postopkovnih pravil pristojno, da po uradni dolžnosti preizkusi, ali je pogoj, ki je podlaga za predlog, v nasprotju z nacionalnimi pravili javnega reda, mora enako, če ugotovi, da navedeni pogoj spada na področje uporabe Direktive, po uradni dolžnosti presoditi njegovo morebitno nedovoljenost glede na merila iz Direktive;

                        —

                        če je nacionalno sodišče na podlagi notranjih postopkovnih pravil pristojno, da po uradni dolžnosti razveljavi pogoj, ki je v nasprotju z javnim redom ali zavezujočo pravno določbo, če ima zadnja pomen, ki upravičuje to sankcijo, mora načeloma, potem ko je dalo strankam možnost kontradiktorne razprave, po uradni dolžnosti razveljaviti pogodbeni pogoj, za katerega je ugotovilo, da je nedovoljen glede na merila iz Direktive.

         Tretje vprašanje

               54

               Predložitveno sodišče s tem vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je člen 6 Direktive mogoče razlagati tako, da lahko nacionalno sodišče, če ugotovi nedovoljenost klavzule o pogodbeni kazni, namesto da zavrne uporabo navedene klavzule, le zniža pogodbeno kazen, ki jo določa ta klavzula, kot mu dovoljuje nacionalno pravo in mu je predlagal potrošnik.

               55

               Najprej je treba navesti, da so v prilogi k Direktivi v točki 1(e) med pogoji, ki jih je mogoče razglasiti za nedovoljene v smislu člena 3(3) Direktive, navedeni pogoji, katerih cilj ali učinek je naložiti potrošniku, ki ne izpolni obveznosti, nesorazmerno visoko nadomestilo. V zvezi s tem je Sodišče že presodilo, da čeprav vsebina zadevne priloge ni taka, da bi se z njo samodejno in samostojno ugotovila nedovoljenost spornega pogoja, je bistveni element, na katerem lahko pristojno sodišče utemelji presojo nedovoljenosti tega pogoja (sodba z dne 26. aprila 2012 v zadevi Invitel, C-472/10, točka 26).

               56

               Glede vprašanja, ali lahko nacionalno sodišče, če ugotovi nedovoljenost klavzule o pogodbeni kazni, le zniža pogodbeno kazen, ki jo določa ta klavzula, kot lahko v tem primeru stori na podlagi člena 6:94(1) BW, je treba navesti, da člen 6(1) Direktive v drugem delu stavka izrecno določa, da pogodba, sklenjena med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom, še naprej zavezuje obe stranki „na podlagi teh pogojev“, če je nadaljnji obstoj mogoč „brez nedovoljenih pogojev“.

               57

               Sodišče je iz tega besedila navedenega člena 6(1) izpeljalo, da morajo nacionalna sodišča nedovoljeni pogodbeni pogoj razglasiti za neuporabnega, tako da nima zavezujočih učinkov za potrošnika, ne smejo pa spremeniti njegove vsebine. Pogodba mora načeloma še naprej obstajati brez kakršne koli drugačne spremembe, kot je ta, ki izhaja iz črtanja nedovoljenih pogojev, če je v skladu s pravili nacionalnega prava pravno mogoča kontinuiteta pogodbe (zgoraj navedena sodba Banco Español de Crédito, točka 65).

               58

               Sodišče je poleg tega navedlo, da to razlago potrjujeta med drugim cilj in splošna zgradba Direktive. V zvezi s tem je opozorilo, da glede na naravo in pomen javnega interesa, na katerem temelji varstvo potrošnikov, Direktiva, kot izhaja iz njenega člena 7(1), državam članicam nalaga, da zagotovijo ustrezna in učinkovita sredstva „za preprečevanje nadaljnje uporabe nedovoljenih pogojev v pogodbah, ki jih s potrošniki sklenejo prodajalci ali ponudniki“. Če pa bi nacionalno sodišče smelo spremeniti vsebino nedovoljenih pogojev v takih pogodbah, bi lahko taka pristojnost ogrozila uresničitev dolgoročnega cilja iz člena 7 Direktive, ker bi oslabila odvračalni učinek že z neuporabo takih nedovoljenih pogojev za potrošnika (zgoraj navedena sodba Banco Español de Crédito, točke od 66 do 69).

               59

               To kaže, da člena 6(1) Direktive ni mogoče razlagati tako, da lahko na podlagi tega člena nacionalno sodišče, če ugotovi nedovoljenost klavzule o pogodbeni kazni v pogodbi, sklenjeni med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom, zniža pogodbeno kazen, naloženo potrošniku, namesto da v celoti zavrne uporabo zadevne klavzule, ki se nanaša na tega potrošnika.

               60

               Glede na zgoraj navedene ugotovitve je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člen 6(1) Direktive razlagati tako, da nacionalnemu sodišču ne dovoljuje, da če ugotovi nedovoljenost klavzule o pogodbeni kazni v pogodbi, sklenjeni med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom, le zniža pogodbeno kazen, ki je bila s to klavzulo naložena temu potrošniku, kot mu dopušča nacionalno pravo, ampak mu nalaga, da preprosto zavrne uporabo navedene klavzule, ki se nanaša na potrošnika.

         Stroški

               61

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:

                           1.

                           Direktivo Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah je treba razlagati tako, da se razen za pogoje, ki temeljijo na obveznih zakonih ali predpisih in določbah, ki jih določa nacionalno pravo, kar mora preveriti nacionalno sodišče, uporablja za pogodbo o najemu stanovanja, sklenjeno med najemodajalcem, ki deluje v okviru poklicne dejavnosti, in najemnikom, ki deluje v namene, ki ne spadajo v okvir poklicne dejavnosti.

                           2.

                           Direktivo 93/13 je treba razlagati tako:

                                 —

                                    če je nacionalno sodišče, ki obravnava tožbo, ki jo je prodajalec ali ponudnik vložil zoper potrošnika, ki se nanaša na izpolnjevanje pogodbe, na podlagi notranjih postopkovnih pravil pristojno, da po uradni dolžnosti preizkusi, ali je pogoj, ki je podlaga za predlog, v nasprotju z nacionalnimi pravili javnega reda, mora enako, če ugotovi, da navedeni pogoj spada na področje uporabe te direktive, po uradni dolžnosti presoditi njegovo morebitno nedovoljenost glede na merila iz navedene direktive;

                                 —

                                    če je nacionalno sodišče na podlagi notranjih postopkovnih pravil pristojno, da po uradni dolžnosti razveljavi pogoj, ki je v nasprotju z javnim redom ali zavezujočo pravno določbo, če ima zadnja pomen, ki upravičuje to sankcijo, mora načeloma, potem ko je dalo strankam možnost kontradiktorne razprave, po uradni dolžnosti razveljaviti pogodbeni pogoj, za katerega je ugotovilo, da je nedovoljen glede na merila iz navedene direktive.

                           3.

