title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 18. oktobra 2012.#United States of America proti Christine Nolan.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division).#Predlog za sprejetje predhodne odločbe – Direktiva 98/59/ES – Varstvo delavcev – Kolektivni odpusti – Področje uporabe – Zaprtje ameriškega vojaškega oporišča – Obveščanje delavcev in posvetovanje z njimi – Čas nastanka obveznosti posvetovanja – Nepristojnost Sodišča.#Zadeva C‑583/10.

text:
         SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 18. oktobra 2012 (
            *1
         )
      „Predlog za sprejetje predhodne odločbe — Direktiva 98/59/ES — Varstvo delavcev — Kolektivni odpusti — Področje uporabe — Zaprtje ameriškega vojaškega oporišča — Obveščanje delavcev in posvetovanje z njimi — Čas nastanka obveznosti posvetovanja — Nepristojnost Sodišča“
      V zadevi C-583/10,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Združeno kraljestvo) z odločbo z dne 6. decembra 2010, ki je prispela na Sodišče 13. decembra 2010, v postopku

         United States of America

      proti

         Christine Nolan,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi R. Silva de Lapuerta, v funkciji predsednice tretjega senata, K. Lenaerts, E. Juhász (poročevalec), G. Arestis in J. Malenovský, sodniki,
      generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 18. januarja 2012,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za C. Nolan M. Mullins, QC, in M. De Savorgnani, barrister,

               —

               za Evropsko komisijo J. Enegren, zastopnik,

               —

               za Nadzorni organ Efte F. Cloarec in X. Lewis, zastopnika,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 22. marca 2012
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 2 Direktive Sveta 98/59/ES z dne 20. julija 1998 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi s kolektivnimi odpusti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 3, str. 327).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med United States of America in C. Nolan, civilno uslužbenko ameriškega vojaškega oporišča v Združenem kraljestvu, glede obveznosti posvetovanja z zaposlenimi pred predvidenimi odpuščanji v skladu z zakonodajo Združenega kraljestva, s katero se izvaja Direktiva 98/59.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               V uvodnih izjavah 3 in 4 Direktive 98/59 je navedeno:

                        „(3)

                        […] v državah članicah [se], kljub okrepljenemu zbliževanju, veljavni predpisi glede dejanske ureditve in postopkov pri takih odpustih ter glede ukrepov za ublažitev posledic odpustov za delavce še vedno razlikujejo;

                        (4)

                        […] te razlike [lahko] neposredno vplivajo na delovanje notranjega trga […]“

               4

               V uvodni izjavi 6 te direktive je navedeno:
               „[…] Listina Skupnosti o temeljnih pravicah delavcev, ki so jo sprejeli voditelji držav ali vlad na zasedanju Evropskega sveta v Strasbourgu 9. decembra 1989, med drugim, v prvem stavku prvega odstavka […] točke 7 […] določa:

                        ‚7.

                        Dokončno oblikovanje notranjega trga mora voditi k izboljšanju življenjskih in delovnih razmer delavcev v Evropski skupnosti […].‘

                  […]“.

               5

               V skladu s členom 1(2)(b) Direktive 98/59 se ta ne uporablja za delavce, zaposlene v organih javne uprave ali ustanovah javnega prava, oziroma v državah članicah, ki ne poznajo tega pojma, za delavce, zaposlene v enakovrednih organih.

               6

               Člen 2 te direktive določa:
               „1.   Kadar delodajalec predvideva kolektivno odpuščanje delavcev, mora pravočasno začeti posvetovanja s predstavniki delavcev, zato da doseže sporazum.
               2.   Posvetovanja morajo zajeti vsaj možnosti in načine, kako se izogniti kolektivnim odpustom ali zmanjšati število prizadetih delavcev in kako ublažiti posledice, tako da se uporabijo spremljajoči socialni ukrepi, usmerjeni med drugim na prezaposlitev ali preusposabljanje odpuščenih delavcev.
               […]
               3.   Da delodajalec predstavnikom delavcev omogoči dajanje konstruktivnih predlogov, jim mora med pogajanji pravočasno:

                        (a)

                        zagotoviti vse relevantne podatke in

                        (b)

                        jih v vsakem primeru pisno obvestiti o:

                                 (i)

                                 razlogih za načrtovano odpuščanje;

                                 (ii)

                                 številu in kategorijah delavcev, ki jih bo odpustil;

                                 (iii)

                                 številu in kategorijah običajno zaposlenih delavcev;

                                 (iv)

                                 obdobju, v katerem bo izvedel načrtovane odpuste;

                                 (v)

                                 predlaganih merilih za izbor delavcev, ki jih bo odpustil, če ima po nacionalni zakonodaji in/ali praksi to pristojnost;

                                 (vi)

                                 načinu izračunavanja odpravnin, ki niso določene v nacionalni zakonodaji in/ali praksi.

                  […]“

               7

               Člen 3 navedene direktive določa:
               „1.   Delodajalci morajo uradno pisno obvestiti pristojni organ javne oblasti o načrtovanih kolektivnih odpustih.
               […]
               To obvestilo mora vsebovati vse pomembne podatke o načrtovanih kolektivnih odpustih in o posvetovanju s predstavniki delavcev, kakor je določeno v členu 2, predvsem pa razloge za odpuščanje, število delavcev, ki bodo odpuščeni, število običajno zaposlenih in obdobje, v katerem bodo odpusti izvedeni.
               […]“

               8

               Člen 4(1) Direktive 98/59 določa:
               „Načrtovani kolektivni odpusti, o katerih je uradno obveščen pristojni organ javne oblasti, se lahko izvedejo šele po preteku 30 dni od uradnega obvestila iz člena 3(1), brez vpliva na katera koli določila, ki urejajo individualne pravice glede pisne odpovedi zaposlitve.
               Države članice lahko pooblastijo pristojni organ, da skrajša obdobje iz prejšnjega pododstavka.“

               9

               Člen 5 navedene direktive določa, da ta ne vpliva na pravico držav članic, da uporabijo ali sprejmejo zakone in druge predpise, ki so za delavce ugodnejši, ali da spodbujajo ali omogočajo uporabo kolektivnih pogodb, ki so za delavca ugodnejše.

         Pravo Združenega kraljestva

               10

               V Združenem kraljestvu je bila Direktiva 98/59 prenesena s Trade Union and Labour Relations (Consolidation) Act 1992 (v nadaljevanju: zakon iz leta 1992).

               11

               Člen 188 tega zakona v zvezi z obveznostjo posvetovanja določa:
               „(1)   Kadar delodajalec predlaga odpust kot presežnih 20 ali več delavcev v enem podjetju v obdobju 90 dni ali manj, se mora o odpustih posvetovati z vsemi osebami, ki so zakoniti predstavniki katerega koli od zaposlenih, na katere se lahko nanašajo predlagani odpusti ali se lahko nanašajo ukrepi, sprejeti v zvezi s temi odpusti.
               (1A)   Posvetovanje se mora začeti pravočasno in vsekakor:

                        (a)

                        kadar delodajalec predlaga odpust 100 ali več delavcev, kakor je navedeno v odstavku (1), vsaj 90 dni ali

                        (b)

                        vsaj 30 dni,

                  preden prvi odpust začne učinkovati.
               […]
               (2)   Posvetovanje mora vsebovati posvet o možnostih za:

                        (a)

                        izogibanje odpustom,

                        (b)

                        zmanjšanje števila delavcev, ki naj bi bili odpuščeni, in

                        (c)

                        ublažitev posledic odpustov,

                  in izvesti ga mora delodajalec s ciljem doseči dogovor z zakonitimi predstavniki.
               […]
               […]
               (4)   Za namene posvetovanja mora delodajalec zakonitim predstavnikom pisno predstaviti:

                        (a)

                        razloge za svoje predloge,

                        (b)

                        število in opis delavcev, za katere je predlagal, da se odpustijo kot presežni,

                        (c)

                        skupno število delavcev, ki ustrezajo vsakemu od opisov in ki so zaposleni pri delodajalcu v zadevnem podjetju,

                        (d)

                        predlagani način izbire delavcev, ki bi lahko bili odpuščeni,

                        (e)

                        predlagani način izvedbe odpuščanja ob upoštevanju katerega koli dogovorjenega postopka, vključno z obdobjem, v katerem naj bi bili odpusti opravljeni, in

                        (f)

                        predlagani način izračuna zneska morebitne odpravnine (razen tiste, ki izhaja iz kakršne koli obveznosti delodajalca na podlagi predpisa ali v skladu z njim) delavcem, ki bi lahko bili odpuščeni.

                  […]
               (7)   Če v posameznem primeru obstajajo posebne okoliščine, zaradi katerih ne more biti razumno, da bi delodajalec izpolnil zahtevo iz odstavkov (1A), (2) in (4), mora ta, zato da izpolni navedeno zahtevo, sprejeti vse mogoče ukrepe, ki so lahko razumno predvidljivi v teh okoliščinah. […]“

         Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

               12

               V ameriškem vojaškem oporišču Reserved Storage Activity (v nadaljevanju: oporišče RSA) v Hythu (Združeno kraljestvo), kjer so se popravljala plovila in druga oprema, je bilo zaposlenih približno 200 civilistov. Te zaposlene je zastopal Local National Executive Council.

               13

               Po reviziji o poslovanju tega vojaškega oporišča, ki je bila opravljena na začetku leta 2006, je bilo 13. marca 2006 izdano poročilo, iz katerega je razvidno, da je bila sprejeta odločitev o zaprtju oporišča. S to odločitvijo, ki jo je v Združenih državah sprejel Secretary of the US Army, nato pa potrdil Secretary of Defense (ministrstvo za obrambo), je bilo predvideno, da bo oporišče RSA prenehalo delovati konec septembra 2006.

               14

               Ameriški organi so vojaške organe Združenega kraljestva s to odločitvijo neuradno seznanili na začetku aprila 2006. Novica o zaprtju oporišča RSA je bila v medijih objavljena 21. aprila 2006. Vlada Združenega kraljestva je bila 9. maja 2006 uradno obveščena, da ji bo oporišče vrnjeno 30. septembra 2006.

               15

               Ameriški organi so junija 2006 članom Local National Executive Council poslali memorandum, v katerem je bilo navedeno, da je treba vse zaposlene v navedenem oporišču odpustiti. Ameriški organi so ta predstavniški organ na sestanku 14. junija 2006 obvestili, da se po njihovem mnenju za datum začetka posvetovanj šteje 5. junij 2006.

               16

               Uradna odločitev o odpovedi pogodb o zaposlitvi je bila sprejeta v generalštabu ameriške vojske v Evropi (USAEUR) v Mannheimu (Nemčija). Obvestila o odpustih so bila poslana 30. junija 2006, kot datum prenehanja pogodbe o zaposlitvi pa je bil naveden 29. ali 30. september 2006.

               17

               C. Nolan je zoper United States of America začela postopek pred Southampton Employment Tribunal, v katerem je zatrjevala, da se te niso posvetovale s predstavniki zaposlenih. To sodišče je s sodbo o ugotovitvi odgovornosti (liability judgement) ugotovilo pomanjkljivosti glede posvetovanja z navedenimi predstavniki in je ugodilo zahtevku C. Nolan. S sodbo o povrnitvi škode (remedy judgement) je sprejelo varstveni ukrep za vse osebe, ki so bile 29. junija 2006 državljani Združenega kraljestva in so bili kot civilni uslužbenci zaposleni v oporišču RSA.

               18

               United States of America so vložile pritožbo na Employment Appeal Tribunal, ki je v bistvu potrdilo odločbi, izdani na prvi stopnji.

