title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 13. septembra 2007.#Land Oberösterreich in Republika Avstrija proti Komisiji Evropskih skupnosti.#Pritožba - Direktiva 2001/18/ES - Odločba 2003/653/ES - Namerno sproščanje gensko spremenjenih organizmov v okolje - Člen 95(5) ES - Nacionalne določbe, ki odstopajo od usklajevalnega ukrepa in jih upravičujejo nova znanstvena spoznanja in problem, ki je specifičen za državo članico - Načelo kontradiktornosti.#Združeni zadevi C-439/05 P in C-454/05 P.

text:
      Združeni zadevi C-439/05 P in C-454/05 P
      Land Oberösterreich in Republika Avstrija
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Pritožba – Direktiva 2001/18/ES – Odločba 2003/653/ES – Namerno sproščanje gensko spremenjenih organizmov v okolje – Člen 95(5) ES – Nacionalne določbe, ki odstopajo od usklajevalnega ukrepa in jih upravičujejo nova znanstvena spoznanja in problem, ki je
         specifičen za državo članico – Načelo kontradiktornosti“

      Sklepni predlogi generalne pravobranilke E. Sharpston, predstavljeni 15. maja 2007
      Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 13. septembra 2007
      Povzetek sodbe
      1.     Približevanje zakonodaj – Ukrepi, namenjeni dokončanju enotnega trga – Uvedba novih nacionalnih določb, ki odstopajo
      (člen 95(4) in (5) ES)
      2.     Približevanje zakonodaj – Ukrepi, namenjeni dokončanju enotnega trga – Uvedba novih nacionalnih določb, ki odstopajo
      (člen 95(5) ES)
      1.     Ob upoštevanju posebnosti postopka iz odstavka 5 člena 95 ES podobnosti tega postopka s tistim iz odstavka 4 tega člena ter
         skupnega cilja teh dveh odstavkov, ki je državam članicam omogočiti, da se jim odobri odstop od usklajevalnih ukrepov, Komisija
         pred sprejetjem odločitve na podlagi člena 95(5) ES ni dolžna spoštovati načela kontradiktornosti.

      Najprej, iz besedila člena 95(5) ES namreč ne izhaja, da bi Komisija državi članici prijaviteljici morala dati možnost opredeliti
         se pred sprejetjem odločitve o odobritvi ali zavrnitvi zadevnih nacionalnih določb. Ob upoštevanju posebnosti tega postopka
         je zakonodajalec Skupnosti v členu 95 ES predvidel zgolj pogoje, ki jih je treba izpolniti za pridobitev odločbe Komisije,
         roke, v katerih mora slednja sprejeti odločbo o odobritvi ali zavrnitvi, ter morebitna podaljšanja roka.

      Nadalje, postopka, določenega v  odstavku 5 člena 95 ES, prav tako kot tistega, ki je določen v odstavku 4 istega člena, ne
         začne institucija Skupnosti ali nacionalna institucija, temveč država članica, odločitev Komisije pa je zgolj odgovor na to
         pobudo. S predlogom ima država članica vse možnosti, da se opredeli do nacionalnih določb, ki jih želi uvesti, kot izrecno
         izhaja iz navedenega člena 95(5) ES, ki zavezuje državo članico, da navede razloge, ki njeno zahtevo upravičujejo.

      (Glej točke 37, 38 in 43.)
      2.     Zakonitost nacionalnih ukrepov, ki se sporočijo na podlagi člena 95(5) ES, je tesno povezana s presojo znanstvenih spoznanj,
         ki jih predloži država članica predlagateljica.

      Navedena določba namreč zahteva, da uvedba nacionalnih določb, ki odstopajo od usklajevalnega ukrepa, temelji na novih znanstvenih
         spoznanjih o varstvu okolja ali delovnega okolja zaradi problema, ki je specifičen za to državo članico in je posledica sprejetja
         usklajevalnega ukrepa, in da mora biti Komisija obveščena tako o načrtovanih določbah kot tudi o razlogih za njihovo uvedbo.

      Ti pogoji so navedeni kumulativno in morajo torej biti izpolnjeni vsi, sicer Komisija zavrne nacionalne določbe, ki odstopajo
         od usklajevalnega ukrepa.

      (Glej točke od 56 do 58.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 13. septembra 2007(*)

      „Pritožba – Direktiva 2001/18/ES – Odločba 2003/653/ES – Namerno sproščanje gensko spremenjenih organizmov v okolje – Člen 95(5) ES – Nacionalne določbe, ki odstopajo od usklajevalnega ukrepa in jih upravičujejo nova znanstvena spoznanja in problem, ki je
         specifičen za državo članico – Načelo kontradiktornosti“

      V združenih zadevah C‑439/05 P in C‑454/05 P,
      zaradi dveh pritožb na podlagi člena 56 Statuta Sodišča, vloženih 7. in 16. decembra 2005,
      Land Oberösterreich, ki jo zastopa G. Hörmanseder, zastopnik, skupaj z F. Mittendorferjem, odvetnikom,

      Republika Avstrija, ki jo zastopata H. Dossi in A. Hable, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeči stranki,
      druga stranka v postopku:
      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopata U. Wölker in M. Patakia, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožena stranka na prvi stopnji,
      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi A. Rosas, predsednik senata, J. Klučka (poročevalec), J. N. Cunha Rodrigues, U. Lõhmus in A. Ó Caoimh, sodniki,
      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodni tajnik: B. Fülöp, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 24. januarja 2007,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 15. maja 2007
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1       S pritožbama Land Oberösterreich in Republika Avstrija predlagata razveljavitev sodbe Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti
         z dne 5. oktobra 2005 v zadevi Land Oberösterreich in Avstrija proti Komisiji (T‑366/03 in T‑235/04, ZOdl., str. II‑4005, v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je to zavrnilo njuni tožbi za razglasitev ničnosti odločbe
         Komisije 2003/653/ES z dne 2. septembra 2003 o nacionalnih predpisih o prepovedi uporabe gensko spremenjenih organizmov v
         deželi Zgornja Avstrija na podlagi člena 95(5) Pogodbe ES (UL L 230, str. 34, v nadaljevanju: sporna odločba).

       Pravni okvir
      2       Z Amsterdamsko pogodbo, ki je pričela veljati 1. maja 1999, je bil bistveno spremenjen člen 100 A Pogodbe ES in preštevilčen
         člen 95 ES. V členu 95 ES od (4) do (6) ES je določeno:

      „4.      Če po tem, ko Svet ali Komisija sprejme usklajevalni ukrep, država članica meni, da mora ohraniti nacionalne določbe zaradi
         pomembnih potreb iz člena 30 ali določbe, ki zadevajo varstvo okolja ali delovnega okolja, o teh določbah pa tudi o razlogih
         za njihovo ohranitev uradno obvesti Komisijo.

      5.      Brez poseganja v odstavek 4 pa država članica, če po tem, ko Svet ali Komisija sprejme usklajevalni ukrep, meni, da mora na
         podlagi novih znanstvenih spoznanj o varstvu okolja ali delovnega okolja uvesti nacionalne določbe zaradi problema, ki je
         specifičen zanjo in je posledica sprejetja usklajevalnega ukrepa, o načrtovanih določbah pa tudi o razlogih za njihovo uvedbo
         uradno obvesti Komisijo.

      6.      Komisija v šestih mesecih po uradnih obvestilih iz odstavkov 4 in 5 odobri ali zavrne nacionalne določbe, potem ko preveri,
         ali so morda sredstvo samovoljne diskriminacije ali prikrita omejitev trgovine med državami članicami in ali ovirajo delovanje
         notranjega trga.