                           Člen 6(1) Direktive 93/13 je treba razlagati tako, da nacionalnemu sodišču ne dovoljuje, da če ugotovi nedovoljenost klavzule o pogodbeni kazni v pogodbi, sklenjeni med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom, le zniža pogodbeno kazen, ki je bila s to klavzulo naložena temu potrošniku, kot mu dopušča nacionalno pravo, ampak mu nalaga, da preprosto zavrne uporabo navedene klavzule, ki se nanaša na potrošnika.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nizozemščina.


title: Sodba Sodišča (peti senat) z dne 3. septembra 2015.#Inuit Tapiriit Kanatami in drugi proti Evropski komisiji.#Pritožba – Uredba (EU) št. 737/2010 – Uredba o določitvi pravil za izvajanje Uredbe (ES) št. 1007/2009 – Trgovina z izdelki iz tjulnjev – Prepoved uvoza in trženja navedenih izdelkov – Veljavnost – Pravna podlaga – Člen 95 ES – Listina Evropske unije o temeljnih pravicah – Člen 17 – Deklaracija Združenih narodov o pravicah domorodnih ljudstev – Člen 19.#Zadeva C-398/13 P.

text:
               Stranke
               Razlogi za odločitev
               Izrek

            Stranke
            V zadevi C‑398/13 P,
            zaradi pritožbe na podlagi člena 56 Statuta Sodišča Evropske unije, vložene 8. julija 2013,
            Inuit Tapiriit Kanatami s sedežem v Ottawi (Kanada),
            Nattivak Hunters’ and Trappers’ Organisation s sedežem v Qikiqtarjuaqu (Kanada),
            Pangnirtung Hunters’ and Trappers’ Organisation  s sedežem v Pangnirtungu (Kanada),
            Jaypootie Moesesie, stanujoč v Qikiqtarjuaqu,
            Allen Kooneeliusie, stanujoč v Qikiqtarjuaqu,
            Toomasie Newkingnak, stanujoč v Qikiqtarjuaqu,
            David Kuptana, stanujoč v Ulukhattoku (Kanada),
            Karliin Aariak, stanujoč v Iqaluitu (Kanada),
            Canadian Seal Marketing Group  s sedežem v Quebecu (Kanada),
            Ta Ma Su Seal Products Inc., s sedežem v Cap-aux-Meulesu (Kanada),
            Fur Institute of Canada  s sedežem v Ottawi,
            NuTan Furs Inc. s sedežem v Catalini (Kanada),
            GC Rieber Skinn AS s sedežem v Bergnu (Norveška),
            Inuit Circumpolar Council Greenland (ICC-Greenland)  s sedežem v Nuuku, Grenlandija (Danska),
            Johannes Egede, stanujoč v Nuuku,
            Kalaallit Nunaanni Aalisartut Piniartullu Kattuffiat (KNAPK)  s sedežem v Nuuku,
            William E. Scott & Son, s sedežem v Edinburgu (Združeno kraljestvo),
            Association des chasseurs de phoques des Îles-de-la-Madeleine  s sedežem v Cap-aux-Meulesu,
            Hatem Yavuz Deri Sanayi iç Ve Diş Ticaret Ltd Şirketi  s sedežem v Istanbulu (Turčija),
            Northeast Coast Sealers’ Co-Operative Society Ltd  s sedežem v Fleur-de-Lysu (Kanada),
            ki jih zastopajo H. Viaene, J. Bouckaert in D. Gillet, odvetniki,
            pritožniki,
            druge stranke v postopku so
            Evropska komisija,  ki jo zastopata K. Mifsud-Bonnici in C. Hermes, agenta,
            tožena stranka na prvi stopnji,
            ob intervenciji
            Evropskega parlamenta,  ki ga zastopata L. Visaggio in J. Rodrigues, agenta,
            Sveta Evropske unije,  ki ga zastopata K. Michoel in M. Moore, agenta,
            intervenienta na prvi stopnji,
            SODIŠČE (peti senat),
            v sestavi T. von Danwitz (poročevalec), predsednik senata, C. Vajda, A. Rosas, E. Juhász in D. Šváby, sodniki,
            generalna pravobranilka: J. Kokott,
            sodni tajnik: M. Aleksejev, administrator,
            na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 9. februarja 2015,
            po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 19. marca 2015
            izreka naslednjo
            Sodbo