               19

               United States of America so postopek nadaljevale pri Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division), ki je po presoji, da je za izdajo sodbe potrebna razlaga določb Direktive 98/59, prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „Ali delodajalčeva obveznost posvetovanja glede kolektivnih odpustov v skladu z Direktivo 98/59/ES nastane[,] […] ko delodajalec predlaga, vendar še ne sprejme strateške poslovne ali operativne odločitve, ki bo predvidoma ali neizogibno vodila h kolektivnim odpustom; ali […] šele, ko je odločitev dejansko sprejel in zato predlaga posledične odpuste?“

         Pristojnost Sodišča

         Stališča, predložena Sodišču

               20

               Sodišče je stranki v postopku v glavni stvari, vlado Združenega kraljestva in Nadzorni organ Efte pozvalo, naj predložijo pisno mnenje o vprašanju, ali odpust, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, s katerim se konča delovno razmerje med državljanom Združenega kraljestva in tretjo državo, v tem primeru United States of America, spada na področje uporabe Direktive 98/59, zlasti glede na člen 1(2)(b) te direktive.

               21

               C. Nolan je v odgovoru na to vprašanje navedla, da se v Združenem kraljestvu zaradi prenosa Direktive 98/59 nacionalna zakonodaja o prenosu uporablja za delavce, ki jih zaposlijo tuje države, vključno z United States of America. Zato se za te delavce uporablja ta nacionalna zakonodaja ne glede na vprašanje, ali spadajo v kategorijo delavcev, za katere se Direktiva 98/59 v skladu z njenim členom 1(2)(b) ne uporablja.

               22

               C. Nolan, sklicujoč se na sodbi z dne 17. julija 1997 v zadevi Leur-Bloem (C-28/95, Recueil, str. I-4161) in z dne 15. januarja 2002 v zadevi Andersen og Jensen (C-43/00, Recueil, str. I-379), meni, da je Sodišče pristojno za razlago Direktive 98/59, čeprav pravo Unije njenega položaja ne ureja neposredno, saj se je zakonodajalec Združenega kraljestva s prenosom te direktive v nacionalno pravo odločil, da bo nacionalno zakonodajo uskladil s pravom Unije.

               23

               C. Nolan opozarja, da so nacionalna sodišča priznala občutljive vidike postopka v glavni stvari, da se United States of America niso sklicevale na imuniteto kot država, katere dejanj ni mogoče izpodbijati pred sodišči, in da niso navajale „posebnih okoliščin“ za obrambo v smislu člena 188(7) zakona iz leta 1992. Podredno dodaja, da njeno delovno razmerje nikakor ni bilo izključeno iz uporabe Direktive 98/59, saj ni bila zaposlena v „organu javne uprave ali ustanovi javnega prava“, v postopku v glavni stvari pa to tudi nikoli ni bilo zatrjevano.

               24

               United States of America poudarjajo, da se na eni strani Direktiva 98/59 v skladu z njenima uvodnima izjavama 4 in 6 nanaša na delovanje notranjega trga, na drugi strani pa je iz člena 1(2)(b) te direktive jasno razvidno, da se ne nanaša na vse primere odpustov. Menijo, da uporaba Direktive 98/59 ali nacionalne zakonodaje o prenosu te direktive v postopku v glavni stvari ne bi bila združljiva z jasnim besedilom navedene direktive niti z načeli mednarodnega javnega prava, zlasti z načelom jus imperii in načelom „mednarodne vljudnosti“ (comity of nations).

               25

               United States of America zato trdijo, da odpust, kot je ta v postopku v glavni stvari, ne spada na področje uporabe Direktive 98/59, ker je posledica strateške odločitve o zaprtju vojaškega oporišča, ki jo je sprejela suverena država.

               26

               Komisija dvomi, da se v obravnavani zadevi uporablja Direktiva 98/59, ker je bil delodajalec C. Nolan vojska Združenih držav, ki izhaja iz suverene države. Vendar poudarja, da ima lahko zaprtje vojaškega oporišča za njene civilne uslužbence enake posledice kot odločitev o zaprtju trgovskega podjetja.

               27

               Komisija meni, da na področju varstva pravic delavcev dosleden pristop zahteva, da se Direktiva 98/59 in Direktiva Sveta 2001/23/ES z dne 12. marca 2001 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z ohranjanjem pravic delavcev v primeru prenosa podjetij, obratov ali delov podjetij ali obratov (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 4, str. 98) razlagata tako, da je njuno področje uporabe enako. Komisija s sklicevanjem na člen 1(1)(c) Direktive 2001/23, s katero je bila razveljavljena Direktiva Sveta 77/187/EGS z dne 14. februarja 1977 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z ohranjanjem pravic delavcev v primeru prenosa podjetij, obratov ali delov podjetij ali obratov (UL, L 61, str. 26), in sodbo z dne 6. septembra 2011 v zadevi Scattolon (C-108/10, ZOdl., str. I-7491, točki 56 in 57) trdi, da se direktivi 98/59 in 2001/23 uporabljata za javna podjetja, ki opravljajo gospodarsko dejavnost, ne uporabljata pa se ob reorganizaciji organov javne uprave in prenosu upravnih nalog med organi javne uprave.

               28

               Komisija poudarja, da so se United States of America za zaprtje oporišča RSA in odpust lokalnih civilnih uslužbencev, ki so delali tam, odločile predvsem iz strateških razlogov. Ker naj bi te odpuste izvedel javni organ in naj bi bili posledica upravne reorganizacije, meni, da varstva, določenega z Direktivo 98/59, ni mogoče razširiti na zadevne zaposlene, čeprav se lahko šteje, da so opravljali gospodarsko dejavnost. Komisija iz tega sklepa, da odpust iz postopka v glavni stvari ne spada na področje uporabe Direktive 98/59.

               29

               Nadzorni organ Efte trdi, da je Employment Appeal Tribunal ugotovilo, da se je Združeno kraljestvo odločilo, da bo preneslo Direktivo 98/59, ne da bi izključilo delavce v organih javne uprave ali ustanovah javnega prava iz člena 1(2)(b) te direktive, in opozorilo, da so sindikati, ki zastopajo delavce v javnih organih in ustanovah, sprožili več postopkov v zvezi zakonodajo, s katero je bila prenesena navedena direktiva. Nadzorni organ Efte dodaja, da je predložitveno sodišče poudarilo, da je odvetnik, ki zastopa United States of America, priznal, da omejitev področja uporabe Direktive 98/59, določena z njenim členom 1(2), ne velja za delavce, ki jih zaposli tuja suverena država.

               30

               Nadzorni organ Efte meni, da je člen 1(2) Direktive 98/95 mogoče razumeti tako, da se nanaša le na organe javne uprave in ustanove javnega prava držav članic in da zato ta omejitev področja uporabe ne velja za organe javne uprave in ustanove javnega prava tretjih držav. Tak pristop naj bi temeljil na logiki, da čeprav države članice javnim uslužbencem zagotavljajo enako varstvo kot varstvo, določeno z Direktivo 98/95, pa ni gotovo, da to varstvo v podobnih okoliščinah zagotavlja pravo tretjih držav.

               31

               Poleg tega je po mnenju Nadzornega organa Efte iz sodbe z dne 18. oktobra 1990 v združenih zadevah Dzodzi (C-297/88 in C-197/89, Recueil, str. I-3763, točki 36 in 37) razvidno, da je v obravnavani zadevi Sodišče pristojno za predhodno odločanje, ker zakonodajalec Združenega kraljestva Direktivo 98/59 uporablja za delavce, zaposlene v organih javne uprave, na podlagi nacionalne zakonodaje o prenosu te direktive in jim tako načeloma zagotavlja enako varstvo kot delavcem v zasebnem sektorju. V teh okoliščinah Nadzorni organ Efte meni, da odpust iz postopka v glavni stvari spada na področje uporabe Direktive 98/59 in da bi moralo Sodišče ob upoštevanju okoliščin te zadeve, čeprav se ta direktiva ni uporabila za ta odpust, odgovoriti na postavljeno vprašanje, ki se nanaša na razlago navedene direktive.

         Odgovor Sodišča

               32

               Da bi se odgovorilo na vprašanje, ali odpust, kot je ta iz postopka v glavni stvari, s katerim se po zaprtju vojaškega oporišča tretje države, ki je na ozemlju države članice, konča delovno razmerje med državljanom te države članice in to tretjo državo, spada na področje uporabe Direktive 98/59, je najprej treba razložiti besedilo člena 1(2)(b) te direktive.

               33

               V skladu s to določbo, ki določa primer, v katerem se Direktiva 98/59 ne uporablja, se ta ne uporablja za delavce, zaposlene v organih javne uprave ali ustanovah javnega prava, oziroma v državah članicah, ki ne poznajo tega pojma, za delavce, zaposlene v enakovrednih organih.

               34

               Ker spadajo oborožene sile med organe javne uprave ali enakovredne organe, iz besedila člena 1(2)(b) Direktive 98/59 nedvoumno izhaja, da za civilne uslužbence vojaškega oporišča velja izključitev, določena s tem členom.

               35

               Drugič, poudariti je treba, da cilj in sistematika te direktive potrjujeta tako presojo.

               36

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da je pred Direktivo 98/59 veljala Direktiva Sveta 75/129/EGS z dne 17. februarja 1975 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi s kolektivnimi odpusti (UL L 48, str. 29) in da je bila med drugim ena od nalog Direktive 98/59 kodificirati to direktivo.

               37

               Komisija je v zakonodajnem postopku glede Direktive 75/129 v predlogu direktive Sveta o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi s kolektivnimi odpusti (COM(72) 1400) z dne 8. novembra 1972, pojasnila okoliščine, zaradi katerih je bila potrebna ureditev na tem področju. Natančneje, Komisija je ugotovila, da velike razlike na področju varstva delavcev pri odpustu neposredno vplivajo na delovanje skupnega trga, saj ustvarjajo različne pogoje konkurence, kar vpliva na podjetja, kadar ta zagotavljajo prosta delovna mesta.

               38

               Poleg tega je treba opozoriti, da je bila Direktiva 98/59 sprejeta na podlagi člena 100 Pogodbe ES (postal člen 94 ES), ki omogoča približevanje zakonodaje držav članic, ki neposredno vplivajo na vzpostavitev ali delovanje skupnega (notranjega) trga.

               39

               Prav tako je treba glede cilja Direktive 98/59 poudariti, da je iz njenih uvodnih izjav 4 in 6 razvidno, da je namen te direktive izboljšanje varstva delavcev in delovanja notranjega trga.

               40

               Zato je treba ugotoviti, da je Direktiva 98/59 del zakonodaje o notranjem trgu.

               41

               Čeprav razsežnost in delovanje oboroženih sil res vpliva na zaposlitvene razmere v neki državi članici, pa nista vidika, ki vplivata na notranji trg ali konkurenco med podjetji. Kakor je Sodišče že razsodilo, dejavnosti, kot je nacionalna obramba, s katerimi se izvajajo prerogative javne oblasti, načeloma niso opredeljene kot gospodarske dejavnosti (glej zgoraj navedeno sodbo Scattolon, točka 44 in navedena sodna praksa).

               42

               Glede mnenja Nadzornega organa Efte, da je člen 1(2) Direktive 98/59 mogoče razumeti tako, da se nanaša le na organe javne uprave držav članic, in ne tretjih držav, zadostuje navesti, da v besedilu te določbe nič ne določa take razlike med državami članicami in tretjimi državami.

               43

               Zato je treba ugotoviti, da na podlagi izključitve iz člena 1(2)(b) Direktive 98/59 odpust osebja vojaškega oporišča nikakor ne spada na področje uporabe te direktive, ne glede na to, ali gre za vojaško oporišče tretje države ali ne. V teh okoliščinah ni treba posebej upoštevati tega, da gre v obravnavanem primeru za vojaško oporišče tretje države, ker je to vprašanje v zvezi z mednarodnim pravom (glej v tem smislu glede zaposlovanja osebja veleposlaništva tretje države sodbo z dne 19. julija 2012 v zadevi Mahamdia, C-154/11, točke od 54 do 56).