      Če Komisija v tem roku ne sprejme nobene odločitve, se šteje, da so nacionalne določbe iz odstavkov 4 in 5 odobrene.
      Če to upravičuje zahtevnost zadeve in če ni nevarnosti za zdravje ljudi, lahko Komisija zadevno državo članico uradno obvesti,
         da se rok iz tega odstavka lahko podaljša za nadaljnje obdobje največ šestih mesecev.“

      3       Direktiva 2001/18/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. marca 2001 o namernem sproščanju gensko spremenjenih organizmov
         v okolje in razveljavitvi Direktive Sveta 90/220/EGS (UL L 106, str. 1) je bila sprejeta na podlagi člena 95 ES. V skladu
         s členom 1 so njeni cilji približati zakone in druge predpise držav članic ter varovati zdravje ljudi in okolje, kadar se
         na eni strani opravlja namerno sproščanje gensko spremenjenih organizmov (v nadaljevanju: GSO) v okolje iz katerega koli drugega
         razloga, kot je dajanje v promet v Evropski skupnosti, in kadar se na drugi strani v Skupnosti dajejo v promet GSO kot proizvodi
         ali v proizvodih.

      4       Navedena direktiva vzpostavlja sistem prijav in odobritev, pred katerimi se v skladu s členom 4(3) za vsak posamezen primer
         opravi ocena možnih škodljivih učinkov za zdravje ljudi in okolje, ki se lahko pojavijo posredno ali neposredno s prenosom
         genov iz GSO na druge organizme.

      5       Odobritve, ki so bile izdane pred 17. oktobrom 2002 na podlagi Direktive Sveta 90/220/EGS z dne 23. aprila 1990 o namernem
         sproščanju gensko spremenjenih organizmov v okolje (UL L 117, str. 15) za dajanje GSO v promet kot proizvodov ali v proizvodih
         se lahko pred 17. oktobrom 2006 obnovijo po poenostavljenem postopku iz člena 17 od (2) do (9) Direktive 2001/18.

       Dejansko stanje
      6       Republika Avstrija je 13. marca 2003 Komisijo uradno obvestila o zakonskem osnutku Land Oberösterreich, ki prepoveduje gensko
         tehnologijo (Oberösterreichisches Gentechnik-Verbotsgesetz, v nadaljevanju: sporočen ukrep), iz leta 2002. Cilj tega osnutka
         je prepovedati pridelovanje semen zelenjadnic in rastlin, ki vsebujejo in/ali jih sestavljajo GSO, kot tudi žlahtnjenje in
         izpustitev na prostost transgenih živali za lov in ribolov. Obvestilo se je nanašalo na odobritev odstopanja od določb Direktive
         2001/18 na podlagi člena 95(5) ES. Podprto je bilo s poročilom, naslovljenim „Obdelovalna območja brez GSO: koncept in analiza
         scenarijev in korakov prenosa“ (,,GVO-freie Bewirtschaftungsgebiete: Konzeption und Analyse von Szenarien und Umsetzungsschritten“),
         ki ga je sestavil W. Müller (v nadaljevanju: „Müllerjevo poročilo“).

      7       Potem, ko je Komisija Evropski urad za varnost živil in prehrane (EFSA) zaprosila za mnenje glede dokazne moči znanstvenih
         navedb, na katere se je sklicevala Republika Avstrija, je ta 4. julija 2003 izdal mnenje, v katerem je ugotovil, da te navedbe
         ne vsebujejo nobenih novih znanstvenih spoznanj, ki bi upravičevala prepoved GSO v Land Oberösterreich.

      8       V teh okoliščinah je Komisija sprejela sporno odločbo, po kateri Republika Avstrija ni niti predložila novih znanstvenih spoznanj
         niti dokazala, da v Land Oberösterreich obstaja specifičen problem, ki naj bi bil posldica sprejetja Direktive 2001/18 in
         zaradi katerega bi bilo treba uvesti sporočene nacionalne ukrepe. Z obrazložitvijo, da pogoji iz člena 95(5) ES niso izpolnjeni,
         je Komisija zavrnila predlog Republike Avstrije za odobritev odstopa.

       Postopek pred Sodiščem prve stopnje in izpodbijana sodba
      9       Land Oberösterreich je 3. novembra 2003 v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje vložila tožbo za razglasitev ničnosti sporne
         odločbe. Tožba je bila vpisana pod številko T-366/03.

      10     Republika Avstrija je 13. novembra 2003 v sodnem tajništvu Sodišča vložila prav tako tožbo za razglasitev ničnosti sporne
         odločbe. Ta tožba je bila vpisana pod številko C-492/03.

      11     S sklepom Sodišča z dne 8. junija 2004 je bila zadeva C-492/03 odstopljena Sodišču prve stopnje. Ta zadeva je bila vpisana
         pod številko T-235/04.

      12     S sklepom predsednika četrtega senata Sodišča prve stopnje z dne 22. februarja 2005 sta bili zadevi T-366/03 in T-235/04 po zaslišanju strank v skladu s členom 50 Poslovnika Sodišča prve stopnje združeni za namen skupnega pisnega postopka in
         zaradi izdaje skupne končne odločbe.

      13     V izpodbijani sodbi je Sodišče prve stopnje, prvič, ugotovilo, da je tožba, ki jo je vložila Land Oberösterreich, nedopustna.
         Menilo je, da je sporna odločba to deželo prizadela posamično, saj je ta zadevala akt te dežele in ji preprečevala izvajanje
         lastnih pooblastil, ki ji jih poverja ustavna avstrijska ureditev, po lastni presoji. Sodišče prve stopnje je tudi razsodilo,
         da je ta odločba Land Oberösterreich prizadela neposredno, ker kljub temu, da je bila naslovljena na Republiko Avstrijo, ta
         država članica ni v ničemer izvajala svoje diskrecijske pravice, ko jo je posredovala navedeni deželi.

      14     Drugič, Sodišče prve stopnje je zavrnilo štiri tožbene razloge, na katere sta se tožeči stranki sklicevali na sledeč način.

      15     Glede prvega razloga, da naj bi bilo kršeno načelo kontradiktornosti, je Sodišče prve stopnje zlasti menilo, da je obrazložitev
         Sodišča v sodbi z dne 20. marca 2003 v zadevi Danska proti Komisiji (C‑3/00, Recueil, str. I‑2643) za utemeljitev neuporabe tega načela v postopku po členu 95(4) ES mogoče prenesti na postopek iz odstavka
         5 istega člena. Sodišče prve stopnje je razsodilo, da se ta slednji postopek začne tudi na podlagi predloga države članice,
         ki skuša doseči odobritev nacionalnih določb, ki odstopajo od usklajevalnega ukrepa, sprejetega na ravni Skupnosti. Dodalo
         je, da postopka, predvidena v členu 95 (4) in (5) ES, začne država članica prijaviteljica, ki se lahko opredeli do odločitve,
         katere sprejetje zahteva, in da se morata ta postopka v interesu države članice prijaviteljice in pravilnega delovanja notranjega
         trga hitro zaključiti.

      16     V točkah od 41 do 44 izpodbijane sodbe je Sodišče prve stopnje pojasnilo:
      „41      V nasprotju s trditvami tožečih strank dejstvo, da se postopek iz člena 95(5) ES nanaša na nacionalni ukrep, ki je še v fazi
         osnutka, ne omogoča razmejitve tega postopka od postopka, ki je urejen v členu 95(4) ES, na način, da bi bilo v njem mogoče
         uporabiti načelo kontradiktornosti. V skladu s tem tožeči stranki ne moreta uspešno trditi, da zahteva po hitrosti pri presoji
         nacionalnega ukrepa, ki še ni pričel veljati, nima tolikšne teže, tako da bi Komisija lahko zlahka podaljšala šestmesečni
         rok, ki ga določa člen 95(6) ES, zaradi izvedbe kontradiktornega razgovora.

      42      Prvič je s to trditvijo v nasprotju besedilo člena 95(6) ES. Na eni strani ta velja brez izjeme za predloge za odobritev izjeme,
         ki se nanašajo na nacionalne ukrepe, ki so že pričeli veljati v skladu s členom 95(4) ES, in tudi za take predloge, ki se
         nanašajo na ukrepe, ki so še v fazi osnutka, za katere se uporablja člen 95(5) ES. Po drugi strani lahko Komisija svoje pooblastilo
         za podaljšanje šestmesečnega roka za sprejem odločbe, ki ga določa pododstavek 3 te določbe, uporabi le, če to upravičuje
         zahtevnost zadeve in če ne obstaja nevarnost za zdravje ljudi. Tako je jasno, da člen 95(6), pododstavek 3, ES Komisiji ne
         dovoljuje, da šestmesečni rok podaljša le z enim samim namenom, in sicer zato, da državi članici, ki ji je v skladu s členom
         95(5) ES predložila predlog za odobritev izjeme, omogoči, da je slišana.