            Razlogi za odločitev
            1. Inuit Tapiriit Kanatami, Nattivak Hunters’ and Trappers’ Organisation, Pangnirtung Hunters’ and Trappers’ Organisation, J. Moesesie, A. Kooneeliusie, T. Newkingnak, D. Kuptana, K. Aariak, Canadian Seal Marketing Group, Ta Ma Su Seal Products, Inc., Fur Institute of Canada, NuTan Furs, Inc., GC Rieber Skinn AS, Inuit Circumpolar Council Greenland (ICC-Greenland), Johannes Egede, Kalaallit Nunaanni Aalisartut Piniartullu Kattuffiat (KNAPK), William E. Scott & Son, Association des chasseurs de phoques des Îles-de-la-Madeleine, Hatem Yavuz Deri Sanayi iç Ve Diş Ticaret Ltd Şirketi in Northeast Coast Sealers’ Co-Operative Society Ltd s pritožbo zahtevajo razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 25. aprila 2013 v zadevi Inuit Tapiriit Kanatami in drugi/Komisija (T‑526/10, EU:T:2013:215, v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je navedeno sodišče zavrnilo njihovo tožbo za razglasitev ničnosti Uredbe Komisije (EU) št. 737/2010 z dne 10. avgusta 2010 o določitvi podrobnih pravil za izvajanje Uredbe (ES) št. 1007/2009 Evropskega parlamenta in Sveta o trgovini z izdelki iz tjulnjev (UL L 216, str. 1, v nadaljevanju: sporna uredba) in za ugotovitev neuporabe Uredbe (ES) št. 1007/2009 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. septembra 2009 o trgovini z izdelki iz tjulnjev (UL L 286, str. 36, v nadaljevanju: osnovna uredba).
            Pravni okvir
            Mednarodno pravo
            2. Generalna skupščina Združenih narodov je z Resolucijo 61/295 z dne 13. septembra 2007 sprejela Deklaracijo Združenih narodov o pravicah domorodnih ljudstev (v nadaljevanju: DZNPDL). Člen 19 te deklaracije določa:
            „Države se sporazumejo in v dobri veri sodelujejo z zadevnimi avtohtonimi ljudstvi – preko njihovih lastnih predstavniških institucij – da bi pridobile njihovo prostovoljno predhodno soglasje, dano na podlagi poznavanja položaja, preden sprejmejo in izvedejo zakonodajne in upravne ukrepe, ki bi lahko imeli posledice za ta ljudstva.“
            Pravo Unije
            3. V uvodnih izjavah od 4 do 7 in 14 osnovne uredbe je navedeno:
            „(4) Javnost in vlade so večkrat izrazile zaskrbljenost glede ustreznosti ravnanja z živalmi zaradi bolečine, stiske, strahu in drugih oblik trpljenja, ki nastajajo pri najpogosteje izvajanem načinu ubijanja in odiranja tjulnjev.
            (5) Zaradi zaskrbljenosti državljanov in potrošnikov glede ustreznega ravnanja z živalmi pri ubijanju in odiranju tjulnjev ter možne prisotnosti na trgu izdelkov, ki so bili proizvedeni iz živali, ubitih in odrtih na način, ki povzroča bolečino, stisko, strah in druge oblike trpljenja, je več držav članic sprejelo ali namerava sprejeti zakonodajo za ureditev trgovine z izdelki iz tjulnjev s prepovedjo njihovega uvoza in proizvodnje, medtem ko v drugih državah članicah ni nobenih omejitev v trgovini s temi izdelki.
            (6) Med nacionalnimi ureditvami na področju trgovine, uvoza, proizvodnje in trženja izdelkov iz tjulnjev tako obstajajo razlike. Navedene razlike ovirajo delovanje notranjega trga z izdelki, ki vsebujejo ali lahko vsebujejo izdelke iz tjulnjev, in ovirajo trgovino s takšnimi izdelki.
            (7) Obstoj tako različnih ureditev lahko potrošnike še bolj odvrne od nakupa izdelkov, ki niso izdelani iz tjulnjev, vendar jih je težko razlikovati od podobnega blaga, izdelanega iz tjulnjev, ali od izdelkov, ki lahko vključujejo elemente ali sestavine, ki so pridobljeni iz tjulnjev, vendar to ni jasno razvidno, kot velja na primer za kožuhe, kapsule Omega-3, olja in usnjene izdelke.
            […]
            (14) Izogniti bi se bilo treba negativnim vplivom na bistvene gospodarske in družbene interese Eskimov, ki jim lov na tjulnje pomeni sredstvo za preživljanje. Lov je pomemben sestavni del kulture in identitete Eskimov in ga kot takega priznava deklaracija Združenih narodov o pravicah domorodnih ljudstev. Zato bi bilo treba dovoliti dajanje na trg izdelkov iz tjulnjev, pridobljenih z lovom, ki ga po tradiciji izvajajo Eskimi in druge avtohtone skupnosti in ki predstavlja sredstvo za njihovo preživljanje.“
            4. Člen 3 te uredbe, naslovljen „Pogoji za dajanje na trg“, v odstavkih 1 in 4 določa:
            „1. Dajanje na trg izdelkov iz tjulnjev je dovoljeno samo, če so pridobljeni z lovom, ki ga po tradiciji izvajajo Eskimi in druge avtohtone skupnosti in pomeni sredstvo za njihovo preživljanje. Navedeni pogoji za uvožene izdelke veljajo v trenutku uvoza izdelkov ali na kraju njihovega uvoza.
            […]
            4. Brez poseganja v odstavek 3 se ukrepi za izvajanje tega člena, namenjeni spreminjanju nebistvenih določb te uredbe z njenim dopolnjevanjem, sprejmejo v skladu z regulativnim postopkom s pregledom iz člena 5(3).“
            5. Evropska komisija je na podlagi člena 3(4) navedene uredbe sprejela sporno uredbo. Ta uredba v skladu s členom 1 „določa podrobna pravila za dajanje na trg izdelkov iz tjulnjev v skladu s členom 3 [osnovne uredbe]“.
            Dejansko stanje in izpodbijana sodba
            6. Inuit Tapiriit Kanatami in drugi so s tožbo, vloženo 11. januarja 2010 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča, predlagali, naj ta razglasi ničnost osnovne uredbe. Splošno sodišče je s Sklepom Inuit Tapiriit Kanatami in drugi/Parlament in Svet (T‑18/10, EU:T:2011:419) navedeno tožbo zavrglo kot nedopustno. Pritožbo zoper ta sklep je Sodišče zavrnilo s sodbo Inuit Tapiriit Kanatami in drugi/Parlament in Svet (C‑583/11 P, EU:C:2013:625).
            7. Komisija je 10. avgusta 2010 sprejela sporno uredbo o določitvi podrobnih pravil za izvajanje osnovne uredbe.
            8. Pritožniki so s tožbo, vloženo 9. novembra 2010 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča, predlagali, naj se razglasi ničnost sporne uredbe in naj se v skladu s členom 277 PDEU ugotovi, da se osnovna uredba ne uporablja.
            9. Evropskemu parlamentu in Svetu Evropske unije je bila s sklepom predsednika sedmega senata Splošnega sodišča z dne 13. aprila 2011 dovoljena intervencija v podporo predlogom Komisije.
            10. Pritožniki so v utemeljitev tožbe navedli dva tožbena razloga, in sicer se prvi nanaša na nezakonitost osnovne uredbe, ker sporni uredbi jemlje vso pravno podlago zaradi napačne izbire člena 95 ES kot pravne podlage za sprejetje osnovne uredbe, kršitev načel subsidiarnosti in sorazmernosti ter kršitev temeljnih pravic. V okviru njihovega drugega tožbenega razloga pa očitajo Komisiji, da je pri sprejetju sporne uredbe zlorabila pooblastila.
            11. Splošno sodišče je v izpodbijani sodbi zavrnilo ta tožbena razloga in torej zavrnilo tožbo v celoti.
            Predlogi strank
            12. Pritožniki Sodišču predlagajo, naj:
            – razveljavi izpodbijano sodbo, razglasi osnovno uredbo za nezakonito in neuporabljivo na podlagi člena 277 PDEU in razglasi ničnost sporne uredbe v skladu s členom 263 PDEU;
            – podredno, razveljavi izpodbijano sodbo in zadevo vrne v razsojanje Splošnemu sodišču ter
            – Komisiji naloži plačilo stroškov.
            13. Komisija Sodišču predlaga, naj pritožbo zavrne in pritožnikom solidarno naloži plačilo stroškov.
            14. Parlament predlaga Sodišču, naj zavrne pritožbo in pritožnikom naloži plačilo stroškov.
            15. Svet Sodišču predlaga, naj pritožbo zavrne, pritožnikom pa naloži plačilo stroškov.
            Pritožba
            16. Pritožniki v utemeljitev pritožbe navajajo dva pritožbena razloga v zvezi s tem, da je Splošno sodišče pri presoji zakonitosti osnovne uredbe napačno uporabilo pravo. Prvi pritožbeni razlog se deli na dva dela, drugi pa na tri dele.
            Prvi del prvega pritožbenega razloga
            Trditve strank