               44

               C. Nolan in Nadzorni organ Efte menita, da je Sodišče, tudi če položaj iz postopka v glavni stvari ne spada na področje uporabe Direktive 98/59, v obravnavani zadevi pristojno za predhodno odločanje, saj nacionalni zakonodajalec to direktivo uporablja za delavce, zaposlene v organih javne uprave, na podlagi zakonodaje o njenem prenosu.

               45

               Sodišče se je že večkrat izreklo za pristojno za odločanje o predlogih za sprejetje predhodne odločbe, ki so se nanašali na določbe prava Unije, v položajih, v katerih se za dejstva v postopku v glavni stvari ni uporabljalo pravo Unije, ampak so se navedene določbe tega prava uporabljale na podlagi nacionalnega prava in se je v tem pravu sklicevalo na njihovo vsebino (glej v tem smislu sodbo z dne 21. decembra 2011 v zadevi Cicala, C-482/10, ZOdl., str. I-14139, točka 17 in navedena sodna praksa).

               46

               Sodišče je že razsodilo, da kadar se nacionalna zakonodaja za rešitve, ki se uporabljajo za položaje, za katere se ne uporablja zadevni akt Unije, uskladi z rešitvami, ki jih vsebuje ta akt, obstaja nedvomen interes Unije za to, da se zaradi izogibanja razlikam pri razlagi v prihodnosti določbe tega akta razlagajo enotno (glej v tem smislu sodbo z dne 7. julija 2011 v zadevi Agafiţei in drugi, C-310/10, ZOdl., str. I-5989, točka 39 in navedena sodna praksa).

               47

               Tako je razlaga Sodišča glede določb prava Unije v položajih, za katere se ne uporablja to pravo, upravičena, kadar se te določbe neposredno in brezpogojno uporabljajo za take položaje na podlagi nacionalnega prava, da bi se zagotovilo enako obravnavanje teh položajev in položajev, za katere se uporablja pravo Unije (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Cicala, točka 19 in navedena sodna praksa).

               48

               V teh okoliščinah je treba preveriti, ali razlaga Direktive 98/59, ki jo je podalo Sodišče, velja tudi za postopek v glavni stvari, ker naj bi iz dovolj natančnih znakov izhajalo, da se določbe navedene direktive neposredno in brezpogojno uporabljajo na podlagi nacionalnega prava za položaje, kakršni so ti v tej zadevi, za katere se ta direktiva ne uporablja.

               49

               Glede tega je iz predložitvene odločbe razvidno, da bi se United States of America, če bi se tako odločile v predhodni fazi postopka v glavni stvari, kot suverena država lahko sklicevale na imuniteto in se izognile nadaljevanju postopka v glavni stvari.

               50

               Dodati je treba, da ima po mnenju predložitvenega sodišča tretja država v skladu s členom 188(7) zakona iz leta 1992 možnost navesti „posebne okoliščine“ (special circumstances), zaradi katerih ji ni treba opraviti obveznih posvetovanj v primeru kolektivnih odpustov v skladu s členom 188(1A), (2) in (4) zakona iz leta 1992.

               51

               Iz tega izhaja, da v spisu ni dovolj natančnih znakov, da se v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, na podlagi nacionalnega prava samodejno uporabijo rešitve, določene z Direktivo 98/59.

               52

               Zato ni mogoče šteti, da se določbe Direktive 98/59, na katere se nanaša postavljeno vprašanje, kot take na podlagi nacionalnega prava neposredno in brezpogojno uporabljajo za položaj, kot je ta v postopku v glavni stvari.

               53

               Res je v interesu Unije, da se zagotovi enotnost razlag določbe akta Unije in določb nacionalnega prava, s katerimi je določba akta Unije prenesena in na podlagi katerih se uporablja zunaj področja uporabe tega akta.

               54

               Vendar ni tako, kadar kot v postopku v glavni stvari akt Unije izrecno določa, v katerih primerih se ne uporablja.

               55

               Če namreč zakonodajalec Unije nedvoumno navede, da se akt, ki ga je sprejel, na določenem področju ne uporablja, se vsaj do sprejetja morebitnih novih pravil Unije odpove cilju enotne razlage in uporabe pravnih pravil na tem izključenem področju.

               56

               Zato ni mogoče trditi ali domnevati, da obstaja interes Unije, da se na področju, ki ga je zakonodajalec Unije izključil s področja uporabe akta, ki ga je sprejel, določbe tega akta razlagajo enotno.

               57

               Iz navedenega izhaja, da glede na predmet vprašanja, ki ga je postavilo Court of Appeal, Sodišče ni pristojno za odgovor na to vprašanje.

         Stroški

               58

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

                     Sodišče Evropske unije ni pristojno za odgovor na vprašanje, ki ga je predložilo Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Združeno kraljestvo) z odločbo z dne 6. decembra 2010.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: angleščina.


Sodba Sodišča z dne 7. junija 1983. # SA Musique Diffusion française in drugi proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Konkurenca. # Združene zadeve 100 do 103/80.


title: Sodba Sodišča z dne 24. julija 2003.#Altmark Trans GmbH in Regierungspräsidium Magdeburg proti Nahverkehrsgesellschaft Altmark GmbH, ob udeležbi Oberbundesanwalt beim Bundesverwaltungsgericht.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesverwaltungsgericht - Nemčija.#Zadeva C-280/00.

text:
      SODBA SODIŠČA
      z dne 24. julija 2003(*)

      „Uredba (EGS) št. 1191/69 – Opravljanje rednih linijskih mestnih in primestnih ter regionalnih prevozov – Javne subvencije – Pojem državne pomoči – Nadomestilo kot plačilo obveznosti javne službe“
      V zadevi C-280/00,
      katere predmet je predlog Bundesverwaltungsgericht (Nemčija), naslovljen na Sodišče, naj na podlagi člena 234 ES v postopku
         med

      Altmark Trans GmbH,

      Regierungspräsidium Magdeburg
      in
      Nahverkehrsgesellschaft Altmark GmbH,

      ob udeležbi
      Oberbundesanwalt beim Bundesverwaltungsgericht,

      izda predhodno odločbo o razlagi členov 92 Pogodbe ES (po spremembi postal člen 87 ES) in 77 Pogodbe ES (po spremembi postal
         člen 73 ES) in Uredbe Sveta (EGS) št. 1191/69 z dne 26. junija 1969 o ukrepanju držav članic glede obveznosti javne službe
         v železniškem in cestnem prometu ter prometu po celinskih plovnih poteh (UL L 156, str.1), kakor je bila spremenjena z Uredbo
         Sveta (EGS) št. 1893/91 z dne 20. junija 1991 (UL L 169, str. 1),

      SODIŠČE
      v sestavi G. C. Rodríguez Iglesias, predsednik, J.-P. Puissochet, M. Wathelet, R. Schintgen in C. W. A. Timmermans (poročevalec),
         predsedniki senatov, C. Gulmann, D. A. O. Edward, A. La Pergola, P. Jann in V. Skouris, sodniki, F. Macken in N. Colneric,
         sodnici, S. von Bahr, J. N. Cunha Rodrigues in A. Rosas, sodniki,

      generalni pravobranilec: P. Léger,
      sodni tajnik: D. Louterman-Hubeau, vodja oddelka, nato H. A. Rühl, glavni administrator,
      ob upoštevanju pisnih stališč, ki so jih predložili:
      –        za Altmark Trans GmbH M. Ronellenfitsch, odvetnik,
      –        za Regierungspräsidium Magdeburg L.-H. Rode, zastopnik,
      –        za Nahverkehrsgesellschaft Altmark GmbH C. Heinze, odvetnik,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti M. Wolfcarius in D. Triantafyllou, zastopnika,
      ob upoštevanju poročila za obravnavo,
      po ustni predstavitvi stališč, ki so jih na obravnavi 6. novembra 2001 podali Altmark Trans GmbH, ki jo zastopa M. Ronellenfitsch,
         Regierungspräsidium Magdeburg, ki ga zastopa L.-H. Rode, Nahverkehrsgesellschaft Altmark GmbH, ki jo zastopa C. Heinze, in
         Komisija, ki jo zastopata M. Wolfcarius in D. Triantafyllou,

      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 19. marca 2002,
      ob upoštevanju sklepa o ponovnem odprtju ustnega postopka z dne 18. junija 2002,
      po ustni predstavitvi stališč, ki so jih na obravnavi 15. oktobra 2002 podali Altmark Trans GmbH, ki jo zastopa M. Ronellenfitsch,
         odvetnik, Regierungspräsidium Magdeburg, ki ga zastopa S. Karnop, zastopnik, Nahverkehrsgesellschaft Altmark GmbH, ki jo zastopa
         C. Heinze, odvetnik, nemška vlada, ki jo zastopa M. Lumma, zastopnik, danska vlada, ki jo zastopa J. Molde, zastopnik, španska
         vlada, ki jo zastopa R. Silva de Lapuerta, zastopnica, francoska vlada, ki jo zastopa F. Million, zastopnik, nizozemska vlada,
         ki jo zastopa N. A. J. Bel, zastopnik, vlada Združenega kraljestva, ki jo zastopa J. E. Collins, zastopnik, ob pomoči E. Sharpston,
         QC, in Komisija, ki jo zastopa D. Triantafyllou, zastopnik,

      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 19. marca 2002
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        S sklepom z dne 6. aprila 2000, ki ga je Sodišče prejelo dne 14. julija istega leta, je Bundesverwaltungsgericht (Nemčija)
         na podlagi člena 234 ES postavilo vprašanje za predhodno odločanje o razlagi člena 92 Pogodbe ES (po spremembi postal člen
         87 ES), člena 77 Pogodbe ES (postal člen 73 ES) in Uredbe Sveta (EGS) št. 1191/69 z dne 26. junija 1969 o ukrepanju držav
         članic glede obveznosti javne službe v železniškem in cestnem prometu ter prometu po celinskih plovnih poteh (UL L 156, str.1),
         kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (EGS) št. 1893/91 z dne 20. junija 1991 (UL L 169, str. 1, v nadaljevanju: Uredba
         št. 1191/69).

      2        To vprašanje se je postavilo v okviru spora med družbama Altmark Trans GmbH (v nadaljevanju: Altmark Trans) in Nahverkehrsgesellschaft
         Altmark GmbH (v nadaljevanju: Nahverkehrsgesellschaft) v zvezi s podelitvijo licence Regierungspräsidium Magdeburg (regionalna
         vlada v Magdeburgu, v nadaljevanju: Regierungspräsidium) za opravljanje linijskega cestnega prometa z avtobusi v Landkreis
         Stendal (Nemčija) družbi Altmark Trans in javnimi subvencijami za te linije.

       Pravni okvir
       Pravo Skupnosti
      3        Člen 92(1) Pogodbe določa:

      „Razen če ta pogodba ne določa drugače, je vsaka pomoč, ki jo dodeli država članica, ali kakršna koli vrsta pomoči iz državnih
         sredstev, ki izkrivlja ali bi lahko izkrivljala konkurenco z dajanjem prednosti posameznim podjetjem ali proizvodnji posameznega
         blaga, nezdružljiva s skupnim trgom, kolikor prizadene trgovino med državami članicami.“

      4        Člen 74 Pogodbe (postal člen 70 ES), ki je v naslovu IV tretjega dela, ki ureja prevoz, določa, da države članice uresničujejo
         cilje te pogodbe na področju, ki ga ureja ta naslov, v okviru skupne prometne politike.

      5        Člen 77 Pogodbe, ki je ravno tako del omenjenega naslova IV, določa, da so pomoči združljive s to pogodbo, če so potrebne
         za usklajevanje prevoza ali če so nadomestilo za opravljanje določenih storitev, ki so del javne službe.