      43      Drugič trditev tožečih strank ni v skladu s sistematiko člena 95(5) ES. Okoliščina, da se ta določba nanaša na nacionalni
         ukrep, ki še ni pričel veljati, ne zmanjša interesa za hitro odločitev Komisije o predlogu za odobritev izjeme. Kajti hiter
         zaključek tega postopka so avtorji Pogodbe [ES] želeli doseči zaradi varstva interesa države članice, ki podaja predlog, zaradi
         zagotovitve jasnosti o predpisih, ki se uporabljajo, in tudi v interesu pravilnega delovanja notranjega trga.

      44       Nazadnje je treba poudariti, da sta z namenom preprečevanja motenj zavezujočega značaja in enotne uporabe prava Skupnosti,
         oba postopka, ki sta urejena v členu 95(4) in (5) ES naravnana na zagotavljanje tega, da nobena država članica ne uporabi
         nacionalne ureditve, ki odstopa od usklajevalnih predpisov, ne da prej pridobi odobritev s strani Komisije. S tega stališča
         se ureditev, ki se uporablja za sporočene nacionalne ukrepe v skladu s členom 95(4) ES, ne razlikuje bistveno od ureditve,
         ki se uporablja za sporočene nacionalne ukrepe, ki so še v fazi osnutka, v skladu s členom 95(5) ES. Kajti po obeh postopkih
         se zadevni ukrepi tako dolgo ne uporabijo, dokler Komisija ne sprejme odločbe o dodelitvi odobritve izjeme. V okviru člena
         95(5) ES to izhaja že iz same narave zadevnih ukrepov, ki so še v fazi osnutka. Pri členu 95(4) ES to izhaja iz predmeta postopka,
         ki ga ta ureja. Sodišče se je namreč sklicevalo na to, da bi bili ukrepi za približevanje zakonov in drugih predpisov držav
         članic, katerih predmet je vzpostavitev in delovanje notranjega trga, neučinkoviti, če bi države članice obdržale pristojnost
         za enostransko uporabo nacionalne ureditev, ki od njih odstopa. Država članica sme tako v skladu s členom 95(4) ES uporabiti
         sporočene nacionalne predpise šele takrat, ko je od Komisije prejela odločbo o odobritvi (po analogiji s postopkom po členu
         100 A (4) Pogodbe ES glej sodbi Sodišča z dne 17. maja 1994 v zadevi Francija proti Komisiji, C‑41/93, Recueil, str. I-1829, točki 29 in 30, in z dne 1. junija 1999 v zadevi Kortas, C-319/97, Recueil, str. I-3143, točka 28).“

      17     Glede drugega razloga, da naj bi bila kršena dolžnost obrazložitve, je Sodišče prve stopnje med drugim ugotovilo, da je Komisija
         podala zadosti natančno in podrobno obrazloženo utemeljitev, ki naslovniku sporne odločbe omogoča, da se seznani z njeno dejansko
         in pravno podlago, Sodišču prve stopnje pa, da opravi svojo nalogo nadzora zakonitosti.

      18     Glede tega je v točki 56 izpodbijane sodbe dodalo:
      „Komisija se je namreč pri zavrnitvi predloga Republike Avstrije oprla na tri glavne točke. Najprej je ugotovila, da ta država
         članica ni dokazala, da je sporočen ukrep upravičen na podlagi novih znanstvenih spoznanj o varstvu okolja (točke 63 do 86
         obrazložitve [sporne] odločbe). Komisija je poleg tega menila, da sporočen ukrep ni upravičen zaradi problema, ki je specifičen
         za Republiko Avstrijo (točki 70 in 71 obrazložitve [sporne] odločbe). Končno je Komisija trditev avstrijskih organov, da so
         nacionalni ukrepi upravičeni zaradi previdnostnega načela, zavrnila z utemeljitvijo, da je ta trditev preveč splošna in nezadostno
         utemeljena (točki 72 in 73 obrazložitve [sporne] odločbe).“

      19     Glede tretjega razloga, da naj bi bil kršen člen 95(5) ES, je Sodišče prve stopnje v točkah od 65 do 67 izpodbijane sodbe
         odločilo:

      „65       V [sporni] odločbi je Komisija trditve Republike Avstrije o dokazu obstoja specifičnega problema v smislu člena 95(5) ES zavrnila
         z utemeljitvijo, da iz obvestila jasno izhaja, da strukturna sestavljenost kmetijstva iz majhnih kmetij ni posebnost Land
         Oberösterreich, ampak je prisotna v vseh državah članicah. Komisija je upoštevala tudi rezultate EFSA, po katerih na eni strani
         ,predloženi znanstveni dokazi … ne vsebujejo nobenih […], ali pa le znanstvene podatke, ki so krajevno omejeni, o posledicah
         že obstoječih ali novih vrst rastlin in živali za okolje in zdravje ljudi‘ in po drugi strani ,niso bili predloženi nobeni
         dokazi [o tem], da [je] to avstrijsko območje razpolaga[lo] z neobičajnim in enkratnim ekosistemom, za katerega bi bilo treba
         opraviti drugačno oceno tveganja za okolje, kot je ta opravljena za Avstrijo kot celoto, ali za ostala primerljiva območja
         v Evropi‘ (točki 70 in 71 obrazložitve [sporne] odločbe).

      66      Treba je ugotoviti, da tožeči stranki nista predložili nobenih dokazov, ki bi dovoljevali dvom v trdnost te presoje v zvezi
         z obstojem specifičnega problema, ampak sta se omejili na poudarjanje strukturne sestavljenosti kmetijstva iz majhnih kmetij
         in na pomen ekološkega kmetijstva za Land Oberösterreich.

      67      Predvsem tožeči stranki nista navedli ničesar, da bi izpodbili rezultate EFSA, po katerih Republika Avstrija ni dokazala,
         da območje Land Oberösterreich razpolaga z neobičajnim in enkratnim ekosistemom, za katerega bi bilo treba opraviti drugačno
         oceno tveganja za okolje, kot je ta opravljena za Avstrijo kot celoto ali za ostala primerljiva območja v Evropi. Ko sta bili
         na obravnavi pozvani k temu, da naj se izrečeta o obsegu problema, ki izhaja iz GSO na območju Land Oberösterreich, tožeči
         stranki nista mogli povedati, ali je bila prisotnost teh organizmov sploh ugotovljena. Land Oberösterreich je jasno povedala,
         da sprejetje sporočenega ukrepa temelji na bojazni, da je mogoče, da bo prišlo do pojava GSO zaradi napovedanega izteka dogovora,
         v skladu s katerim so se države za določen čas zavezale, da ne bodo v zvezi s takimi organizmi izdale nobene odobritve več.
         Take navedbe zaradi svojega splošnega značaja ne morejo izpodbiti konkretnih ocen, ki so vsebovane v [sporni] odločbi.“

      20     Sodišče prve stopnje je v točki 69 izpodbijane sodbe navedlo:
      ,,Ker so pogoji, ki so postavljeni v členu 95(5) ES, kumulativni, za zavrnitev predloga za odobritev izjeme zadostuje, da
         eden od teh pogojev ni izpolnjen […]. Ker tožečima strankama ni uspelo dokazati, da je eden od pogojev, ki so določeni v členu
         95(5) ES, izpolnjen, se tretji tožbeni razlog zavrne kot neutemeljen, ne da bi bilo treba odločati o drugih očitkih in trditvah.“

      21     Glede četrtega razloga, da naj bi bilo kršeno previdnostno načelo, je Sodišče prve stopnje ugotovilo, da tak zahtevek ni bil
         utemeljen, ker je Komisija odločala o predlogu na podlagi člena 95(5) ES in odločila, da pogoji za uporabo te določbe niso
         bili izpolnjeni. Ker je Sodišče prve stopnje pri presoji tretjega razloga ugotovilo, da sporna določba ni bila napačna, je
         v točki 71 izpodbijane sodbe ugotovilo, da je Komisija lahko zgolj zavrnila predlog, o katerem je odločala.