            17. Pritožniki navajajo, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da je v točkah 28, 29, od 37 do 40, 50 in 64 izpodbijane sodbe ugotovilo, da so bili pogoji za uporabo člena 95 ES izpolnjeni na dan sprejetja osnovne uredbe.
            18. Po mnenju pritožnikov bi ti pogoji morali biti izpolnjeni že na dan, ko je Komisija predstavila predlog, na podlagi katerega je bila sprejeta osnovna uredba. Cilj člena 95 ES naj bi bil namreč odpraviti položaj, v katerem bi razlike med nacionalnimi zakonodajami neposredno vplivale na notranji trg, ne pa povzročiti nastanek različnih nacionalnih zakonodaj, ki dajejo „neomejena pooblastila“ zakonodajalcu Evropske unije, da pripravi zakonodajo za celotno področje. Če bi bil datum sprejetja predvidenega akta upošteven za preizkus navedenih pogojev, bi Komisija lahko svoj predlog utemeljila zgolj s predvidevanjem, da naj bi take razlike obstajale v trenutku sprejetja tega akta, kar pa bi bilo v nasprotju z načelom prenosa pristojnosti, določenim v členu 5(1) PEU.
            19. Pritožniki podredno zatrjujejo, da tudi ob predpostavki, da bi bil upoštevni datum za nadzor zakonitosti osnovne uredbe glede na člen 95 ES datum sprejetja te uredbe, tega dne niso bili izpolnjeni pogoji, ki bi dopuščali uporabo tega člena. Navedbe v preambuli te uredbe, ki vsebujejo le nejasne in splošne trditve glede razlik med nacionalnimi zakonodajami in glede nevarnosti omejevanja temeljnih svoboščin oziroma izkrivljanja konkurence, naj ne bi zadostovale za utemeljitev uporabe člena 95 ES. Zlasti pa naj v uvodni izjavi 5 te uredbe ne bi bile navedene države članice, ki so sprejele oziroma imajo namen sprejeti prepoved uvoza ali proizvodnje izdelkov iz tjulnjev. S tega vidika naj dodatne informacije, ki jih je Komisija predložila v pravdnem postopku, ne bi mogle odpraviti tega neobstoja zadostnih pojasnil v besedilu osnovne uredbe.
            20. Komisija, Parlament in Svet nasprotujejo trditvam pritožnikov.
            Presoja Sodišča
            21. Pritožniki v okviru prvega dela prvega pritožbenega razloga v bistvu navajajo dva argumenta, na eni strani glede datuma, ki bi bil upošteven za preizkus pogojev uporabe člena 95 ES, in po drugi strani glede pogojev, ki dopuščajo uporabo tega člena, ker naj osnovna uredba ne bi vsebovala dovolj natančnih navedb glede nevarnosti oviranja temeljnih svoboščin ali izkrivljanja konkurence.
            22. Glede prvega argumenta je treba opozoriti, da je iz ustaljene sodne prakse razvidno, da je veljavnost akta Unije treba presojati glede na dejanske in pravne okoliščine, ki so obstajale na dan sprejetja tega akta (sodbi Agrana Zucker, C‑309/10, EU:C:2011:531, točki 31 in 45 ter navedena sodna praksa, in Schaible, C‑101/12, EU:C:2013:661, točka 50). Zato Sodišče to, ali so bili izpolnjeni pogoji za uporabo člena 95 ES kot pravne podlage, preizkusi z vidika datuma sprejetja zadevnega akta Unije (glej sodbe Arnold André, C‑434/02, EU:C:2004:800, točka 38; Swedish Match, C‑210/03, EU:C:2004:802, točka 37; Nemčija/Parlament in Svet, C‑380/03, EU:C:2006:772, točke od 45 do 51 in 55, in Vodafone in drugi, C‑58/08, EU:C:2010:321, točki 39 in 41).
            23. V nasprotju s trditvami pritožnikov pa za ta preizkus ne more biti upošteven datum Komisijinega predloga za to uredbo. Sodišče Unije namreč v okviru tožbe zoper zakonodajni akt, kot je osnovna uredba, ne opravi nadzora zakonitosti glede tega predloga, ki se med zakonodajnim postopkom lahko spremeni, ampak glede navedenega zakonodajnega akta, ki ga je na koncu zakonodajnega postopka sprejel zakonodajalec Unije.
            24. Poleg tega število držav članic, ki so na dan predloga Komisije pripravile ali nameravale pripraviti zakonodajo na zadevnem področju, ni samo po sebi odločilno pri presoji zakonitosti tega, da zakonodajalec Unije uporabi člen 95 ES, če so pogoji za uporabo tega člena izpolnjeni na dan sprejetja zadevnega zakonodajnega akta.
            25. Zato je treba prvi argument pritožnikov zavrniti kot neutemeljen.
            26. Glede drugega argumenta je treba opozoriti na ustaljeno sodno prakso, iz katere izhaja, da mora biti dejanski cilj ukrepov iz člena 95(1) ES izboljšanje pogojev za vzpostavitev in delovanje notranjega trga (sodbe British American Tobacco (Investments) in Imperial Tobacco, C‑491/01, EU:C:2002:741, točka 60; Združeno kraljestvo/Parlament in Svet, C‑217/04, EU:C:2006:279, točka 42, in Združeno kraljestvo/Parlament in Svet, C‑270/12, EU:C:2014:18, točka 113). Čeprav sama ugotovitev razlik med nacionalnimi ureditvami ter abstraktnega tveganja za temeljne svoboščine ali izkrivljanje konkurence ne zadostuje za utemeljitev izbire člena 95 ES kot pravne podlage, ga zakonodajalec Unije lahko uporabi zlasti v primeru razlik med nacionalnimi predpisi, ki po svoji naravi lahko ovirajo temeljne svoboščine in tako neposredno vplivajo ne delovanje notranjega trga ali občutno izkrivljajo konkurenco (sodba Vodafone in drugi, C‑58/08, EU:C:2010:321, točka 32 in navedena sodna praksa).
            27. Uporaba tega člena je prav tako mogoča za preprečitev nastanka takih ovir pri trgovanju, ki nastanejo zaradi heterogenega razvoja nacionalnih zakonodaj. Toda nastanek teh ovir mora biti verjeten, namen spornega ukrepa pa mora biti njihova preprečitev (sodbi Nemčija/Parlament in Svet, C‑380/03, EU:C:2006:772, točka 38 in navedena sodna praksa, ter Vodafone in drugi, C‑58/08, EU:C:2010:321, točka 33).
            28. V zvezi s tem pritožniki zmotno trdijo, da uvodne izjave v preambuli osnovne uredbe ne zadostujejo za upravičitev uporabe člena 95 ES in da Splošno sodišče ne more upoštevati navedb, ki jih je Komisija predložila v pravdnem postopku.
            29. Namreč, ker se obrazložitev splošnega akta lahko omeji po eni strani na navedbo celotnega položaja, ki je pripeljal do njegovega sprejetja, in po drugi na navedbo splošnih ciljev, ki jim sledi (glej sodbo AJD Tuna, C‑221/09, EU:C:2011:153, točka 59 in navedena sodna praksa), zakonodajalcu Unije ni mogoče očitati, da je le na splošno v uvodnih izjavah od 4 do 7 osnovne uredbe navedel obstoj razlik med nacionalnimi zakonodajami, ki urejajo trženje izdelkov iz tjulnjev, in ovir, ki s tem nastanejo za delovanje notranjega trga in upravičujejo uporabo člena 95 ES. V nasprotju s trditvami pritožnikov zakonodajalec Unije ni bil zavezan v besedilu preambule osnovne uredbe podrobneje navesti števila in imen držav članic, katerih nacionalne zakonodaje so povzročile nastanek tega akta.
            30. Ker je obrazložitev osnovne uredbe zadostna, Splošnemu sodišču ni mogoče očitati, da je pri preizkusu, v točki 50 izpodbijane sodbe, upoštevalo dodatne informacije – o stanju zakonodaj držav članic, ki je vodilo k sprejetju te uredbe – ki jih je Komisija predložila v pravdnem postopku in ki v skladu s sodno prakso Sodišča zgolj pojasnjujejo obrazložitev osnovne uredbe. V okviru preizkusa ustreznosti izbire člena 95 ES za pravno podlago namreč ta sodna praksa upošteva pojasnila k obrazložitvi zadevnega akta, ki so bila predložena v pravdnem postopku (glej zlasti sodbo British American Tobacco (Investments) in Imperial Tobacco, C‑491/01, EU:C:2002:741, točke 68, 70 in 73; Združeno kraljestvo/Parlament in Svet, C‑217/04, EU:C:2006:279, točka 61, in Nemčija/Parlament in Svet, C‑380/03, EU:C:2006:772, točki 46 in 47).
            31. Splošno sodišče je torej na podlagi informacij iz obrazložitve osnovne uredbe in pojasnil Komisije, ki jih pritožniki niso izpodbijali pri Sodišču, lahko, ne da bi napačno uporabilo pravo, v točkah od 36 do 40 in 50 izpodbijane sodbe ugotovilo, da so na dan sprejetja osnovne uredbe obstajale razlike med nacionalnimi določbami, ki urejajo trgovino z izdelki iz tjulnjev, pri čemer bi te razlike lahko ovirale prost pretok teh izdelkov.
            32. Splošno sodišče je torej v točki 58 izpodbijane sodbe pravilno ugotovilo, da so te razlike lahko upravičevale posredovanje zakonodajalca Unije na podlagi člena 95 ES.