      6        Uredba št. 1191/69 je razdeljena na šest oddelkov, od katerih prvi vsebuje splošne določbe (člena 1 in 2), drugi ureja skupna
         načela za prenehanje ali ohranitev obveznosti javnih služb (členi od 3 do 8), tretji obravnava uporabo prevoznih tarif in
         pogojev v prevozu potnikov, uvedenih v interesu ene ali več skupin oseb (člen 9), četrti se nanaša na enotne postopke za plačilo
         nadomestila (členi od 10 do 13), peti obravnava naložitev novih obveznosti javnih služb (člen 14), šesti pa vsebuje končne
         določbe (členi od 15 do 20).

      7        Člen 1 te uredbe določa:

      „1. Ta uredba se uporablja za prevozna podjetja, ki opravljajo storitve v železniškem in cestnem prometu ter prometu po celinskih
         plovnih poteh.

      Države članice lahko iz področja uporabe te uredbe izključijo vsa podjetja, katerih dejavnosti so omejene samo na izvajanje
         mestnih in primestnih ter regionalnih prevozov.

      2.       Za namene te uredbe:
      – ‚mestni in primestni prevozi‘ pomenijo prevozne storitve za zadovoljevanje potreb mestnega središča ali mestnega območja
         ter potrebe po teh storitvah med mestom ali mestnim območjem in okoliškimi območji,

      – ‚regionalni prevozi‘ pomenijo prevozne storitve za zadovoljevanje potreb regije po prevoznih storitvah.
      3.       Pristojni organi držav članic prenehajo z vsemi obveznostmi javne službe, določenimi v tej uredbi, ki veljajo za železniški
         in cestni promet ter promet po celinskih plovnih poteh.

      4.       Da bi zagotovili ustrezne prevozne storitve, ki zlasti upoštevajo socialne in okoljske dejavnike ter načrtovanje mest in podeželja,
         ali da bi določenim skupinam potnikov ponudili posebne voznine, lahko pristojni organi držav članic s prevozniškim podjetjem
         sklenejo pogodbe o izvajanju javne službe. Pogoji in podrobnosti glede uresničevanja takih pogodb so določeni v Oddelku V.

      5.       Vendar lahko pristojni organi držav članic ohranijo ali uvedejo obveznosti javne službe iz člena 2 za prevoze potnikov v mestnem,
         primestnem in regionalnem prometu. Pogoji in podrobnosti glede izvajanja, skupaj z načini nadomestila, so določeni v Oddelkih
         II, III in IV.

      […]
      6.       Poleg tega se lahko pristojni organi države članice odločijo, da ne uporabijo tretjega in četrtega odstavka za prevozniške
         tarife v potniškem prometu in za pogoje, ki so bili uvedeni v interesu ene ali več posebnih skupin oseb.“

      8        Člen 6(2) Uredbe št. 1191/69 določa:

      „Odločitve za ohranitev obveznosti javnih služb ali njenega dela ali za prenehanje obveznosti ob koncu določenega obdobja
         predvidevajo odobritev nadomestila za finančne obremenitve, ki iz tega izhajajo. Znesek takega nadomestila se določi v skladu
         [z] enotnimi postopki iz členov od 10 do 13.“

      9        Člen 9(1) te uredbe določa:

      „Višina nadomestila za finančne obremenitve, ki se prenesejo na podjetja zaradi uporabe prevoznih tarif in pogojev v potniškem
         prometu, uvedenih v interesu ene ali več posameznih skupin oseb, se določi v skladu z enotnimi postopki iz členov od 11 do
         13.“

      10      Člen 17(2) Uredbe št. 1191/69 določa:

      „Nadomestilo, ki se izplača po tej uredbi, je izvzeto iz predhodnega postopka obveščanja, določenega v členu 93(3) Pogodbe
         o ustanovitvi Evropske gospodarske skupnosti.

      Države članice Komisiji takoj sporočijo podrobnosti, razvrščene po vrsti obveznosti, o plačilih nadomestil za finančne obremenitve,
         naložene prevoznim podjetjem zaradi ohranitve obveznosti javnih služb iz člena 2, ali zaradi uporabe prevoznih tarif in pogojev
         pri prevozu potnikov, uvedenih v interesu ene ali več posameznih skupin oseb.“

       Nacionalna ureditev
      11      Verordnung vom 31. Juli 1992 zur Festlegung des Anwendungsbereiches der Verordnung (EWG) Nr. 1191/69 in der Fassung der Verordnung
         (EWG) Nr. 1893/91 im Straßenpersonenverkehr in der Fassung der Änderungsverordnung vom 29. November 1994 (odlok o določitvi
         področja uporabe Uredbe (EGS) št. 1191/96, kakor je bila spremenjena z Uredbo (EGS) št. 1893/91) zveznega ministra za promet
         z dne 31. julija 1992 (BGBl. 1992 I, str. 1442), kakor je bil spremenjen 29. novembra 1994 (BGBl. 1994 I, str. 3630), je do
         31. decembra 1995 na splošno izključil uporabo Uredbe št. 1191/69 za podjetja, ki se ukvarjajo izključno z linijskimi mestnimi
         in primestnimi ali regionalnimi prevozi.

      12      Na podlagi člena 2(1) v povezavi s členom 1(1) Personenbeförderungsgesetz (zakon o prevozih v cestnem prometu, v nadaljevanju:
         PBefG) je v Nemčiji javni prevoz oseb s cestnimi vozili v linijskem cestnem prometu odvisen od podelitve licence. Na podlagi
         te licence mora prevoznik zaračunavati le cene, ki jih je določil organ, ki je podelil licenco, spoštovati odobreni vozni
         red in izpolnjevati zakonsko obveznost upravljanja in prevoza.

      13      Do 31. decembra 1995 so bili pogoji podelitve licence za linijski cestni promet z avtobusi določeni le s členom 13 PBefG.
         Ta določba predpisuje zlasti pogoje o finančni ustreznosti in zanesljivosti prevoznega podjetja in določa, da se zahteva za
         podelitev licence zavrne, če bi linijski cestni promet škodil javnemu interesu v prevozu. Če več podjetij ponuja storitve
         linijskega cestnega prometa, mora zadevni organ na podlagi odstavka 3 tega člena upoštevati, da je eno od teh podjetij te
         storitve zadovoljivo opravljalo več let.

      14      Nemški zakonodajalec je s členom 6(116) Eisenbahnneuordnungsgesetz (zakon o reorganizaciji železnic) z dne 27. decembra 1993
         (BGBl. 1993 I, str. 2378) od 1. januarja 1996 glede pridobitve licenc za redne linijske mestne, primestne in regionalne prevoze
         uvedel razlikovanje med opravljanjem javnega prevoza kot pridobitno dejavnostjo in prevozom, ki se opravlja kot javna služba.

      15      Člen 8(4), prvi stavek, PBefG določa načelo, da se redni linijski mestni, primestni in regionalni prevoz opravlja kot pridobitna
         dejavnost.

      16      Drugi stavek tega odstavka za prevoz, ki se opravlja kot pridobitna dejavnost, določa prevoz, katerega stroške krijejo prihodki
         za opravljene storitve prevoza, nadomestilo, prejeto na podlagi ureditve, ki določa nadomestila ali povrnitev zaradi nekaterih
         tarifnih obveznosti in spoštovanja voznega reda, in drugi prihodki podjetja v smislu gospodarskega prava. Pogoje za pridobitev
         licence za opravljanje prevoza kot pridobitne dejavnosti določa člen 13 PBefG, kakor je že bilo omenjeno v točki 13 te sodbe.

      17      Če se ne da zagotoviti zadostnega prevoza, ki se opravlja kot pridobitna dejavnost, člen 8(4), tretji stavek, PBefG določa,
         da Uredba št. 1191/69 v veljavni različici vsebuje pravila, ki se uporabljajo. Pogoje za pridobitev licence za opravljanje
         prevoza kot javne službe v skladu s to direktivo določa člen 13a PBefG.

      18      Na podlagi tega predpisa se licenca izda, če je potrebna za opravljanje prevoza na podlagi odločitve organa ali pa pogodbe
         v smislu Uredbe št. 1191/69 in če tako izbrana rešitev povzroči najnižje stroške za skupnost.

       Postopek v glavni stvari
      19      Postopek v glavni stvari se nanaša na podelitev licence za opravljanje linijskega cestnega prometa z avtobusi v Landkreis
         Stendal, ki jih je družbi Altmark Trans podelil Regierungspräsidium.

      20      Družbi Altmark Trans so bile licence najprej podeljene za obdobje od 25. septembra 1990 do 19. septembra 1994. Z določbo z
         dne 27. oktobra so mu bile podeljene nove licence do 31. oktobra 1996.

      21      Iz predložitvenega sklepa je razvidno, da je Regierungspräsidium sočasno zavrnil predlog Nahverkehrsgesellschaft za podelitev
         licenc za opravljanje teh storitev linijskega cestnega prometa. V obrazložitvi je Regierungspräsidium navedel, da družba Altmark
         Trans izpolnjuje vse pogoje, ki so določeni v členu 13(1), točki 1 in 2, PBefG. Družba Altmark Trans kot staro, vpeljano podjetje,
         uživa varstvo pridobljenega položaja v skladu z odstavkom 3 istega člena. To varstvo pomeni, da lahko podjetje, ki mu je trenutno
         naloženo redno opravljanje prevoza, ponudi boljšo ponudbo za prevoz od novega ponudnika. Vendar take ponudbe ni bilo. Družba
         Altmark Trans naj bi pri izgubi 0,58 DEM na kilometer proge potrebovala tudi najnižje nadomestilo od javnih organov.

      22      Regierungspräsidium je na podlagi pritožbe družbe Altmark Trans z odločbo z dne 30. julija 1996 podaljšal veljavnost teh licenc
         do 31. oktobra 2002.

      23      Družba Nahverkehrsgesellschaft je zoper odločbo z dne 27. oktobra 1994 vložila pritožbo, pri čemer je navedla, da družba Altmark
         Trans ne izpolnjuje zahtev iz člena 13 PBefG. Podjetje naj namreč ne bi bilo v dobrem gospodarskem stanju, saj ne bi moglo
         preživeti brez državne podpore. Zato naj bi bile licence, ki so mu bile podeljene, nezakonite. Prav tako naj ne bi bilo upravičeno
         zatrjevati, da družba Altmark Trans potrebuje najnižje subvencije. Regierungspräsidium je z odločbo z dne 29. junija 1995
         to pritožbo zavrnil.

      24      Družba Nahverkehrsgesellschaft je zoper odločbi z dne 27. oktobra 1994 in 30. julija 1996 pri Verwaltungsgericht Magdeburg
         (upravno sodišče prve stopnje v Magdeburgu) (Nemčija) vložila tožbo, ki jo je to sodišče zavrnilo.

      25      Na pritožbeni stopnji je Oberverwaltungsgericht Sachsen-Anhalt (višje upravno sodišče za zvezno deželo Saška-Anhalt) (Nemčija)
         ugodilo tožbi družbe Nahverkehrsgesellschaft in odpravilo podelitev licenc družbi Altmark Trans. V obrazložitvi je med drugim
         navedlo, da ob sprejetju upravne odločbe z dne 30. julija 1996 ni bil več zagotovljen gospodarski obstoj družbe Altmark Trans,
         ker je za izvajanje teh licenc potrebovala subvencije Landkreis Stendal, in da te subvencije niso v skladu z ureditvijo državnih
         pomoči v Skupnosti, kakor izhaja zlasti iz Uredbe št. 1191/69.