       Pritožbi
      22     S sklepom predsednika Sodišča z dne 29. junija 2006 sta bili obe pritožbi združeni za namen skupne obravnave in zaradi izdaje
         sodbe.

      23     V utemeljitev pritožb Land Oberösterreich in Republika Avstrija uveljavljata dva razveljavitvena razloga, ki se v bistvu nanašata
         na eni strani na nespoštovanje načela kontradiktornosti in na drugi strani na kršitev člena 95(5) ES.

       Razlog v zvezi s področjem uporabe načela kontradiktornosti
       Trditve strank
      24     Tožeči stranki Sodišču prve stopnje očitata, da je glede člena 95(4) ES, torej glede neuporabe načela kontradiktornosti, prevzelo
         rešitev Sodišča iz zgoraj navedene sodbe Danska proti Komisiji, čeprav se obravnavana zadeva nanaša na odstavek 5 tega člena.
         Med nacionalno določbo, za katero se zahteva odstop na podlagi odstavka 4 navedenega člena – ker navedena določba že velja
         in je torej vsaj potencialno škodljiva za notranji trg –, in nacionalno določbo, ki je še v fazi osnutka, za katero se zahteva
         odstop na podlagi odstavka 5 istega člena, naj bi bila razlika.

      25     Na eni strani tožeči stranki pripominjata, da Sodišče prve stopnje v točki 44 izpodbijane sodbe napotuje na sodno prakso,
         ki zadeva člen 100 A Pogodbe ES. Navajata, da ta določba ne razlikuje med ohranitvijo obstoječih nacionalnih določb in sprejetjem
         novih nacionalnih določb, medtem ko odslej odstavka 4 in 5 člena 95 ES to razlikujeta.

      26     Na drugi strani navajata, da se položaj iz člena 95(5) ES razlikuje od položaja iz odstavka 4 tega člena, ker glede nacionalnega
         ukrepa, ki je v fazi osnutka, interes za pravilno delovanje notranjega trga ne zahteva nikakršne posebne hitrosti postopka,
         tako da bi Komisija zlahka lahko podaljšala šestmesečni rok, določen v členu 95(6) ES, in izpeljala kontradiktorni postopek.

      27     V odgovor Komisija meni, da se Sodišče prve stopnje, s tem da napotuje na sodno prakso, navedeno v točki 44 izpodbijane sodbe,
         sklicuje le na en vidik te sodne prakse, ki zadeva odstavka 4 in 5 člena 95 ES, torej da v nobenem od teh dveh primerov iz
         teh odstavkov država članica ne more odstopiti od usklajevalnega ukrepa, ne da bi predhodno pridobila odobritev Komisije.
         Poleg tega Komisija meni, da lahko – čeprav je zakon zgolj v fazi osnutka – obstaja interes, da se položaj razjasni, kolikor
         hitro je mogoče.

       Presoja Sodišča
      28     V skladu s členom 95 ES morajo države članice po sprejetju ukrepov, ki se nanašajo na približevanje njihove zakonodaje, Komisijo
         uradno obvestiti o nacionalnih določbah, ki odstopajo od navedenih ukrepov, da bi bile odobrene. Odstavek 4 tega člena se
         nanaša na primer ohranitve nacionalnih določb, ki so veljale pred usklajevalnimi ukrepi, odstavek 5 istega člena pa na primer
         nacionalnih določb, ki odstopajo od usklajevalnih ukrepov in ki jih država članica želi sprejeti.

      29     Postopki, določeni v navedenem členu, se začnejo tako, da država članica Komisijo uradno obvesti o nacionalnih določbah, ki
         odstopajo od usklajevalnih ukrepov, nadaljujejo se s fazo, v kateri Komisija presodi dokaze, kar je namenjeno preskusu, ali
         so zahtevani pogoji izpolnjeni, in se zaključijo s končno odločitvijo, ki dovoljuje ali prepoveduje navedene nacionalne določbe.
         Komisija sme odločiti šele potem, ko se prepriča, da nacionalne določbe niso sredstvo samovoljne diskriminacije ali prikrita
         omejitev trgovine med državami članicami (glej sodbo z dne 21. januarja 2003 v zadevi Nemčija proti Komisiji, C‑512/99, Recueil, str. I‑845, točka 44).

      30     Poleg tega iz sodne prakse Sodišča izhaja, da se glede na posebnosti postopka iz člena 95(4) ES načelo kontradiktornosti zanj
         ne uporablja (zgoraj navedena sodba Danska proti Komisiji, točka 50).

      31     Glede postopka iz odstavka 5 istega člena mora uvedba novih nacionalnih določb temeljiti na novih znanstvenih spoznanjih o
         varstvu okolja ali delovnega okolja zaradi problema, ki je za to državo članico specifičen in je posledica sprejetja usklajevalnega
         ukrepa (v tem smislu glej zgoraj navedeno sodbo Danska proti Komisiji, točka 57).

      32     Zahteva, da je za utemeljitev predloga treba predložiti nova znanstvena spoznanja, lahko na tej podlagi Komisijo privede do
         tega, da v okviru presoje utemeljenosti tega predloga pritegne zunanje strokovnjake, da bi podali svoje mnenje o navedenih
         spoznanjih, to mnenje pa bo služilo kot osnova za končno odločitev.

      33     Tako je Komisija priznala, da v obravnavanem primeru sama ni bila sposobna presoditi znanstvenih spoznanj, ki so bila navedena
         v Müllerjevem poročilu, in navedla, da je zato za mnenje morala zaprositi EFSO, preden je sprejela odločitev na podlagi člena
         95(5) ES.

      34     Vendar pa je treba preveriti, ali bi bilo treba načelo kontradiktornosti uporabiti v takem primeru, kot to zatrjujeta tožeči
         stranki, ali pa se – kot je bilo razsojeno v zgoraj navedeni zadevi Danska proti Komisiji – glede člena 95(4) ES načelo kontradiktornosti
         ne uporablja.

      35     Glede tega načelo kontradiktornega postopka, katerega upoštevanje zagotavlja Sodišče, zahteva, da imajo zainteresirane stranke
         možnost izjaviti se pred organom oblasti pred sprejetjem odločitve, ki jih zadeva (sodba z dne 10. julija 2001 v zadevi Ismeri
         Europa proti Računskemu sodišču, C‑315/99 P, Recueil, str. I‑5281, točka 28, in zgoraj navedena sodba Danska proti Komisiji, točka 45).

      36     V skladu s sodno prakso Sodišča se načelo spoštovanja pravice do obrambe, s katerim je načelo kontradiktornosti tesno povezano,
         uporablja ne le za državljane, temveč tudi za države članice. Glede slednjih je bilo to načelo priznano v okviru postopkov,
         ki so jih institucije Skupnosti uvedle zoper države članice (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Danska proti Komisiji, točka
         46). Razsojeno je bilo, da je spoštovanje pravice do obrambe v vseh postopkih, ki se uvedejo zoper osebo in ki lahko vodijo
         do akta, s katerim se posega v njen položaj, temeljno načelo prava Skupnosti in mora biti zagotovljeno tudi, če ni nobenih
         posebnih pravil (glej zlasti sodbe z dne 12. februarja 1992 v zadevi Nizozemska in drugi proti Komisiji, C‑48/90 in C‑66/90, Recueil, str. I‑565, točka 44; z dne 5. oktobra 2000 v zadevi Nemčija proti Komisiji, C‑288/96, Recueil, str. I‑8237, točka 99, in z dne 9. junija 2005 v zadevi Španija proti Komisiji, C‑287/02, ZOdl., str. I‑5093, točka 37).

      37     Vendar, najprej, iz besedila člena 95(5) ES ne izhaja, da bi Komisija državi članici prijaviteljici morala dati možnost opredeliti
         se pred sprejetjem odločitve o odobritvi ali zavrnitvi zadevnih nacionalnih določb. Ob upoštevanju posebnosti tega postopka
         je normodajalec Skupnosti v členu 95 ES predvidel zgolj pogoje, ki jih je treba izpolniti, da se pridobi določbo Komisije,
         roke, v katerih mora slednja sprejeti odločbo o odobritvi ali zavrnitvi, ter morebitna podaljšanja roka.