            33. Zato je treba prvi del prvega pritožbenega razloga zavrniti v celoti.
            Drugi del prvega pritožbenega razloga
            Trditve strank
            34. Pritožniki poudarjajo, da je Splošno sodišče v točki 56 izpodbijane sodbe napačno uporabilo pravo, pri čemer se sklicujejo na ugotovitev, da obseg trgovine med državami članicami z izdelki iz tjulnjev ter podobnimi izdelki nikakor ni zanemarljiv. O nezanemarljivosti obsega trgovine z izdelki iz tjulnjev in podobnimi izdelki med državami članicami naj bi bilo torej mogoče dvomiti. Poleg tega pritožniki zatrjujejo, da v skladu s sodno prakso Sodišča zakonodajalec Unije lahko uporabi člen 95 ES le, če je obseg zadevne trgovine z izdelki sorazmerno velik, kar pa ne velja za izdelke iz tjulnjev.
            35. Komisija in Parlament zatrjujeta, da je drugi del prvega pritožbenega razloga nedopusten in vsekakor neutemeljen.
            Presoja Sodišča
            – Dopustnost
            36. Kot sta poudarila Komisija in Parlament, Sodišče ni pristojno v okviru pritožbe presojati o ugotovitvah Splošnega sodišča v točki 56 izpodbijane sodbe v zvezi z nezanemarljivostjo obsega trgovine z izdelki iz tjulnjev in podobnimi izdelki med državami članicami.
            37. Na podlagi člena 256(1) PDEU in člena 58, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije je pritožba omejena na pravna vprašanja. Splošno sodišče je zato edino pristojno za ugotavljanje in presojo upoštevnih dejstev ter za preučitev dokazov, razen če ti niso izkrivljeni (sodba Ryanair/Komisija, C‑287/12 P, EU:C:2013:395, točka 78 in navedena sodna praksa).
            38. Ker pritožniki ne navajajo nobene izkrivljenosti, je treba drugi del prvega pritožnega razloga v delu, v katerem se nanaša na ugotovitev Splošnega sodišča glede nezanemarljivosti obsega trgovine s temi izdelki med državami članicami, zavrniti kot nedopusten.
            – Vsebinska presoja
            39.  Poudariti je treba, da v členu 95 ES ni zahteve, da lahko zakonodajalec Unije ta člen uporabi le, če gre za sorazmerno velik obseg trgovine z zadevnimi izdelki.
            40. Poleg tega, čeprav je Sodišče v nekaterih zadevah obseg trgovine na zadevnih trgih opredelilo kot sorazmerno velik (glej sodbe Arnold André, C‑434/02, EU:C:2004:800, točka 39 in navedena sodna praksa; Swedish Match, C‑210/03, EU:C:2004:802, točka 38, in Nemčija/Parlament in Svet, C‑380/03, EU:C:2006:772, točka 53), pa v nobenem primeru ni določilo pravnega merila, po katerem so ukrepi, sprejeti na podlagi člena 95 ES, omejeni zgolj na trge izdelkov, s katerimi se sorazmerno veliko trguje.
            41. V obravnavanem primeru je Splošno sodišče v točkah 39, 40 in 56 izpodbijane sodbe ugotovilo – pri tem se je oprlo na posebnosti trgov z izdelki iz tjulnjev in drugih izdelkov, ki jih je mogoče pomešati s temi izdelki – da bi obstoječe razlike med nacionalnimi zakonodajami glede trgovine z izdelki iz tjulnjev lahko povzročile motnje na notranjem trgu teh izdelkov. Zato je Splošno sodišče v točki 58 izpodbijane sodbe lahko pravilno ugotovilo – ne da bi bilo za utemeljitev uporabe člena 95 ES zavezano preveriti, ali je obseg trgovine z zadevnimi izdelki sorazmerno velik – da so te razlike dopuščale sprejetje ukrepov na podlagi tega člena.
            42. Zato je treba drugi del prvega pritožbenega razloga deloma zavreči kot nedopusten in deloma zavrniti kot neutemeljen.
            Prvi del drugega pritožbenega razloga
            Trditve strank
            43. Pritožniki Splošnemu sodišču očitajo, da je v točki 105 izpodbijane sodbe napačno uporabilo pravo pri ugotovitvi, da se je treba opreti le na določbe Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina), ne pa na določbe Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane v Rimu 4. novembra 1950 (v nadaljevanju: EKČP). Po mnenju pritožnikov med drugim iz člena 6(3) PEU ter členov 52(3) in 53 Listine izhaja, da je treba pravice, zagotovljene z EKČP, ustrezno upoštevati pri uporabi pogodb, kot na primer splošna pravna načela, in da morajo določbe EKČP prevladati, če nudijo širše varstvo kot Listina.
            44. Komisija, Parlament in Svet nasprotujejo utemeljitvi pritožnikov.
            Presoja Sodišča
            45. Spomniti je treba, da čeprav so, kot potrjuje člen 6(3) PEU, temeljne pravice, ki so zagotovljene z EKČP, kot splošna načela del prava Unije in čeprav člen 52(3) Listine določa, da imajo pravice iz Listine, ki ustrezajo pravicam, zagotovljenim z EKČP, enak pomen in obseg, kot sta zanje določena z navedeno konvencijo, ta, dokler Unija ne postane njena pogodbenica, ni pravni instrument, ki bi bil formalno vključen v pravni red Unije (glej v tem smislu sodbo Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, točka 44; Schindler Holding in drugi/Komisija, C‑501/11 P, EU:C:2013:522, točka 32, in Telefónica in Telefónica de España/Komisija, C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, točka 41).
            46. Splošno sodišče je torej v točki 105 izpodbijane sodbe pravilno presodilo, da je varstvo, zagotovljeno v členih 17, 7, 10 in 11 Listine, v okviru prava Unije enako varstvu, zagotovljenemu z določbami EKČP, na katere se sklicujejo pritožniki, in da se je treba v obravnavani zadevi pri preizkusu veljavnosti osnovne uredbe osredotočiti zgolj na temeljne pravice, zagotovljene z Listino (glej v tem smislu sodbi Otis in drugi, C‑199/11, EU:C:2012:684, točka 47, in Ziegler/Komisija, C‑439/11 P, EU:C:2013:513, točka 126 in navedena sodna praksa).
            47. V vsakem primeru je treba ugotoviti, da pritožniki v okviru prvega dela drugega pritožbenega razloga Splošnemu sodišču očitajo le to, da se je oprlo zgolj na določbe Listine, in ne na določbe EKČP, ne da bi pri tem pojasnile, v čem konkretno naj bi Splošno sodišče napačno uporabilo pravo pri preizkusu veljavnosti osnovne uredbe glede na temeljne pravice, zaradi česar bi bilo treba razveljaviti izpodbijano sodbo.
            48. Zato je treba prvi del drugega pritožbenega razloga zavrniti.
            Drugi in tretji del drugega pritožbenega razloga
            Trditve strank
            49. Pritožniki v drugem delu drugega pritožbenega razloga zatrjujejo, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ko je presodilo, da lastninske pravice ni mogoče razširiti na varstvo zgolj trgovskih interesov. Prepoved trgovanja z izdelki iz tjulnjev v Uniji naj bi posegala v njihovo pravico do gospodarskega izkoriščanja teh izdelkov. V zvezi s tem naj bi Sodišče že presodilo, da prepoved trgovanja in dajanja na trg prehranskih dopolnil v Uniji lahko omeji svobodno opravljanje poklicne dejavnosti proizvajalcev teh izdelkov. Vendar na podlagi sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice, zlasti v sodbi Malik proti Združenemu kraljestvu (sodba ESČP št. 23780/08 z dne 13. marca 2012), naj bi ekonomski interesi podjetja pomenili „premoženje“ v smislu člena 1 Protokola št. 1 EKČP in naj bi torej zanje veljalo varstvo lastninske pravice.
            50. Pritožniki v tretjem delu tega pritožbenega razloga Splošnemu sodišču očitajo, da je v točki 112 izpodbijane sodbe ugotovilo, da DZNPDL ni zavezujoča, in da ni proučilo, ali so institucije Unije pred sprejetjem osnovne uredbe pridobile predhodno soglasje pritožnikov v skladu s členom 19 te deklaracije. Namreč, čeprav ta deklaracija nima zavezujočega pravnega statusa, naj bi Unija v uvodni izjavi 14 osnovne uredbe priznala obveznost, da v dobri veri upošteva določbe DZNPDL. V skladu s sodno prakso Sodišča pa Unija ne more odstopati od pravil, ki jih je določila za uporabo te deklaracije (sodba NTN Toyo Bearing in drugi/Svet, 113/77, EU:C:1979:91, točka 21). Poleg tega naj bi iz Resolucije združenja za mednarodno pravo, objavljene leta 2012, izhajalo, da člen 19 DZNPDL določa pravilo mednarodnega običajnega prava, ki ga mora Unija upoštevati pri izvajanju svojih pooblastil.