      26      Oberverwaltungsgericht je v zvezi s tem poudarilo, da Zvezna republika Nemčija do 31. decembra 1995 ni uporabila možnosti,
         ki jo določa Uredba št. 1191/69, da s področja uporabe te uredbe izključi vsa podjetja, katerih dejavnosti so omejene samo
         na opravljanje rednih linijskih mestnih, primestnih ali regionalnih prevozov. Razsodilo je, da so po tem dnevu zadevne javne
         subvencije dopustne le, če so izpolnjeni pogoji, določeni v tej uredbi. Med temi pogoji je tudi potreba, da se obveznosti
         javne službe naložijo bodisi pogodbeno bodisi z aktom pristojnih organov. Ker Landkreis Stendal ni sklenil pogodbe z družbo
         Altmark Trans niti ni sprejel upravnega akta v skladu z določbami omenjene uredbe, je Oberverwaltungsgericht menilo, da od
         1. januarja 1996 ni bil več pooblaščen za dodelitev subvencij družbi Altmark Trans za opravljanje storitev linijskega cestnega
         prometa, na katere se nanašajo podeljene licence.

      27      Družba Altmark Trans je zoper to odločbo Oberverwaltungsgericht vložila revizijo pri Bundesverwaltungsgericht. To meni, da
         določbe člena 8(4) PBefG načenjajo vprašanje, ali se po nacionalnem pravu redni linijski mestni in primestni ter regionalni
         prevoz, ki se ne more opravljati tako, da bi se iz prihodkov tega prevoza krili stroški, in ki je zato nujno odvisen od javnih
         subvencij, lahko opravlja kot pridobitna dejavnost ali pa kot javna služba.

      28      V zvezi s tem Bundesverwaltungsgericht meni, da lahko zadevne javne subvencije spadajo v pojem „drugi prihodki podjetja v
         smislu gospodarskega prava“ iz člena 8(4), drugi stavek, PBefG. Ob uporabi običajnih metod razlage nacionalnega prava Bundesverwaltungsgericht
         sklepa, da potreba po javnih subvencijah še ne pomeni, da se promet ne opravlja kot pridobitna dejavnost.

      29      Vendar predložitveno sodišče dvomi, ali člena 77 in 92 Pogodbe ter Uredba št. 1191/69 nujno zahtevata tako razlago člena 8(4),
         drugi stavek, PBefG glede na pravo Skupnosti, ki jo zagovarja Oberverwaltungsgericht. Glede na zapleten sistem prepovedi,
         izjem in izjem od izjem meni, da bi na to vprašanje moralo odgovoriti Sodišče.

       Vprašanje za predhodno odločanje
      30      Ker je Bundesverwaltungsgericht menilo, da pomen pravil prava Skupnosti v tej zadevi ni jasen in da je za rešitev spora v
         postopku v glavni stvari potrebna predhodna odločba, je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to
         vprašanje:

      „Ali določbe členov [77 in 92 Pogodbe] ES ter Uredbe (EGS) št. 1191/69, kakor je bila spremenjena z Uredbo (EGS) št. 1893/91,
         nasprotujejo uporabi nacionalnih predpisov o podelitvi licenc za opravljanje rednega linijskega mestnega in primestnega ter
         regionalnega prevoza za prevoz, ki je nujno odvisen od javnih subvencij, ne da bi se upoštevali oddelki II, III in IV navedene
         uredbe?“

      31      Predložitveno sodišče je pojasnilo, da se to vprašanje deli na tri dele:

      „1.      Ali se za javne subvencije, namenjene za nadomestilo izgube za opravljanje javne službe linijskega javnega lokalnega prevoza,
         v vsakem primeru uporablja prepoved dodeljevanja državnih pomoči iz člena [92](1) [Pogodbe] ES ali pa take subvencije zaradi
         svojega regionalnega pomena že a priori ne prizadenejo trgovine med državami članicami? Ali sta za odgovor na to vprašanje mogoče pomembna natančno določen položaj
         in pomen področja dejavnosti, na katerem se opravlja mestni in primestni ter regionalni prevoz?

      2.      Ali ima na splošno nacionalni zakonodajalec na podlagi člena [77 Pogodbe] ES možnost, da dopusti javne subvencije za nadomestilo
         izgub rednega linijskega mestnega in primestnega ter regionalnega prevoza, ne da bi pri tem upošteval Uredbo (EGS) št. 1191/69?

      3.      Ali lahko nacionalni zakonodajalec na podlagi Uredbe (EGS) št. 1191/69 dovoli opravljanje rednega linijskega mestnega in primestnega
         ter regionalnega prevoza, ki je nujno odvisen od javnih subvencij, ne da bi pri tem upošteval oddelke II, III in IV navedene
         uredbe, in določi, da se taka ureditev uporablja le, če ni na voljo ustreznega opravljanja prevoza? Ali ta možnost, ki naj
         bi bila na voljo nacionalnemu zakonodajalcu, izhaja iz člena 1(1), drugi pododstavek, Uredbe (EGS) št. 1191/69, kakor je bila
         spremenjena z Uredbo št. 1893/91, v skladu s katero se lahko s področja uporabe te uredbe izključijo vsa podjetja, katerih
         dejavnosti so omejene samo na izvajanje mestnih, primestnih ali regionalnih prevozov?“

       Uvodne ugotovitve
      32      V postopku v glavni stvari se podelitev licence družbi Altmark Trans izpodbija le v delu, v katerem ta potrebuje javne subvencije
         za izpolnjevanje obveznosti javnih služb, ki izhajajo iz teh licenc. Ta spor se v bistvu nanaša na vprašanje, ali so bile
         javne subvencije, ki jih je prejela družba Altmark Trans, odobrene zakonito.

      33      Predložitveno sodišče je ugotovilo, da izplačevanje subvencij družbi Altmark Trans za upravljanje zadevnih licenc v okviru
         ureditve javnega prevoza, ki se opravlja kot pridobitna dejavnost, ni v nasprotju z nacionalnim pravom, in se zdaj sprašuje,
         ali so te subvencije v skladu s pravom Skupnosti.

      34      Najpomembnejše določbe Pogodbe, ki urejajo javne subvencije, so določbe o državnih pomočeh, to je člen 92 in naslednji Pogodbe.
         Člen 77 Pogodbe uvaja na področju prevoza izjemo od splošnih pravil, ki se uporabljajo za državne pomoči, saj določa, da so
         pomoči, ki ustrezajo potrebi za usklajevanje prevoza ali so nadomestilo za opravljanje določenih storitev, ki so del javne
         službe, skladne s Pogodbo.

      35      Vendar je treba ugotoviti, da je Svet sprejel Uredbo št. 1191/69 na podlagi člena 75 Pogodbe ES (po spremembi postal člen
         71 ES) in člena 94 Pogodbe ES (postal člen 89 ES), torej na podlagi določb Pogodbe o skupni prometni politiki in o državnih
         pomočeh.

      36      Uredba št. 1191/69 uvaja ureditev Skupnosti, ki velja za obveznosti javnih služb na področju prevoza. Vendar pa lahko države
         članice na podlagi člena 1(1), drugi pododstavek, s področja uporabe te uredbe izključijo vsa podjetja, katerih dejavnosti
         so omejene samo na izvajanje mestnih, primestnih ali regionalnih prevozov.

      37      V teh okoliščinah je treba najprej preveriti, ali se Uredba št. 1191/69 uporablja za zadevni prevoz v postopku v glavni stvari.
         Samo če je odgovor nikalen, bo treba preveriti, ali se za sporne subvencije v postopku v glavni stvari uporabljajo splošne
         določbe Pogodbe o državnih pomočeh. Zato je najprej treba odgovoriti na tretji del vprašanja za predhodno odločanje.

       Tretji del vprašanja za predhodno odločanje
      38      Predložitveno sodišče s tretjim delom vprašanja za predhodno odločanje v bistvu sprašuje, ali se lahko Uredba št. 1191/69,
         zlasti člen 1(1), drugi pododstavek, razlaga tako, da državam članicam dovoljuje, da je ne uporabljajo za opravljanje rednega
         linijskega mestnega in primestnega ter regionalnega prevoza, ki je obvezno odvisen od javnih subvencij, in da omejijo uporabo
         te uredbe za primere, v katerih ni na voljo ustreznega opravljanja tega prevoza.

       Stališča, predložena Sodišču
      39      Družba Altmark Trans, Regierungspräsidium in družba Nahverkehrsgesellschaft menijo, da iz Uredbe št. 1191/69 ne izhaja, da
         so javne subvencije prevoznim podjetjem v skladu s pravom Skupnosti, le če se naložijo obveznosti javne službe v smislu te
         uredbe ali če je bila sklenjena pogodba v skladu s to uredbo.

      40      Opozarjajo zlasti, da nemški zakonodajalec razlikuje med prevozom, ki se opravlja kot pridobitna dejavnost, in prevozom, ki
         se opravlja kot javna služba. Na podlagi člena 8(4) PBefG se Uredba št. 1191/69 uporablja le za prevoz, ki se opravlja kot
         javna služba. Zato naj se za prevoze, ki se opravljajo kot pridobitna dejavnost, ta uredba ne bi uporabljala.

      41      Čeprav se nemški zakonodajalec na splošno ne sklicuje več na izjemo iz člena 1(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 1191/69,
         naj bi posredno določil izjemo glede uporabe te uredbe v korist javnih mestnih, primestnih ali regionalnih prevozov, ki se
         opravljajo kot pridobitna dejavnost. Ker uredba dopušča splošno odstopanje, bi lahko ta zakonodajalec določil delno izjemo.
         V obravnavani zadevi naj bi veljalo načelo in maiore minus inest.

      42      Komisija trdi, da mora nacionalni zakonodajalec opravljanje rednega prevoza urediti bodisi tako, da naloži obveznosti javne
         službe v skladu z oddelki od II do IV Uredbe št. 1191/69, bodisi na podlagi pogodb, ki vsebujejo te obveznosti in upoštevajo
         oddelek V navedene uredbe, če mestni, primestni ali regionalni prevoz na podlagi člena 1(1), drugi pododstavek, te uredbe
         niso izključeni s področja njene uporabe.

       Odgovor Sodišča
      43      Za odgovor na ta del vprašanja je treba najprej ugotoviti, ali Uredba št. 1191/69 določa zavezujočo ureditev, ki jo morajo
         države članice obvezno upoštevati, kadar določajo obveznosti javne službe na področju kopenskega prometa.

      44      Iz uvodnih izjav navedene uredbe in besedila členov te uredbe je jasno razvidno, da določa za države članice zavezujočo ureditev.

      45      Na podlagi prve uvodne izjave Uredbe št. 1191/69 je eden od ciljev skupne prometne politike odpraviti neskladja, ki bi lahko
         povzročila bistveno izkrivljanje pogojev, ki veljajo za javne službe in so jih države članice uvedle za prevozna podjetja.
         V skladu z drugo uvodno izjavo navedene uredbe je zato treba odpraviti obveznosti javnih služb, ki so opredeljene v njej,
         čeprav je v nekaterih primerih vendarle bistveno, da se te obveznosti ohranijo za zagotovitev ustreznega opravljanja prevoznih
         storitev.

      46      Člen 1(3) Uredbe št. 1191/69 določa, da pristojni organi držav članic odpravijo vse obveznosti javne službe, določene v tej
         uredbi, ki veljajo za železniški in cestni promet ter promet po celinskih plovnih poteh. Odstavek 4 istega člena določa, da
         lahko ti organi s prevozniškim podjetjem sklenejo pogodbe o izvajanju javne službe, da bi zagotovili ustrezne prevozne storitve,
         ki zlasti upoštevajo socialne in okoljske dejavnike ter načrtovanje mest in podeželja, ali da bi določenim skupinam potnikov
         ponudili posebne voznine. Pogoji in podrobnosti glede uresničevanja takih pogodb so določeni v oddelku V. V odstavku 5 istega
         člena pa je dodano, da lahko pristojni organi držav članic vendarle ohranijo ali uvedejo obveznosti javne službe za prevoze
         potnikov v mestnem, primestnem in regionalnem prometu. Pogoji in podrobnosti glede izvajanja, skupaj z načini nadomestila,
         so določeni v oddelkih od II do IV te uredbe.