      38     Nadalje, postopek, določen v členu 95(5) ES, prav tako kot tistega, ki je določen v odstavku 4 istega člena, začne – kot je
         navedeno v točki 29 te sodbe – ne institucija Skupnosti ali nacionalna institucija, temveč država članica, odločitev Komisije
         pa je zgolj odgovor na to pobudo. S predlogom ima država članica vse možnosti, da se opredeli do nacionalnih določb, ki jih
         želi uvesti, kot izrecno izhaja iz člena 95(5) ES, ki zavezuje državo članico, da navede razloge, ki njen predlog upravičujejo.

      39     Še več, Komisiji mora biti omogočeno, da v predpisanem roku pridobi potrebne informacije, ne da bi morala državi članici prijaviteljici
         dati možnost izjaviti se pred sprejetjem odločitve (glede postopka, določenega v členu 95(4) ES, za katerega so določeni isti
         roki kot tisti, ki se uporabljajo v postopku, določenem v odstavku 5 istega člena, glej zgoraj navedeno sodbo Danska proti
         Komisiji, točka 48).

      40     Treba je poudariti, da se v skladu s členom 95(6), drugi pododstavek, ES za nacionalne določbe, ki odstopajo od usklajevalnih
         ukrepov, šteje, da so odobrene, če se Komisija ne opredeli v določenem roku. Poleg tega na podlagi tretjega pododstavka istega
         odstavka podaljšanje tega roka ni možno, če vprašanje ni zahtevno in če obstaja nevarnost za zdravje ljudi.

      41     Avtorji Pogodbe so tako v interesu države članice prijaviteljice kot v interesu pravilnega delovanja notranjega trga želeli,
         da se postopek, določen v tem členu, zaključi hitro. Ta cilj bi bil težko združljiv z zahtevo po daljši izmenjavi informacij
         in mnenj.

      42     Nazadnje, treba je dodati, da je Sodišče prve stopnje, s tem da je v točki 44 izpodbijane sodbe omenilo sodno prakso glede
         postopka po členu 100 A (4) Pogodbe ES, zgolj želelo poudariti obstoj pogoja, ki ga mora izpolniti država članica, da lahko odstopi od usklajevalnega ukrepa,
         ki je sprejet na ravni Skupnosti, in sicer obveznost pridobiti predhodno odobritev Komisije. Ta pogoj še dalje velja v okviru
         določb člena 95 (4) in (5) ES, saj ga morata izpolnjevati tako država članica, ki obvestilo o že veljavni ureditvi posreduje
         na podlagi člena 95(4) ES, kot tista, ki obvestilo o zakonskem osnutku posreduje na podlagi odstavka 5 istega člena. Ukrepi
         iz teh dveh odstavkov so torej s tega vidika urejeni po istih načelih, kot je to pojasnila generalna pravobranilka v točki
         85 sklepnih predlogov.

      43     Končno, ob upoštevanju posebnosti postopka iz člena 95(5) ES, podobnosti tega postopka s tistim iz odstavka 4 tega člena ter
         skupnega cilja teh dveh odstavkov, ki je državam članicam omogočiti, da se jim odobri odstop od usklajevalnih ukrepov, rešitev
         ne more biti drugačna od tiste, ki velja za člen 95(4) ES. Zato Komisija pred sprejetjem odločitve na podlagi člena 95(5)
         ES ni dolžna spoštovati načela kontradiktornosti (glede člena 95(4) ES glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Danska proti
         Komisiji, točka 50).

      44     Sodišče prve stopnje je torej upravičeno menilo, da se načelo kontradiktornosti ne uporablja v postopku, določenem v členu 95(5) ES.
      45     Zato je razlog, da se naj ne bi upoštevalo načela kontradiktornosti, treba zavrniti.
       Razlog, da naj bi bil kršen člen 95(5) ES
       Trditve strank
      46     Tožeči stranki najprej navajata, da izpodbijana sodba razlog, da naj bi bila kršena Pogodba, obravnava le z vidika preverjanja
         pogoja, ali obstaja specifičen problem, in da je zato Sodišče prve stopnje kršilo njuno pravico izjaviti se.

      47     Republika Avstrija dodaja, da nova znanstvena spoznanja pomenijo bistveno značilnost člena 95(5) ES in da celo pri presoji
         pogoja, ali obstaja problem, ki bi bil specifičen za državo članico, Sodišče prve stopnje naj ne bi moglo obiti vprašanja
         soobstoja gensko spremenjenih in naravnih kultur, nezadostne ocene tveganj ter previdnostnega načela. Po njenem mnenju se
         Komisija ni posvetila celotni znanstveni analizi tveganj, še več, ni upoštevala pravice izjaviti se in, nazadnje, ni izpolnila
         svoje obveznosti obrazložitve.

      48     Tožeči stranki dalje grajata točko 67 izpodbijane sodbe, ker neobstoj specifičnega problema v smislu člena 95(5) ES utemeljuje
         z dejstvom, da ni bilo dokazano, da so GSO prisotni na ozemlju Land Oberösterreich. Izpodbijana sodba naj bi bila s tega vidika
         v nasprotju z obveznostjo, da se kot izhodišče vzame visoka raven varstva, ko se na podlagi navedenega člena 95 ES sprejemajo
         določbe na področju zdravja, varnosti, varstva okolja in varstva potrošnikov.

      49     Republika Avstrija dodaja, da sta Komisija in Sodišče prve stopnje, s tem da sta preveč omejujoče razlagala pogoje glede obstoja
         specifičnega problema, s tem da nista zadostno ocenila tveganj in novih znanstvenih spoznanj ter s tem, da nista upoštevala
         previdnostnega načela, odločilno vplivala na rešitev spora in škodila njenim interesom.

      50     V odgovor Komisija navaja, da se vprašanje, ali je Sodišče prve stopnje pravilno presodilo okoliščine spora, o katerem odloča,
         nanaša na ugotovitev, ali je kršilo pravo Skupnosti, ne pa, ali je zaradi nezadostne obrazložitve kršilo postopek.

      51     Komisija navaja, da obstoj novih znanstvenih spoznanj in varstvo okolja nista temeljna pogoja specifičnega problema, temveč
         sta mu enakovredna, saj so vsi pogoji, določeni v členu 95(5) ES, kumulativni. Zato naj bi Sodišče prve stopnje upravičeno
         zavrnilo tožbo po tem, ko je ugotovilo, da pogoj glede obstoja specifičnega problema ni bil izpolnjen.

      52     Glede previdnostnega načela Komisija navaja, da je Sodišče prve stopnje v točki 71 izpodbijane sodbe pravilno pojasnilo razloge
         za zavrnitev tožbenega razloga, da naj bi bilo kršeno tako načelo, in da Republika Avstrija tega dela sodbe ni izpodbijala,
         vsaj ne izrecno in podrobneje obrazloženo.

      53     Prav tako po mnenju Komisije niti ugotovitve glede njenih domnevnih opustitev v postopku presoje predloga niti trditve, ki
         se nanašajo na načelo spoštovanja pravice do obrambe, niso upoštevne za presojo vprašanja, ali je bilo pravo v izpodbijani
         sodbi uporabljeno narobe. Navedbe v zvezi s spoštovanjem pravice do obrambe naj bi bile nedopustne, ker naj ne bi bile obrazložene,
         v vsakem primeru pa očitno neutemeljene, ker naj pravica Republike Avstrije do obrambe med postopkom pred Sodiščem prve stopnje
         v ničemer ne bi bila omejena.

      54     Tožeči stranki nazadnje menita, da postopkovna napaka, na katero sta se sklicevali, temelji na nepravilni presoji in zato
         pomeni tudi kršitev prava Skupnosti. Po njunem mnenju se izraza ,,specifičen“ ne sme obravnavati kot soznačnico besedi ,,edinstven“.
         Probleme, ki jih obravnava člen 95(5) ES, naj bi bilo treba razumeti kot posebne probleme, nikakor pa ne kot edinstvene probleme,
         ki bi bili značilni samo za eno državo članico ali eno samo regijo. Tožeči stranki menita, da je Sodišče prve stopnje, s tem
         da ni pravilno opredelilo izraza ,,specifičen“, nepravilno opustilo presojo drugih pogojev, določenih v členu 95(5) ES, in
         tako kršilo pravo Skupnosti.