            51. Parlament zatrjuje, da je tretji del drugega pritožbenega razloga v celoti nedopusten, ker pritožniki niso dovolj natančno opredelili, na kakšen način je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo v smislu člena 169(2) Poslovnika Sodišča. Na podlagi te pritožbe namreč ni mogoče opredeliti, ali pritožniki grajajo preizkus ali neobstoj preizkusa tožbenih razlogov, predloženih Splošnemu sodišču, in zakaj bi moral biti člen 19 DZNPDL zavezujoč. Po mnenju Komisije in Parlamenta sta drugi in tretji del tega pritožbenega razloga vsaj delno nedopustna, saj se pritožniki pri Splošnem sodišču ne sklicujejo niti na morebitno kršitev svobode gospodarske pobude niti na kršitev pravila mednarodnega običajnega prava.
            52. Komisija, Parlament in Svet menijo, da sta drugi in tretji del drugega pritožbenega razloga vsekakor neutemeljena.
            Presoja Sodišča
            – Dopustnost drugega in tretjega dela drugega pritožbenega razloga
            53. Glede ugovora nedopustnosti, ki ga je vložil Parlament v zvezi s tretjim delom drugega pritožbenega razloga v celoti, je treba opozoriti, da je na podlagi člena 256(1), drugi pododstavek, PDEU, člena 58, prvi odstavek, Statuta Sodišča ter členov 168(1)(d) in 169(2) Poslovnika treba v pritožbi jasno navesti izpodbijane dele obrazložitve sodbe, katere razveljavitev se predlaga, ter pravne trditve, ki ta predlog posebej utemeljujejo, sicer sta zadevna pritožba oziroma razlog nedopustna (glej v tem smislu sodbi Schindler Holding in drugi/Komisija, C‑501/11 P, EU:C:2013:522, točka 43, in Ezz in drugi/Svet, C‑220/14 P, EU:C:2015:147, točka 111 in navedena sodna praksa).
            54. V obravnavanem primeru je treba ugotoviti, da se pritožniki v tretjem delu drugega pritožbenega razloga osredotočajo na točno določeno točko izpodbijane sodbe. Po mnenju pritožnikov je napačna uporaba prava, na katero se sklicujejo, v nepriznavanju zavezujoče narave zahteve po soglasju iz člena 19 DZNPDL, ki izhaja iz uvodne izjave 14 osnovne uredbe in iz pravila običajnega mednarodnega prava.
            55. V teh okoliščinah je treba zavrniti ugovor nedopustnosti, ki ga je navedel Parlament v zvezi s tretjim delom drugega pritožbenega razloga v celoti.
            56. Kar zadeva ugovora delne nedopustnosti, ki sta ju navedla Komisija in Parlament, je iz listin spisa razvidno, da se pritožniki pri Splošnem sodišču niso sklicevali niti na kršitev svobode gospodarske pobude, določene v členu 16 Listine, niti na kršitev pravila običajnega mednarodnega prava, ki izhaja iz člena 19 DZNPDL.
            57. V skladu z ustaljeno sodno prakso bi dopustitev stranki, da razlog, ki ga ni uveljavljala pred Splošnim sodiščem, prvič uveljavlja pred Sodiščem, pomenila, da se ji dovoli, da Sodišču, katerega pristojnost glede pritožb je omejena, predloži širši spor, kot je bil predložen Splošnemu sodišču (sodba Nexans in Nexans France/Komisija, C‑37/13 P, EU:C:2014:2030, točka 45 in navedena sodna praksa).
            58. Zato je treba drugi del drugega pritožbenega razloga zavreči kot nedopusten v delu, v katerem se nanaša na svobodo gospodarske pobude, tretji del tega pritožbenega razloga pa zavreči kot nedopusten v delu, v katerem se nanaša na kršitev pravila običajnega mednarodnega prava.
            – Vsebinska presoja drugega dela drugega pritožbenega razloga
            59. Pritožniki v bistvu zatrjujejo, da osnovna uredba krši njihovo lastninsko pravico, ker prepoved trženja izdelkov iz tjulnjev posega v njihovo pravico do gospodarskega izkoriščanja teh izdelkov v Uniji.
            60. V zvezi s tem je treba poudariti, da se varstvo lastninske pravice, ki ga daje člen 17 Listine, ne nanaša na gole poslovne interese ali priložnosti, katerih negotovost je značilna za samo bistvo gospodarske dejavnosti, temveč na pravice, ki imajo premoženjsko vrednost in iz katerih glede na pravni red izhaja pridobljen pravni položaj, ki imetniku teh pravic omogoča samostojno izvajanje teh pravic v njegovo korist (glej sodbo Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, točka 34 in navedena sodna praksa).
            61. Iz sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice je v zvezi s členom 1 Protokola št. 1 EKČP prav tako razvidno, da je treba na podlagi člena 52(3) Listine upoštevati, da se prihodnji dohodek lahko šteje za „premoženje“, za katero velja varstvo iz tega člena, le če je bil že pridobljen, če je predmet gotove terjatve ali če obstajajo posebne okoliščine, ki pri zadevni osebi lahko utemeljijo legitimno pričakovanje glede pridobitve premoženjske koristi (glej zlasti sodbo ESČP v zadevi Anheuser-Busch proti Portugalski, št. 73049/01, z dne 11. januarja 2007, točki 64 in 65, ter zgoraj navedeno sodbo Malik proti Združenemu kraljestvu, točka 93).
            62. Pritožniki pa so se pri sodišču Unije sklicevali le na možnost trženja izdelkov iz tjulnjev v Uniji, ne da bi pojasnili take okoliščine.
            63. Zato je treba drugi del drugega pritožbenega razloga deloma zavreči kot nedopusten in deloma zavrniti kot neutemeljen.
            – Vsebinska presoja tretjega dela drugega pritožbenega razloga
            64. Ker člen 19 DZNPDL sam po sebi nima zavezujoče pravne vrednosti, kot to zatrjujejo pritožniki, zadošča ugotovitev, da tudi uvodna izjava 14 osnovne uredbe ne daje zavezujočega učinka tej obveznosti sporazuma in sodelovanja za pridobitev soglasja avtohtonih skupnosti, na katere se nanaša navedena določba.
            65. Iz te uvodne izjave namreč izhaja, da bi bilo, da bi se izognili negativnim vplivom na temeljne gospodarske in družbene interese avtohtonih skupnosti, ki jim lov na tjulnje pomeni sredstvo za preživljanje, treba dovoliti dajanje na trg izdelkov iz tjulnjev, pridobljenih z lovom, ki ga po tradiciji izvajajo te skupnosti in je sredstvo za njihovo preživljanje.
            66. Ker je takšno dovoljenje določeno v členu 3(1) osnovne uredbe, navedena uvodna izjava 14 s sklicevanjem na to, da DZNPDL priznava ta lov kot pomemben sestavni del kulture in identitete članov avtohtonih skupnosti, le utemeljuje to odstopanje od prepovedi dajanja na trg izdelkov iz tjulnjev, ki izhaja iz te uredbe.
            67. Iz besedila uvodne izjave 14 pa ni mogoče sklepati, da obstaja pravno zavezujoča obveznost za uskladitev s členom 19 DZNPDL, namreč določbo, na katero se ta uvodna izjava sicer ne nanaša.
            68. Zato je treba tretji del drugega pritožbenega razloga deloma zavreči kot nedopusten in deloma zavrniti kot neutemeljen.
            69. Iz vseh zgoraj navedenih ugotovitev je razvidno, da je treba pritožbo zavrniti v celoti kot delno nedopustno in delno neutemeljeno.
            Stroški
            70. Člen 184(2) Poslovnika določa, da kadar pritožba ni utemeljena, Sodišče odloči o stroških.
            71. V skladu s členom 138(1) navedenega poslovnika, ki se uporablja za pritožbeni postopek na podlagi člena 184(1) istega poslovnika, se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Če intervenientka na prvi stopnji, ki sama ni vložila pritožbe, sodeluje v postopku pred Sodiščem, lahko to na podlagi člena 184(4) odloči, da sama nosi svoje stroške. V skladu s členom 140(1) navedenega poslovnika, ki se na podlagi člena 184(1) istega poslovnika prav tako uporablja za pritožbeni postopek, države članice in institucije, ki so intervenirale v postopku, nosijo svoje stroške.
            72. Ker je Komisija predlagala, naj se plačilo stroškov naloži pritožnikom, in ker ti s pritožbenimi predlogi niso uspeli, se jim naloži, da poleg svojih stroškov nosijo stroške Komisije.
            73. Parlament in Svet kot intervenienta pred Splošnim sodiščem nosita vsak svoje stroške.