      47      Ker v postopku v glavni stvari licence nalagajo obveznosti javnih služb in so povezane z javnimi subvencijami za financiranje
         izpolnjevanja teh obveznosti, se je za podelitev licenc in subvencij načeloma uporabljala Uredba št. 1191/69.

      48      Vendar pa lahko na podlagi člena 1(1), drugi pododstavek, te uredbe države članice s področja uporabe te uredbe izključijo
         vsa podjetja, katerih dejavnosti so omejene samo na izvajanje mestnih, primestnih ali regionalnih prevozov.

      49      Do 31. decembra 1995 je Zvezna republika Nemčija uporabljala izjemo, ki jo določa člen 1(1), drugi pododstavek, Uredbe št.
         1191/69, tako, da je izrecno določala, da se ta uredba ne uporablja za podjetja, katerih dejavnosti so omejene samo na izvajanje
         mestnih, primestnih ali regionalnih prevozov.

      50      Od 1. januarja 1996 nemška ureditev ne določa več izrecno takega odstopanja. Nasprotno, navedena uredba se na podlagi členov
         8(4), tretji stavek, in 13a PBefG v Nemčiji uporablja za podelitev licenc za avtobusni prevoz, ki se opravlja kot javna služba.
         Vendar pa nemška zakonodaja ne določa izrecno, ali se ta uredba prav tako uporablja za podelitev licenc za avtobusni prevoz,
         ki se opravlja kot pridobitna dejavnost.

      51      Ob domnevi, da se Uredba št. 1191/69 ne uporablja za zadevno pridobitno dejavnost, je treba preveriti, ali je to v nasprotju
         s to uredbo.

      52      Družba Altmark Trans, Regierungspräsidium in družba Nahverkehrsgesellschaft navajajo, da ker člen 1(1), drugi pododstavek,
         Uredbe št. 1191/69 omogoča, da se s področja uporabe te uredbe izključi cela vrsta prevoza, ta določba a fortiori omogoča, da se s področja uporabe te uredbe izključi omejen del prevoznih storitev.

      53      Opozoriti je treba, kot je navedeno v točkah od 44 do 47 te sodbe, da Uredba št. 1191/69 uvaja ureditev, ki jo morajo države
         članice spoštovati, kadar določajo obveznosti javne službe na področju kopenskega prometa.

      54      Vendar pa lahko države članice za podjetja, katerih dejavnosti so omejene samo na izvajanje mestnih, primestnih ali regionalnih
         prevozov, na podlagi člena 1(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 1191/69 določijo izjemo od njenih določb. Nemški zakonodajalec
         je to izjemo uporabljal do 31. decembra 1995.

      55      V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da sprememba PBefG, ki je začela veljati 1. januarja 1996, prispeva k uresničitvi ciljev,
         ki jim sledi Uredba št. 1191/69.

      56      S to spremembo je zaradi podelitve licenc za prevoz potnikov z avtobusi nemški zakonodajalec uvedel razlikovanje med ureditvijo
         pridobitne dejavnosti in ureditvijo javne službe. Na podlagi člena 13a PBefG se Uredba št. 1191/69 uporablja za podelitev
         licenc v okviru ureditve javne službe. Ta sprememba PBefG je torej omejila področje uporabe izjeme iz člena 1(1), drugi pododstavek,
         omenjene uredbe. Tako se je nemška zakonodaja približala ciljem, ki jim sledi ta uredba.

      57      Iz zgoraj navedenega je razvidno, da lahko država članica na podlagi možnosti za uporabo izjeme iz člena 1(1), drugi pododstavek,
         Uredbe št. 1191/69 ne le popolnoma izključi s področja uporabe te uredbe mestni, primestni ali regionalni prevoz, ampak tudi,
         da to izjemo uporablja bolj omejeno. Povedano drugače, ta določba načeloma dovoljuje nemškemu zakonodajalcu, da za prevoz,
         ki se opravlja kot pridobitna dejavnost, določi obveznosti javne službe in podeli subvencije, ne da bi pri tem upošteval pogoje
         in podrobnosti, ki jih določa ta uredba.

      58      Za določitev, v katerem primeru velja izjema in v katerem se uporablja uredba št. 1191/69, mora biti v nacionalnih predpisih
         jasno določeno, v kakšnem obsegu se lahko uporablja ta izjema.

      59      V skladu z ustaljeno sodno prakso je namreč zlasti za izpolnjevanje zahteve po pravni varnosti pomembno, da je pravni položaj
         posameznikov dovolj določen in jasen in da jim tako omogoča, da se seznanijo z vsemi svojimi pravicami, na katere se lahko
         sklicujejo pred nacionalnimi sodišči, če je treba (glej zlasti sodbe z dne 23. maja 1985, v zadevi Komisija proti Nemčiji,
         29/84, Recueil, str. 1661, točka 23, z dne 9. aprila 1987 v zadevi Komisija proti Italiji, 363/85, Recueil, str. 1733, točka
         7, z dne 30. maja 1991 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C-59/89, Recueil, str. I-2607, točka 18, in z dne 19. septembra 1996
         v zadevi Komisija proti Grčiji, C-236/95, Recueil, str. I-4459, točka 13).

      60      Predložitveni sklep vsebuje več kazalcev, na podlagi katerih je mogoče dvomiti, da je bila v obravnavani zadevi spoštovana
         zahteva po jasnosti.

      61      Iz predložitvenega sklepa je namreč razvidno, da se pojem pridobitne dejavnosti lahko uporablja tudi za podjetja, ki potrebujejo
         javne subvencije za opravljanje prevoza z licenco. Predložitveno sodišče je med drugim ugotovilo, da „te možnosti, ki jo zakonodajalec
         daje prevozniškemu podjetju glede rednih linijskih mestnih in primestnih ter regionalnih prevozov, ki so pretežno deficitarni,
         skoraj ni, ker nujnost javnih subvencij avtomatično pomeni podreditev sistemu javnih služb“.

      62      Iz zgoraj navedenega je razvidno, da za licence za storitve prevoza, za opravljanje katerega so potrebne javne subvencije,
         lahko veljata sistem pridobitne dejavnosti in sistem javnih služb. Če bi bilo dejansko tako, zadevni nacionalni predpisi ne
         bi jasno in natančno določali, kdaj se za licence uporablja kateri sistem. Če pa se Uredba št. 1191/69 ne uporablja za ureditev
         pridobitne dejavnosti, bi se morebitna nejasnost pri razmejitvi tega sistema in sistema javnih služb pojavila tudi pri uporabi
         navedene uredbe v Nemčiji.

      63      Naloga predložitvenega sodišča je, da ugotovi, ali je nemški zakonodajalec pri uporabi izjeme iz člena 1(1), drugi pododstavek,
         Uredbe št. 1191/69 izpolnil zahtevi po jasnosti in natančnosti, ki ju nalaga spoštovanje načela pravne varnosti.

      64      Zato je na tretji del vprašanja za predhodno odločanje treba odgovoriti, da je treba Uredbo št. 1191/69, zlasti člen 1(1),
         drugi pododstavek, razlagati tako, da dovoljuje državam članicam, da ne uporabljajo te uredbe za opravljanje rednega linijskega
         mestnega in primestnega ter regionalnega prevoza, ki je nujno odvisno od javnih subvencij, in da omejijo uporabo te uredbe
         za primere, v katerih ni mogoče zagotoviti ustreznih prevozih storitev, vendar pod pogojem, da je ustrezno upoštevano načelo
         pravne varnosti.

      65      Poleg tega je treba pojasniti, da se mora predložitveno sodišče, če bo presodilo, da v postopku v glavni stvari ni bilo spoštovano
         načelo pravne varnosti, ugotoviti, da se Uredba št. 1191/69 v Nemčiji uporablja in da prav tako velja za sistem pridobitne
         dejavnosti. V tem primeru je treba preveriti, ali so bile licence iz postopka v glavni stvari podeljene v skladu s to uredbo,
         in če je odgovor pritrdilen, preveriti, ali so bile zadevne subvencije v postopku v glavni stvari podeljene v skladu s to
         uredbo. Če pa navedene licence in subvencije ne izpolnjujejo pogojev, določenih v tej uredbi, mora predložitveno sodišče ugotoviti,
         da niso v skladu s pravom Skupnosti, ne da bi jih bilo treba proučiti glede na določbe Pogodbe.

      66      Samo če bo predložitveno sodišče ugotovilo, da se Uredba št. 1191/69 ne uporablja za sistem pridobitne dejavnosti in da je
         nemški zakonodajalec izjemo, ki jo določa ta uredba, uporabil v skladu z načelom pravne varnosti, bo moralo preveriti, ali
         so bile zadevne subvencije v postopku v glavni stvari dodeljene v skladu z določbami Pogodbe o državnih pomočeh.

       Prvi del vprašanja za predhodno odločanje
      67      Predložitveno sodišče s prvim delom vprašanja za predhodno odločanje v bistvu sprašuje, ali se za subvencije, namenjene za
         nadomestilo izgube za opravljanje javne službe rednega linijskega mestnega in primestnega ter regionalnega prevoza, v vsakem
         primeru uporablja člen 92(1) Pogodbe, ali pa glede na lokalni ali regionalni pomen opravljanja prevoza in po potrebi glede
         na zadevno področje dejavnosti te subvencije ne prizadenejo trgovine med državami članicami.

       Stališča, predložena Sodišču
      68      Družba Altmark Trans, Regierungspräsidium in družba Nahverkehrsgesellschaft menijo, da subvencije iz postopka v glavni stvari
         ne vplivajo na trgovino med državami članicami v smislu člena 92(1) Pogodbe, ker se nanašajo le na lokalni prevoz in so v
         vsakem primeru tako majhne, da te trgovine ne bi mogle znatno prizadeti.

      69      Po drugi strani pa Komisija navaja, da je osem držav članic po letu 1995 po lastni presoji odprlo nekatere trge rednega linijskega
         mestnega in primestnega ter regionalnega prevoza podjetjem iz drugih držav članic in da je več primerov prevoznih podjetij
         iz ene države članice, ki dejavnost opravljajo v drugi državi članici. To odpiranje trgov nekaterih držav članic kaže, da
         trgovina znotraj Skupnosti ni le mogoča in potencialna, ampak že dejanska.

      70      S sklepom z dne 18. junija 2002 je Sodišče ponovno odprlo ustni postopek v tej zadevi, da bi strankam v postopku v glavni
         stvari, državam članicam, Komisiji in Svetu dalo možnost, da predložijo stališča o morebitnih posledicah sodbe z dne 22. novembra
         2001 v zadevi Ferring (C-53/00, Recueil, str. I-9067) za odgovor na vprašanje za predhodno odločanje v tej zadevi.

      71      Na drugi obravnavi 15. oktobra 2002 so družba Altmark Trans, Regierungspräsidium, družba Nahverkehrsgesellschaft ter nemška
         in španska vlada v bistvu predlagali, naj se potrdijo načela, ki jih je Sodišče postavilo v zgoraj navedeni sodbi Ferring.
         Menijo torej, da državno financiranje javnih služb ni državna pomoč v smislu člena 92(1) Pogodbe, če ugodnosti, ki jih podelijo
         javni organi, ne presegajo stroškov, ki nastanejo z izpolnjevanjem obveznosti javne službe.

      72      Glede tega navajajo predvsem, da se pojem pomoči iz člena 92(1) Pogodbe uporablja le za ukrepe, ki prinašajo finančno korist
         enemu ali nekaterim podjetjem. Vendar pa javna subvencija, ki le nadomesti stroške, povezane z opravljanjem naloženih javnih
         služb, podjetju prejemniku ne prinaša nobene dejanske koristi. Med drugim naj v takem primeru konkurenca ne bi bila izkrivljena,
         ker ima lahko vsako podjetje korist od javne subvencije, če opravlja javno službo prevoza, ki jih naloži država.