      55     V odgovor Komisija navaja, da se Sodišču prve stopnje nikakor ni bilo treba podrobno ukvarjati s pogojem, ali obstaja specifičen
         problem, in meni, da tožeči stranki nista zadostili dokaznemu bremenu, ki ju bremeni na podlagi člena 95(5) ES, ker sta svoje
         utemeljevanje oprli na strukturno sestavljenost kmetijstva iz majhnih kmetij in na pomen ekološkega kmetijstva. Po mnenju
         Komisije je prav obstoj posebnega ali izjemnega ekosistema tisti, zaradi katerega je nujno potrebna ocena tveganj, ki se razlikuje
         od ocene, ki se jo na podlagi Direktive 2001/18 opravi za druga primerljiva območja v Evropi, in ki v okviru specifičnega problema upravičuje odstop od te direktive. Vendar
         po navedbah Komisije tožeči stranki glede tega nista predložili potrebnih dokazov.

       Presoja Sodišča
      56     Najprej je treba spomniti, da je zakonitost nacionalnih ukrepov, ki se sporočijo na podlagi člena 95(5) ES, tesno povezana
         s presojo znanstvenih spoznanj, ki jih predloži država članica predlagateljica.

      57     Navedena določba namreč zahteva, da uvedba nacionalnih določb, ki odstopajo od usklajevalnega ukrepa, temelji na novih znanstvenih
         spoznanjih o varstvu okolja ali delovnega okolja zaradi problema, ki je specifičen za to državo članico in je posledica sprejetja
         usklajevalnega ukrepa, in da mora biti Komisija uradno obveščena tako o načrtovanih določbah kot tudi o razlogih za njihovo
         uvedbo (zgoraj navedena sodba Nemčija proti Komisiji z dne 21. januarja 2003, točka 80).

      58     Ti pogoji so navedeni kumulativno in morajo torej biti izpolnjeni vsi, sicer Komisija zavrne nacionalne določbe, ki odstopajo
         od usklajevalnega ukrepa (zgoraj navedena sodba Nemčija proti Komisiji z dne 21. januarja 2003, točka 81).

      59     Glede tega je treba navesti, da v obravnavanem primeru navedene kumulativnosti stranki nista izpodbijali.
      60     Dalje, tožeči stranki sta v pritožbah izpodbijano sodbo izpodbijali predvsem v tem, da je Sodišče prve stopnje zavrnilo njune
         trditve glede presoje Komisije glede pogoja, ali za državo članico prijaviteljico obstaja specifičen problem.

      61     V točkah 66 in 67 izpodbijane sodbe je Sodišče prve stopnje namreč menilo, da tožeči stranki nista predložili dokazov, ki
         bi vzbudili dvom o utemeljenosti te presoje, in da sta zgolj opozorili na strukturno sestavljenost kmetijstva iz majhnih kmetij
         in na pomen ekološkega kmetijstva v Land Oberösterreich. Zlasti je dodalo, da tožeči stranki nista navedli dokazov, s katerimi
         bi izpodbili ugotovitve EFSE, da naj Republika Avstrija ne bi dokazala, da ozemlje Land Oberösterreich vsebuje posebne ali
         izjemne ekosisteme, za katere je potrebna drugačna ocena tveganj od tistih, ki se opravijo za Avstrijo kot celoto ali za druga
         primerljiva območja v Evropi. Po njegovem mnenju trditve, ki sta jih navedli tožeči stranki, glede na samo njihovo splošnost
         niso mogle ovreči konkretne presoje, navedene v sporni odločbi.

      62     V tej odločbi je Komisija menila, da Republika Avstrija ni izkazala, da se je na ozemlju Land Oberösterreich pojavil specifičen
         problem v smislu člena 95(5) ES, ki je posledica sprejetja Direktive 2001/18.

      63     Ta odločba je sledila mnenju EFSE, ki je ugotovila, da ni znanstvenih spoznanj, ki bi dokazovala obstoj specifičnega problema.
         Ta agencija je menila, da ni bil predložen noben znanstveni dokaz, ki bi dokazoval obstoj posebnih ali izjemnih ekosistemov,
         za katere bi bila potrebna drugačna ocena tveganj od tistih, ki se opravijo za Avstrijo kot celoto ali za druga primerljiva
         območja v Evropi. Ta agencija je zaključila, da Müllerjevo poročilo ne navaja nobene nove informacije, zaradi katere bi določbe
         Direktive 2001/18 bile neveljavne.

      64     V tem smislu ni razvidno, da bi Sodišče prve stopnje kršilo pravo, s tem da je navedlo, da je Komisija upoštevala ugotovitve
         EFSE o neobstoju znanstvenih spoznanj, ki bi izkazovala obstoj specifičnega problema.

      65     Poleg tega in v nasprotju s tem, kar zatrjujeta tožeči stranki, Sodišče prve stopnje ni narobe opredelilo izraza „specifičen“
         iz člena 95(5) ES, ker za izpolnitev pogojev, navedenih v tej določbi, ni menilo, da bi moral biti izkazan samo obstoj „edinstvenega“
         problema, kar je strožje od pojma „specifičen“ problem.

      66     Glede tega je Sodišče prve stopnje v izpodbijani sodbi povzelo ugotovitve Komisije ter ugotovitve EFSE, da bi poudarilo, da
         Republika Avstrija ni predložila nobenega znanstvenega spoznanja, ki bi med drugim dokazovalo obstoj „posebnih“ ekosistemov.

      67     V nemški različici sporne odločbe, ki je verodostojna, se besedilo sklicuje na „ungewöhnliches Ökosystem“ in v mnenju EFSE,
         ki je sestavljeno v angleščini, na ,,unusual ecosystems“, s čimer se izrazoma „einzigartiges“ in „unique“, ki ju vsebujeta
         nemška različica sporne odločbe oziroma mnenje EFSE, odvzame ves pomen.

      68     Treba je dodati, da Sodišče prve stopnje, če upoštevamo, da tožeči stranki nista predložili dokazov, ki bi dovoljevali dvom
         v utemeljenost presoje o neobstoju znanstvenih spoznanj, ki bi izkazovala obstoj specifičnega problema, in da torej eden od
         pogojev iz člena 95(5) ES ni bil izpolnjen, glede tega ni narobe uporabilo prava.

      69     Končno, iz sodne prakse izhaja, da ni treba – ker so pogoji iz člena 95(5) ES določeni kumulativno – preveriti vseh, če se
         ugotovi, da eden od njih ni izpolnjen (v tem smislu glej zgoraj navedeno sodbo Nemčija proti Komisiji z dne 21. januarja 2003,
         točka 88).

      70     Torej je Sodišče prve stopnje pravilno zavrnilo tožbo, potem ko je presodilo, da pogoj glede obstoja, ki bi bil za državo
         članico specifičen, ni izpolnjen, ne da bi preizkusilo, ali so izpolnjeni drugi pogoji.

      71     Trditve tožečih strank, ki se navezujejo na dejstvo, da se je Sodišče prve stopnje omejilo na analizo pogoja, ki se nanaša
         na obstoj problema, ki je za državo specifičen, ter ki se nanašajo na pravico izjaviti se, obveznost obrazložitve in na pravico
         do obrambe, zato niso utemeljene.