            Izrek
            Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:
            1. Pritožba se zavrne.
            2. Inuit Tapiriit Kanatami, Nattivak Hunters’ and Trappers’ Organisation, Pangnirtung Hunters’ and Trappers’ Organisation, Jaypootie Moesesie, Allen Kooneeliusie, Toomasie Newkingnak, David Kuptana, Karliin Aariak, Canadian Seal Marketing Group, Ta Ma Su Seal Products Inc., Fur Institute of Canada, NuTan Furs Inc., GC Rieber Skinn AS, Inuit Circumpolar Council Greenland (ICC-Greenland), Johannes Egede, Kalaallit Nunaanni Aalisartut Piniartullu Kattuffiat (KNAPK), William E. Scott & Son, Association des chasseurs de phoques des Îles-de-la-Madeleine, Hatem Yavuz Deri Sanayi iç Ve Diş Ticaret Ltd Şirketi in Northeast Coast Sealers’ Co-Operative Society Ltd poleg svojih stroškov nosijo stroške, ki jih je priglasila Evropska komisija.
            3. Evropski parlament in Svet Evropske unije nosita vsak svoje stroške.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 15. februarja 2007. # Bodegas Franco-Españolas, SA proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava besedne znamke Skupnosti ROYAL - Prejšnja besedna znamka Skupnosti ROYAL FEITORIA - Relativni razlog za zavrnitev - Neobstoj verjetnosti zmede - Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94. # Zadeva T-501/04.