      73      Na drugi obravnavi so danska, francoska in nizozemska vlada ter vlada Združenega kraljestva v bistvu menile, da bi moralo
         Sodišče slediti istemu pristopu kot generalni pravobranilec Jacobs v sklepnih predlogih, predstavljenih 30. aprila 2002 v
         zadevi GEMO (C-126/01, sodba z dne 20. novembra 2003, Recueil, str. I‑13769). Na podlagi tega pristopa bi bilo treba razlikovati
         med dvema vrstama položajev. Če bi obstajala neposredna in očitna povezava med državnim financiranjem in jasno določenimi
         obveznostmi javne službe, zneski, ki jih izplačajo javni organi, ne bi bili pomoč v smislu člena 92(1) Pogodbe. Če pa take
         povezave ne bi bilo ali če obveznosti javne službe ne bi bile jasno določene, bi bili zneski, ki jih nakažejo ti organi, pomoči.

       Odgovor Sodišča
      74      Za odgovor na prvi del vprašanja je treba proučiti več elementov pojma državne pomoči iz člena 92(1) Pogodbe. V skladu z ustaljeno
         sodno prakso morajo biti namreč za opredelitev državne pomoči izpolnjeni vsi pogoji iz te določbe (glej sodbe z dne 21. marca
         1990 v zadevi Belgija proti Komisiji, imenovana „Tubemeuse“, C-142/87, Recueil, str. I-959, točka 25, z dne 14. septembra
         1994 v združenih zadevah Španija proti Komisiji, od C-278/92 do C-280/92, Recueil, str. I-4103, točka 20, in z dne 16. maja
         2002 v zadevi Francija proti Komisiji, C-482/99, Recueil, str. I-4397, točka 68).

      75      Člen 92(1) Pogodbe določa te pogoje. Prvič, iti mora za državno intervencijo ali za intervencijo z državnimi sredstvi. Drugič,
         ta intervencija mora biti taka, da prizadene trgovino med državami članicami. Tretjič, dajati mora prednost prejemniku. Četrtič,
         mora biti taka, da izkrivlja ali bi lahko izkrivljala konkurenco.

      76      Vprašanje, ki ga postavlja predložitveno sodišče, se nanaša zlasti na drugi pogoj.

      77      V zvezi s tem je treba opozoriti, da nikakor ni izključeno, da bi javna subvencija, dodeljena nekemu podjetju, ki opravlja
         le lokalni ali regionalni prevoz in ki ne opravlja tega prevoza zunaj države članice izvora, lahko vplivala na trgovino med
         državami članicami.

      78      Kadar država članica dodeli javno subvencijo nekemu podjetju, lahko to ohrani ali poveča opravljanje storitev prevoza, tako
         da so možnosti podjetij s sedežem v drugih državah članicah za opravljanje storitev prevoza v tej državi zmanjšane (glej v
         tem smislu sodbi z dne 13. julija 1988 v zadevi Francija proti Komisiji, 102/87, Recueil, str. 4067, točka 19, in z dne 21.
         marca 1991 v zadevi Italija proti Komisiji, C-305/89, Recueil, str. I-1603, točka 26, ter zgoraj navedeno sodbo Španija proti
         Komisiji, točka 40).

      79      V obravnavani zadevi ta ugotovitev ni le hipotetična, ker je glede na navedbe Komisije od leta 1995 več držav članic odprlo
         nekatere trge prevoza konkurenci podjetij s sedežem v drugih državah članicah, tako da več podjetij že ponuja storitve rednega
         linijskega mestnega in primestnega ter regionalnega prevoza v državah članicah, ki niso njihova država članica izvora.

      80      Dalje, Sporočilo Komisije z dne 6. marca 1996 o de minimis pomoči (UL C 68, str. 9) se ne uporablja za sektor prevozov, kot je razvidno iz njegovega četrtega odstavka. Tudi Uredba Komisije
         (ES) št. 69/2001 z dne 12. januarja 2001 o uporabi členov 87 in 88 Pogodbe ES pri de minimis pomoči (UL L 10 str. 30) v skladu z njeno uvodno izjavo 3 in njenim členom 1(a) ne velja za ta sektor.

      81      Nazadnje, v skladu s sodno prakso Sodišča ni praga ali odstotka, pod katerim bi se lahko štelo, da trgovina med državami članicami
         ni prizadeta. Sorazmerno majhen pomen pomoči ali sorazmerna majhnost podjetja, ki prejme pomoč, ne izključi a priori možnosti, da bi bila trgovina med državami članicami prizadeta (glej zgoraj navedeni sodbi Tubemeuse, točka 43, in Španija
         proti Komisiji, točka 42).

      82      Tako torej drugi pogoj za uporabo člena 92(1) Pogodbe, v skladu s katerim mora biti pomoč taka, da prizadene trgovino med
         državami članicami, ni odvisen od lokalne ali regionalne narave opravljenega prevoza ali pomena zadevnega področja dejavnosti.

      83      Toda da bi se za državno intervencijo lahko uporabljal člen 92(1) Pogodbe, bi se morala, kot je bilo navedeno v točki 75 te
         sodbe, šteti za prednost, ki je bila podeljena podjetju prejemniku.

      84      V tem okviru se za pomoč štejejo intervencije, ki lahko ne glede na obliko neposredno ali posredno podjetjem dajo prednost
         (sodba z dne 15. julija 1964 v zadevi Costa, 6/64, Recueil, str. 1141, 1161) ali se obravnavajo kot ekonomska ugodnost, ki
         je prejemnik v običajnih tržnih pogojih ne bi prejel (sodbi z dne 11. julija 1996 v zadevi SFEI in drugi, C-39/94, Recueil,
         str. I-3547, točka 60, in z dne 29. aprila 1999 v zadevi Španija proti Komisiji, C-342/96, Recueil, str. I-2459, točka 41).

      85      Kljub temu je treba opozoriti na to, kar je Sodišča razsodilo glede nadomestila, ki ga določa Direktiva Sveta z dne 16. junija
         1975 o odstranjevanju odpadnih olj (75/439/EGS) (UL L 194 str. 23). To nadomestilo se lahko za opravljene storitve dodeli
         podjetjem za zbiranje in/ali odstranjevanje odpadnih olj za obveznosti zbiranja in/ali odstranjevanja, ki so jim jih naložile
         države članice, če taka nadomestila ne presegajo letnih nekritih stroškov, ki jih je podjetje dejansko imelo ob upoštevanju
         razumnega dobička. Sodišče je razsodilo, da taka oblika nadomestila ni državna pomoč v smislu člena 92 in naslednjih Pogodbe,
         ampak cena vrednosti storitve, ki so jo opravila podjetja za zbiranje ali odstranjevanje (glej sodbo z dne 7. februarja 1985
         v zadevi ADBHU, 240/83, Recueil, str. 531, točki 3, zadnji stavek, in 18).

      86      Sodišče je podobno razsodilo, da če prispevek, ki se pobira od neposredne prodaje farmacevtskih podjetij, ustreza dodatnim
         stroškom, ki jih grosisti dejansko nosijo pri izpolnjevanju obveznosti javne službe, se dejstvo, da ti niso zavezanci za plačilo
         tega prispevka, lahko obravnava kot plačilo za opravljene storitve in torej kot ukrep, ki ni državna pomoč v smislu člena
         92 Pogodbe. Sodišče je menilo, da če je izpolnjen pogoj enakovrednosti med odobreno oprostitvijo in dodatnimi stroški, trgovci
         na debelo dejansko ne pridobijo ugodnosti v smislu člena 92(1) Pogodbe, ker je edini učinek zadevnega ukrepa, da jih postavi
         v primerljiv konkurenčni položaj s farmacevtskimi podjetji (zgoraj navedena sodba Ferring, točka 27).

      87      Iz te sodne prakse izhaja, da se za državno intervencijo ne uporablja člen 92(1) Pogodbe, če jo je treba šteti za nadomestilo,
         ki pomeni plačilo za storitve, ki so jih opravila podjetja, ki prejemajo nadomestilo za izpolnjevanje obveznosti javne službe,
         tako da ta podjetja dejansko ne pridobijo nobene finančne koristi in da torej učinek omenjene intervencije ni, da se ta podjetja
         postavijo v ugodnejši konkurenčni položaj v primerjavi s konkurenčnimi podjetji.

      88      Da pa v konkretnem primeru takega nadomestila ne bi bilo treba šteti za državno pomoč, mora biti izpolnjenih več pogojev.

      89      Prvič, podjetje, ki prejema nadomestilo, mora dejansko izpolnjevati obveznosti javne službe, te obveznosti pa morajo biti
         jasno opredeljene. Predložitveno sodišče bo moralo v postopku v glavni stvari torej proučiti, ali obveznosti javne službe,
         ki so bile naložene družbi Altmark Trans, jasno izhajajo iz nacionalnih predpisov in/ali zadevnih licenc.

      90      Drugič, merila, na podlagi katerih se izračuna nadomestilo, morajo biti določena vnaprej ter objektivno in pregledno, da bi
         se preprečila ekonomska ugodnost, ki bi prejemniku dajala prednost v primerjavi konkurenčnimi podjetji.

      91      Če država članica izravna izgube nekega podjetja, ne da bi bila pred tem predhodno določena merila za tako nadomestilo, in
         če se naknadno izkaže, da opravljanje nekaterih storitev v okviru izpolnjevanja obveznosti javne službe ni bilo ekonomsko
         učinkovito, se to šteje za finančno intervencijo, ki spada v pojem državne pomoči v smislu člena 92(1) Pogodbe.

      92      Tretjič, nadomestilo ne sme presegati tistega, kar je potrebno za kritje vseh ali dela stroškov, ki so nastali z izpolnjevanjem
         obveznosti javne službe ob upoštevanju realiziranih prejemkov in razumnega dobička zaradi izpolnjevanja teh obveznosti. Spoštovanje
         tega pogoja je nujno za zagotovitev, da se podjetju, ki prejme nadomestilo, ne dodeli nobena ugodnost, ki izkrivlja ali bi
         lahko izkrivljala konkurenco s tem, da bi okrepila konkurenčni položaj tega podjetja.

      93      Četrtič, če podjetje, ki se mu naloži izpolnjevanje obveznosti javne službe, v konkretnem primeru ni izbrano s postopkom oddaje
         javnega naročila, ki omogoča, da se izbere tisti ponudnik, ki lahko te storitve opravlja z najnižjimi stroški za skupnost,
         se mora raven potrebnega nadomestila določiti na podlagi analize stroškov, ki bi jih povprečno, dobro vodeno podjetje, ki
         je ustrezno opremljeno s prevoznimi sredstvi, zato da lahko zadosti zahtevam javne službe, imelo pri izpolnjevanju teh obveznosti
         ob upoštevanju realiziranih prejemkov in razumnega dobička zaradi izpolnjevanja teh obveznosti.

      94      Iz zgoraj navedenega je razvidno, da če javne subvencije, dodeljene podjetjem, ki jim je naloženo izpolnjevanje obveznosti
         javne službe za nadomestilo stroškov, ki nastanejo z izpolnjevanjem teh obveznosti, izpolnjujejo pogoje iz točk od 89 do 93
         te sodbe, se za te subvencije ne uporablja člen 92(1) Pogodbe. Nasprotno pa se državna intervencija, ki ne izpolnjuje enega
         ali več omenjenih pogojev, šteje za državno pomoč v smislu te določbe.

      95      Na prvi del vprašanja za predhodno odločanje je torej treba odgovoriti, da pogoj za uporabo člena 92(1) Pogodbe, da mora biti
         pomoč taka, da prizadene trgovino med državami članicami, ni odvisen od lokalne ali regionalne narave opravljenega prevoza
         ali pomena zadevnega področja dejavnosti.