      72     V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da Sodišče prve stopnje, s tem da je zavrnilo tožbo, ni kršilo člena 95(5) ES.
      73     Zato drugi razlog tožečih strank ni utemeljen, tako da je treba pritožbo zavrniti.
       Stroški
      74     V skladu s členom 69(2) Poslovnika Sodišča, ki velja za pritožbeni postopek na podlagi člena 118 tega poslovnika, se neuspeli
         stranki naloži plačilo stroškov, če so bili priglašeni. Komisija je predlagala, naj se Land Oberösterreich in Republiki Avstriji
         naloži plačilo stroškov, in ker ti nista uspeli s svojimi pritožbenimi razlogi, se jima naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      1)      Pritožbi se zavrneta.
      2)      Land Oberösterreich in Republiki Avstriji se naloži plačilo stroškov.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Splošnega sodišča (drugi senat) z dne 17. februarja 2011. # J & F Participações SA proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava figurativne znamke Skupnosti Friboi - Prejšnja nacionalna besedna znamka FRIBO - Relativni razlog za zavrnitev - Verjetnost zmede - Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009 - Resna in dejanska uporaba prejšnje znamke - Člen 42(2) in (3) Uredbe št. 207/2009. # Zadeva T-324/09.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (drugi senat) z dne 17. februarja 2011 – J & F Participações proti UUNT – Plusfood Wrexham (Friboi)
      (Zadeva T-324/09)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne znamke Skupnosti Friboi – Prejšnja nacionalna besedna znamka FRIBO – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009 – Resna in dejanska uporaba prejšnje znamke – Člen 42(2) in (3) Uredbe št. 207/2009“
      1.                     Znamka Skupnosti – Pripombe tretjih oseb in ugovor – Preizkus ugovora – Dokaz o uporabi prejšnje znamke – Resna in dejanska
            uporaba – Pojem – Merila za presojo (Uredba Sveta št. 207/2009, člen 42(2) in (3)) (Glej točki 26 in 27.)
      2.                     Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje
            enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede zaradi prejšnje znamke
            (Uredba Sveta št. 207/2009, člen 8(1)(b)) (Glej točki 45 in 69.)
      Predmet

               Tožba zoper odločbo prvega odbora za pritožbe UUNT z dne 22. aprila 2009 (zadeva R 824/2008-1) v zvezi s postopkom z ugovorom
                  med družbama Fribo Foods Ltd in Agropecuaria Friboi, Ltda

            Podatki o zadevi

               Prijavitelj znamke Skupnosti:

               J & F Participações SA

               Zadevna znamka Skupnosti:

               figurativna znamka Friboi za proizvode iz razreda 29

               Imetnik znamke ali znaka, navajanega v postopku z ugovorom:

               Plusfood Wrexham Ltd

               Znamka ali znak, navajan v postopku z ugovorom:

               besedna znamka Združenega kraljestva FRIBO za proizvode iz razreda 29; besedna znamka Združenega kraljestva Fribo za proizvode
                  iz razreda 29; nemška besedna znamka FRIBO za proizvode iz razreda 29; nemška besedna znamka FRIBO za proizvode iz razreda
                  29; francoska besedna znamka FRIBO za proizvode iz razreda 29; francoska figurativna znamka FRIBO za proizvode iz razreda
                  29; italijanska besedna znamka FRIBO za proizvode iz razreda 29; italijanska figurativna znamka FRIBO za proizvode iz razreda
                  29

               Odločba oddelka za ugovore:

               ugoditev ugovoru

               Odločba odbora za pritožbe:

               delna ugoditev pritožbi

      Izrek

                  1.

                  	Tožba se zavrne.

                  2.

                  	Družbi J & F Participações SA se naloži plačilo stroškov.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 10. junija 2004. # Pierre Eveillard proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki. # Zadeva T-258/01.

text:
      SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (peti senat)
      z dne 10. junija 2004
      Zadeva T-258/01
      Pierre Eveillard
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Uradniki − Disciplinska ureditev − Razvrstitev v nižji plačilni razred − Člena 11 in 14 Kadrovskih predpisov − Pogodba o varovanju
         stavb Komisije“

      Celotno besedilo v francoskem jeziku II - 0000
      Predmet: Tožba zaradi razglasitve ničnosti odločbe Komisije z dne 25. junija 2001, s katero je bil zavrnjen ugovor tožeče stranke z
            dne 13. marca 2001, v katerem je ugovarjala odločbi organa, pristojnega za imenovanje z dne 19. decembra 2000, s katero mu
            je bila izrečena disciplinska sankcija razvrstitve v nižji plačilni razred za dva plačilna razreda.
      Odločitev: Odločba z dne 19. decembra 2000, s katero je bila tožeči stranki izrečena sankcija razvrstitve v nižji plačilni razred za
            dva plačilna razreda, se razglasi za nično. Komisija nosi vse stroške.
      Povzetek
      1.     Uradniki − Tožba − Tožba zoper odločbo o zavrnitvi ugovora − Dopustnost
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člena 90 in 91)
      2.     Uradniki − Pravice in obveznosti − Predlog uradnika kategorije B, da za administrativne naloge zaposli osebje po pogodbi o
            varovanju − Splošna praksa, ki so jo podpirali nadrejeni in ki sama po sebi ni goljufiva − Kršitev obveznosti iz Kadrovskih
            predpisov − Odsotnost
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 11)
      1.     Posledica tožbe uradnika zoper izrecno ali domnevano zavrnitev predhodnega upravnega ugovora, vloženega na podlagi člena 90(2)
         Kadrovskih predpisov, je, da o spornem aktu, zoper katerega je bil predložen ugovor, odloča Sodišče prve stopnje.

      (Glej točko 30.)
      Napotitev na: Sodišče, 17. januar 1989, Vainker proti Parlamentu, 293/87, Recueil, str. 23, točka 8; Sodišče prve stopnje,
         10. december 1992, Williams proti Računskemu sodišču, T-33/91, Recueil, str. II-2499, točka 23; Sodišče prve stopnje, 16.
         oktober 1996, Capitanio proti Komisiji, T-36/94, RecFP, str. I-A-449 in II-1279, točka 33.

      2.     Uradniku kategorije B, čigar naloge so v skladu s členom 5(1) Kadrovskih predpisov izvedbene naloge, in ne vodstvene naloge,
         ki pripadajo uradnikom kategorije A, ni upravičeno očitati, da ni izpolnil obveznosti iz Kadrovskih predpisov samo zaradi
         tega, ker je predlagal, naj se za administrativne naloge zaposli osebje po pogodbi o varovanju, pri čemer je ta praksa potekala
         v različnih službah institucije, bila je splošna, spodbujali so jo nadrejeni institucije in, čeprav ni bila pravilna, sama
         po sebi ni bila goljufiva.

      (Glej točko 47.)


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 6. junija 1990. # Hauptzollamt Frankfurt am Main-Ost proti Deutsche Olivetti GmbH. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesfinanzhof - Nemčija. # Carinska vrednost. # Zadeva C-17/89.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 7. januarja 2004. # The Queen, na predlog Delena Wells proti Secretary of State for Transport, Local Government and the Regions. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court) - Združeno kraljestvo. # Direktiva 85/337/EGS. # Zadeva C-201/02.


Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 14. decembra 1989. # Schweizerische Lactina Panchaud AG proti Bundesamt für Ernährung und Forstwirtschaft. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Nemčija. # Kmetijstvo. # Zadeva C-346/88.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 21. januarja 1993. # Deutsche Shell AG proti Hauptzollamt Hamburg-Harburg. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Finanzgericht Hamburg - Nemčija. # Zadeva C-188/91.


title: Sodba Splošnega sodišča (šesti senat) z dne 29. septembra 2011. # adidas AG proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava figurativne znamke Skupnosti, ki predstavlja čevelj z dvema stranskima črtama - Prejšnja nacionalna znamka, ki predstavlja čevelj s tremi stranskimi črtami - Relativni razlog za zavrnitev - Neobstoj utemeljitve prejšnje pravice - Neobstoj prevoda bistvenih elementov, s katerimi je utemeljena registracija prejšnje znamke - Pravila 16(3), 17(2) in 20(2) Uredbe (ES) št. 2868/95. # Zadeva T-479/08.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (šesti senat) z dne 29. septembra 2011 – adidas proti UUNT – Patrick Holding (Predstavitev čevlja
            z dvema črtama)
      (Zadeva T-479/08)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne znamke Skupnosti, ki predstavlja čevelj z dvema stranskima črtama – Prejšnja nacionalna znamka, ki predstavlja čevelj s tremi stranskimi črtami – Relativni razlog za zavrnitev – Neobstoj utemeljitve prejšnje pravice – Neobstoj prevoda bistvenih elementov, s katerimi je utemeljena registracija prejšnje znamke – Pravila 16(3), 17(2) in 20(2) Uredbe (ES) št. 2868/95“
      Znamka Skupnosti – Pripombe tretjih oseb in ugovor – Preizkus ugovora – Nepredložitev prevoda potrdila o registraciji prejšnje nacionalne znamke v predpisanem roku – Vpliv na postopek pred oddelkom za ugovore (Uredba Komisije št. 2868/95, člen 1, pravilo 17(2)) (Glej točki 32 in 33.)
      Predmet

               Pritožba zoper odločbo drugega odbora za pritožbe UUNT z dne 21. avgusta 2008 (zadeva R 849/2007-2) v zvezi s postopkom z
                  ugovorom med družbama adidas AG in Patrick Holding ApS.