text:
      Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 15. februarja 2007 – Bodegas Franco-Españolas proti UUNT – Companhia Geral
            da Agricultura das Vinhas do Alto Douro (ROYAL)
      (Zadeva T-501/04)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava besedne znamke Skupnosti ROYAL – Prejšnja besedna znamka Skupnosti ROYAL FEITORIA – Relativni razlog za zavrnitev – Neobstoj verjetnosti zmede – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94“
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode in storitve (Uredba Sveta
         št. 40/94, člen 8(1)(b)) (Glej točki 52 in 53.)

      Predmet

               Tožba zoper odločbo prvega odbora za pritožbe UUNT z dne 25. oktobra 2004 (zadeva R 513/2002-1) glede postopka z ugovorom
                  med Companhia Geral da Agricultura das Vinhas do Alto Douro, SA (Real Companhia Velha) in Bodegas Franco-Españolas, SA.

            Podatki o zadevi

               Prijavitelj znamke Skupnosti:

               Bodegas Franco-Españolas, SA

               Zadevna znamka Skupnosti:

               besedna znamka ROYAL za proizvode iz razreda 33 – prijava št. 1056902

               Imetnik znamke ali znaka, navajanega v postopku z ugovorom:

               Companhia Geral da Agricultura das Vinhas do Alto Douro, SA (Real Companhia Velha)

               Znamka ali znak, navajan v postopku z ugovorom:

               portugalska figurativna znamka ROYAL BRANDE, št. 122170; besedna znamka Skupnosti ROYAL FEITORIA, št. 418301, in mednarodna
                  figurativna znamka ROYAL OPORTO WINE COMPANY (Portugal), št. 174788 za proizvode iz razreda 33

               Odločba oddelka za ugovore:

               ugoditev ugovoru na podlagi znamke Skupnosti št. 418301 in zavrnitev zahteve za registracijo

               Odločba odbora za pritožbe:

               zavrnitev pritožbe

      Izrek
      1)         Odločba prvega odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) z dne 25. oktobra 2004
         (zadeva R 513/2002-1) se razveljavi.

      2)         UUNT se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 24. aprila 1980. # Una Coonan proti Insurance Officer. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: National Insurance Commissioner - Združeno kraljestvo. # Zadeva 110/79. #


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 6. aprila 1995. # Ernst Bauer proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Arbitražna klavzula. # Zadeva C-299/93.


title: Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 10. maja 2012.#Evropska komisija proti Kraljevini Belgiji.#Neizpolnitev obveznosti države – Člena 36 in 40 Sporazuma EGP – Diskriminatorna obdavčitev kapitalskega dobička, realiziranega pri odkupu delnic kolektivnih naložbenih podjemov s sedežem na Norveškem ali Islandiji, ki niso priznani v skladu z Direktivo 85/611/EGS.#Zadeva C-370/11.

text:
      Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 10. maja 2012 – Komisija proti Belgija
      (Zadeva C‑370/11)
      „Neizpolnitev obveznosti države – Člena 36 in 40 Sporazuma EGP – Diskriminatorna obdavčitev kapitalskega dobička, realiziranega pri odkupu delnic kolektivnih naložbenih podjemov s sedežem
         na Norveškem ali Islandiji, ki niso priznani v skladu z Direktivo 85/611/EGS“

      Mednarodni sporazumi – Sporazum o ustanovitvi Evropskega gospodarskega prostora – Prosti pretok kapitala – Omejitve – Davčna zakonodaja – Davek na dohodek (Sporazum EGP, člen 40; Direktiva Sveta št. 85/611) (Glej točko 20 in izrek.)
      Predmet

               Neizpolnitev obveznosti države – Kršitev členov 36 in 40 Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru – Diskriminatorna obdavčitev
                  kapitalskega dobička, realiziranega pri odkupu delnic kolektivnih naložbenih podjemov s sedežem na Norveškem ali Islandiji,
                  ki niso odobreni v skladu z Direktivo 85/611/EGS

            Izrek

                  1.

                  	Kraljevina Belgija s tem, da je ohranila pravila, na podlagi katerih kapitalski dobiček, realiziran pri odkupu delnic kolektivnih
                     naložbenih podjemov, v katerih je več kot 40 % premoženja naloženo v dolžniške terjatve in ki niso odobreni v skladu z Direktivo
                     Sveta z dne 20. decembra 1985 o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o kolektivnih naložbenih podjemih za vlaganja v prenosljive
                     vrednostne papirje (KNPVP) (85/611/EGS), ni obdavčljiv, če imajo ti podjemi sedež v Belgiji, medtem ko je kapitalski dobiček,
                     realiziran pri odkupu delnic takih podjemov s sedežem na Norveškem ali Islandiji, obdavčljiv, ni izpolnila obveznosti iz člena 40
                     Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru z dne 2. maja 1992.

                  2.

                  	Kraljevini Belgiji se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 10. decembra 1992. # Calvin E. Williams proti Računskemu sodišču Evropskih skupnosti. # Uradniki - Dopustnost - Ocenjevalno poročilo. # Zadeva T-33/91.


Sodba Sodišča prve stopnje (prvi senat) z dne 18. junija 1996. # Juana de la Cruz Elena Vela Palacios proti Ekonomsko-socialnemu odboru. # Uradniki - Dopustnost - Akt, ki posega v položaj. # Zadeva T-293/94.


Sodba Sodišča prve stopnje (drugi razširjeni senat) z dne 5. junija 1996. # NMB France SARL, NMB-Minebea-GmbH, NMB UK Ltd in NMB Italia Srl proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Protidampinške dajatve. # Zadeva T-162/94.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 28. marca 1990. # Waldrich Siegen Werkzeugmaschinen GmbH proti Finanzamt Hagen. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Finanzgericht Münster - Nemčija. # Zadeva C-38/88.


Sodba Sodišča (sedmi senat) z dne 17. julija 2014.#Reber Holding GmbH & Co. KG proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT).#Pritožba – Znamka Skupnosti – Figurativna znamka Walzer Traum – Ugovor imetnika nacionalne besedne znamke Walzertraum – Pojem resne in dejanske uporabe znamke – Neupoštevanje predhodnih odločb – Načelo enakega obravnavanja.#Zadeva C‑141/13 P.