      Vendar pa se za javne subvencije, ki so namenjene za opravljanje rednih linijskih mestnih, primestnih ali regionalnih prevozov,
         ta določba ne uporablja, kadar se štejejo za nadomestilo, ki pomeni plačilo za storitve, ki so jih opravila podjetja, ki prejemajo
         nadomestilo zaradi izpolnjevanja obveznosti javne službe. Za uporabo tega merila mora predložitveno sodišče preveriti, ali
         so izpolnjeni ti pogoji:

      –        prvič, podjetje, ki prejema nadomestilo, mora dejansko izpolnjevati obveznosti javne službe, te obveznosti pa morajo biti
         jasno opredeljene;

      –        drugič, merila, na podlagi katerih se izračuna nadomestilo, morajo biti določena vnaprej ter objektivno in pregledno;
      –        tretjič, nadomestilo ne sme presegati tistega, ker je nujno za kritje vseh ali dela stroškov, ki so nastali zaradi izpolnjevanja
         obveznosti javne službe, pri čemer je treba upoštevati realizirane prejemke in razumen dobiček za izpolnjevanje teh obveznosti;

      –        četrtič, če podjetje, ki se mu naloži izpolnjevanje obveznosti javne službe, v konkretnem primeru ni izbrano s postopkom oddaje
         javnega naročila, ki omogoča, da se izbere tisti ponudnik, ki lahko te storitve opravlja z najnižjimi stroški za skupnost,
         se mora raven potrebnega nadomestila določiti na podlagi analize stroškov, ki bi jih povprečno, dobro vodeno podjetje, ki
         je ustrezno opremljeno s prevoznimi sredstvi, zato da lahko zadosti zahtevam javne službe, imelo pri izpolnjevanju teh obveznosti
         ob upoštevanju realiziranih prejemkov in razumnega dobička zaradi izpolnjevanja teh obveznosti.

       Drugi del vprašanja za predhodno odločanje
      96      Predložitveno sodišče v drugem delu vprašanja za predhodno odločanje v bistvu sprašuje, ali se člen 77 Pogodbe lahko uporablja
         za javne subvencije, ki so namenjene za nadomestilo dodatnih stroškov za izpolnjevanje obveznosti javne službe, ne da bi se
         upoštevala Uredba št. 1191/69.

       Stališča, predložena Sodišču
      97      Družba Altmark Trans navaja, da pravica nacionalnega zakonodajalca, da dopusti javne subvencije za nadomestilo izgub rednega
         linijskega mestnega in primestnega ter regionalnega prevoza, ne da bi pri tem upošteval Uredbo št. 1191/69, obstaja neodvisno
         od člena 77 Pogodbe.

      98      Regierungspräsidium meni, da na podlagi člena 77 Pogodbe nacionalni zakonodajalec nima pravice, da dopusti javne subvencije,
         ne da bi pri tem upošteval Uredbo št. 1191/69.

      99      Družba Nahverkehrsgesellschaft meni, da če se za sporne javne subvencije v postopku v glavni stvari uporablja prepoved iz
         člena 92 Pogodbe, člen 77 Pogodbe izključuje njeno uporabo, ker te subvencije izpolnjujejo pogoje, ki jih določa člen 77.
         Zato navaja, da v tem primeru Uredba št. 1191/69 ne nasprotuje podelitvi teh subvencij.

      100    Komisija meni, da ima nacionalni zakonodajalec na podlagi člena 77 Pogodbe pravico odobriti javne subvencije za nadomestilo
         izgub rednega linijskega mestnega in primestnega ter regionalnega prevoza, ne da bi pri tem upošteval Uredbo št. 1191/69,
         da pa za take subvencije velja predhodni postopek obveščanja, ki ga določa člen 93(3) Pogodbe ES (postal člen 88(3) ES) o
         preverjanju državnih pomoči.

       Odgovor Sodišča
      101    Člen 77 Pogodbe določa, da so pomoči, ki ustrezajo potrebam po usklajevanju prevoza ali so nadomestilo za opravljanje določenih
         storitev, ki so del javne službe, združljive s Pogodbo.

      102    V točki 37 te sodbe je bilo navedeno, da če se v postopku v glavni stvari ne uporablja nobena uredba, bi bilo treba ugotoviti,
         ali se za subvencije iz postopka v glavni stvari uporabljajo določbe Pogodbe o državnih pomočeh.

      103    Iz točk 65 in 66 te sodbe je razvidno, da bi se lahko Uredba št. 1191/69 uporabljala v postopku v glavni stvari, če nemški
         zakonodajalec ne bi izključil uporabe te uredbe za sistem pridobitne dejavnosti ali tega ne bi storil v skladu z načelom pravne
         varnosti. Če je tako, se določbe te uredbe uporabljajo za subvencije v postopku v glavni stvari in predložitvenemu sodišču
         ni treba preveriti, ali so v skladu z določbami primarnega prava.

      104    Če pa se Uredba št. 1191/69 v postopku v glavni stvari ne uporablja, iz odgovora na prvi del vprašanja za predhodno odločanje
         izhaja, da se za te subvencije, če jih je treba šteti za nadomestilo, ki pomeni plačilo storitev pri izpolnjevanju obveznosti
         javne službe, in če izpolnjujejo pogoje iz točk od 89 do 93 te sodbe, ne uporablja člen 92 Pogodbe, tako da ni razloga za
         uporabo izjeme, ki jo določa člen 77 Pogodbe.

      105    Iz tega je razvidno, da se določbe primarnega prava o državnih pomočeh in skupni prometni politiki za subvencije v postopku
         v glavni stvari uporabljajo le, če se na eni strani za te subvencije ne bi uporabljale določbe Uredbe št. 1191/69 in če so
         bile na drugi strani te subvencije podeljene za nadomestilo dodatnih stroškov, nastalih zaradi izpolnjevanja obveznosti javne
         službe, pri čemer ne bi bili izpolnjeni vsi pogoji, navedeni v točkah od 89 do 93 te sodbe.

      106    Tudi če bi bilo treba subvencije v postopku v glavni stvari proučiti glede na določbe Pogodbe o državnih pomočeh, se izjema,
         ki jo določa člen 77, kot taka ne bi mogla uporabiti.

      107    Svet je 4. junija 1970 sprejel Uredbo (EGS) št. 1107/70 o dodeljevanju pomoči v železniškem in cestnem prevozu ter prevozu
         po celinskih plovnih poteh (UL L 130 str. 1). Člen 3 te uredbe določa: „Brez poseganja v določbe Uredbe Sveta (EGS) št. 1192/69
         […] in Uredbe Sveta (EGS) št. 1191/69 […] države članice ne sprejmejo usklajevalnih ukrepov niti ne določijo obveznosti, ki
         so del javne službe in vključujejo dodeljevanje pomoči na podlagi člena 77 Pogodbe, razen v naslednjih primerih ali okoliščinah.“
         Iz tega izhaja, da države članice niso več pooblaščene, da se sklicujejo na člen 77 Pogodbe zunaj primerov, ki jih določa
         sekundarno pravo.

      108    Če se v obravnavani zadevi Uredba št. 1191/69 ne uporablja in se za subvencije v postopku v glavni stvari uporablja člen 92(1)
         Pogodbe, Uredba št. 1107/70 izčrpno našteva pogoje, pod katerimi organi držav članic lahko dodelijo pomoči na podlagi člena
         77 Pogodbe.

      109    Zato je treba na drugi del vprašanja za predhodno odločanje odgovoriti, da člena 77 Pogodbe ni mogoče uporabiti za javne subvencije,
         ki nadomestijo dodatne stroške za izpolnjevanje obveznosti javne službe, ne da bi se upoštevala Uredba št. 1191/69.

        Stroški
      110    Stroške, ki so jih priglasile nemška, danska, španska, francoska in nizozemska vlada, vlada Združenega kraljestva in Komisija,
         ki so Sodišču predložile svoja stališča, se ne povrnejo. Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj
         v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE
      pri odločanju o vprašanju, ki ga je predložilo Bundesverwaltungsgericht s sklepom z dne 6. aprila 2000, razsodilo:
      1)      Uredba Sveta (EGS) št. 1191/69 z dne 26. junija 1969 o ukrepanju držav članic glede obveznosti javne službe v železniškem
            in cestnem prometu ter prometu po celinskih plovnih poteh, kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (EGS) št. 1893/91 z dne
            20. junija 1991, zlasti člen 1(1), drugi pododstavek, je treba razlagati tako, da dovoljuje državam članicam, da te uredbe
            ne uporabljajo za opravljanje rednega linijskega mestnega in primestnega ter regionalnega prevoza, ki je nujno odvisno od
            javnih subvencij, in da omejijo uporabo te uredbe za primere, v katerih ni mogoče zagotoviti ustreznih prevozih storitev,
            vendar pod pogojem, da je ustrezno upoštevano načelo pravne varnosti.
      2)      Pogoj za uporabo člena 92(1) Pogodbe ES (po spremembi postal člen 87(1) ES), da mora biti pomoč taka, da prizadene trgovino
            med državami članicami, ni odvisen od lokalne ali regionalne narave opravljenega prevoza ali pomena zadevnega področja dejavnosti.

      Vendar pa se za javne subvencije, ki so namenjene za opravljanje rednih linijskih mestnih, primestnih ali regionalnih prevozov,
            ta določba ne uporablja, kadar se te subvencije štejejo za nadomestilo, ki pomeni plačilo za storitve, ki so jih opravila
            podjetja, ki prejemajo nadomestilo, zaradi izpolnjevanja obveznosti javne službe. Za uporabo tega merila mora predložitveno
            sodišče preveriti, ali so izpolnjeni ti pogoji:
      –      prvič, podjetje, ki prejema nadomestilo, mora dejansko izpolnjevati obveznosti javne službe, te pa morajo biti jasno opredeljene;

      –      drugič, merila, na podlagi katerih se izračuna nadomestilo, morajo biti določena vnaprej ter objektivno in pregledno;
      –      tretjič, nadomestilo ne sme presegati tistega, ker je nujno za kritje vseh ali dela stroškov, ki so nastali zaradi izpolnjevanja
            obveznosti javne službe ob upoštevanju realiziranih prejemkov in razumnega dobička za izpolnjevanje teh obveznosti;
      –        četrtič, če podjetje, ki se mu naloži izpolnjevanje obveznosti javne službe, v konkretnem primeru ni izbrano s postopkom oddaje
            javnega naročila, ki omogoča, da se izbere tisti ponudnik, ki lahko te storitve opravlja z najnižjimi stroški za skupnost,
            se mora raven potrebnega nadomestila določiti na podlagi analize stroškov, ki bi jih povprečno, dobro vodeno podjetje, ki
            je ustrezno opremljeno s prevoznimi sredstvi, zato da lahko zadosti zahtevam javne službe, imelo pri izpolnjevanju teh obveznosti
            ob upoštevanju realiziranih prejemkov in razumnega dobička zaradi izpolnjevanja teh obveznosti.
      3)      Člena 77 Pogodbe ES (postal člen 73 ES) ni mogoče uporabiti za javne subvencije, ki nadomestijo dodatne stroške za izpolnjevanje
            obveznosti javne službe, ne da bi se upoštevala Uredba št. 1191/69, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1893/91.

               Rodríguez Iglesias

               Puissochet

               Wathelet

               Schintgen

               Timmermans

               Gulmann

               Edward

               La Pergola

               Jann

               Skouris

               Macken

               Colneric

               von Bahr

               Cunha Rodrigues

               Rosas

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 24. julija 2003.

               Sodni tajnik

                     Predsednik

               R. Grass

                     G. C. Rodríguez Iglesias

         * Jezik postopka: nemščina.