            Izrek

                  1.

                  	Tožba se zavrne.

                  2.

                  	Družbi adidas AG se naloži plačilo stroškov.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 18. decembra 2008.#Sopropé - Organizações de Calçado Lda proti Fazenda Pública.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Supremo Tribunal Administrativo - Portugalska.#Carinski zakonik Skupnosti - Načelo spoštovanja pravice do obrambe - Naknadna izterjava carinskih dajatev ob uvozu.#Zadeva C-349/07.

text:
      Zadeva C-349/07
      Sopropé − Organizações de Calçado Lda
      proti
      Fazenda Pública
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Supremo Tribunal Administrativo)
      „Carinski zakonik Skupnosti – Načelo spoštovanja pravice do obrambe – Naknadna izterjava carinskih dajatev ob uvozu“
      Povzetek sodbe
      1.        Pravo Skupnosti – Splošna pravna načela – Temeljne pravice – Pravica do obrambe – Rok v postopku izterjave carinskih dajatev,
            določen v nacionalnem pravu
      (člen 6 EU)
      2.        Lastni viri Evropskih skupnosti – Naknadna izterjava uvoznih ali izvoznih dajatev – Pravica do obrambe
      (člen 6 EU)
      1.        Pri izterjavi carinskega dolga zaradi naknadne izterjave carinskih dajatev je rok od osem do petnajst dni, določen uvozniku,
         za katerega se domneva, da je storil carinsko kršitev, za predstavitev njegovih stališč, načeloma v skladu z zahtevami prava
         Skupnosti.

      Tak rok v načelu ne sme praktično onemogočati ali pretirano otežiti izvajanja pravice do obrambe, ki jo zagotavlja pravni
         red Skupnosti. Podjetja, ki bi jih postopek lahko zadeval, se običajno namreč profesionalno ukvarjajo z uvozom. Poleg tega
         veljavna ureditev Skupnosti določa, da mora biti tem podjetjem omogočeno, da ob kontroli upravičijo pravilnost vseh izvršenih
         ravnanj. Končno splošni interes Evropske skupnosti in zlasti interes izterjave lastnih dohodkov v najkrajšem roku zahteva,
         da so kontrole opravljene hitro in učinkovito.

      (Glej točki 41 in 52 ter točko 1 izreka.)
      2.        Naloga nacionalnega sodišča je, da odloči, ob upoštevanju posebnih okoliščin zadeve, ali je bilo v okviru naknadne izterjave
         uvoznih carinskih dajatev z rokom, dejansko danim na razpolago uvozniku, temu omogočeno, da so ga carinski organi učinkovito
         zaslišali.

      Pri tem se lahko upošteva različna merila. Uvozi iz azijskih držav so lahko prav tako pomemben element kot kompleksnost spornih
         ravnanj, razdalja ali tudi kakovost običajnih odnosov s pristojnimi lokalnimi organi. Enako je treba upoštevati velikost podjetja
         in dejstvo, ali s spornimi državami vzdržuje običajne trgovske odnose. Poleg tega je prav tako treba upoštevati okoliščine,
         ki omogočajo ugotovitev, da je bilo zainteresirano podjetje ob popolnem poznavanju zadeve med inšpekcijo zaslišano. Tudi na
         podlagi postopkov inšpekcije, ki se izvršujejo več mesecev in obsegajo preverjanja na mestu in zaslišanje zadevnega podjetja,
         katerega izjave so vsebovane v spisu, se lahko domneva, da je navedeno podjetje poznalo razloge, zaradi katerih je bil uveden
         postopek inšpekcije, in naravo dejstev, ki so mu bila očitana.

      3)      Nacionalno sodišče mora preveriti, ali je, ob upoštevanju roka, ki je pretekel med trenutkom, ko je zadevni organ prejel stališča
         uvoznika, in datumom, ko je organ sprejel svojo odločitev, mogoče upoštevati, da je organ pravilno upošteval stališča, ki
         so mu bila predložena.

      (Glej točke od 44 do 46, 53 in 54 ter točki 2 in 3 izreka.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 18. decembra 2008(*)

      „Carinski zakonik Skupnosti – Načelo spoštovanja pravice do obrambe – Naknadna izterjava carinskih dajatev ob uvozu“
      V zadevi C-349/07,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Supremo Tribunal Administrativo
         (Portugalska) z odločbo z dne 12. junija 2007, ki je prispela na Sodišče 27. julija 2007, v postopku

      Sopropé – Organizações de Calçado, Lda
      proti
      Fazenda Pública,

      ob udeležbi:
      Ministério Público,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata, J.‑C. Bonichot (poročevalec), K. Schiemann, P. Kūris in L. Bay Larsen, sodniki
      generalna pravobranilka: V. Trstenjak,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Sopropé – Organizações de Calçado, Lda A. Caneira, odvetnica,
      –        za portugalsko vlado H. Ventura, C. Guerra Santos in L. Fernandes, zastopniki,
      –        za italijansko vlado I. M. Braguglia, zastopnik, skupaj z G. Albenziom, avvocato dello Stato,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti S. Schønberg in P. Guerra e Andrade, zastopnika,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 2. oktobra 2008,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalne pravobranilke, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago načela pravic do obrambe.

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Sopropé – Organizações de Calçado Lda (v nadaljevanju: Sopropé) in Fazenda
         Publica (državna blagajna) glede zahteve za naknadno izterjavo carinskega dolga, o katerem je bilo odločeno po kontroli izvora
         trgovskega blaga, ki ga je ta družba uvozila na Portugalsko med letoma 2000 in 2002.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        Uredba Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL L 302, str. 1) je bila spremenjena
         z Uredbo (ES) št. 2700/2000 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. novembra 2000 (UL L 311, str. 17, v nadaljevanju: carinski
         zakonik).

      4        V naslovu VII, poglavje 3, carinskega zakonika se v členih od 217 do 232 obravnava izterjavo zneska carinskega dolga.

      5        Člen 221(1) carinskega zakonika določa:

      „Znesek dajatev se mora dolžniku takoj po vknjižbi v skladu z ustreznimi postopki sporočiti“.
      6        Člen 222(1)(a) carinskega zakonika določa:

      „1.       Vsak znesek dajatev, ki je bil sporočen v skladu s členom 221, mora dolžnik plačati v naslednjih rokih:
      a)      če oseba ne uživa ugodnosti katere od plačilnih olajšav iz členov 224 do 229, se mora plačilo opraviti v predpisanem roku.
      Brez vpliva na drugi odstavek člena 244 ta rok ne sme biti daljši od desetih dni, ki se šteje od dneva sporočitve dolgovanega
         zneska dajatev dolžniku; v primeru združevanja vknjižb pod pogoji iz drugega pododstavka člena 218(1) je treba določiti rok
         na način, ki dolžniku ne omogoča daljšega roka plačila, kot če bi ta dobil odobren odlog plačila.

      [...]“
      7        Členi od 243 do 246, ki spadajo pod naslov VIII carinskega zakonika, se nanašajo na pravico do pritožbe.

      8        V členu 245 tega zakonika je določeno:

      „Določbe v zvezi z izvajanjem pritožb sprejmejo države članice“.
       Nacionalna zakonodaja
      9        Splošni portugalski zakon o davkih (v nadaljevanju: SZD), potrjen z uredbo-zakonom št. 398/98 z dne 12. decembra 1998, izrecno
         določa načelo sodelovanja v davčnem postopku, izraženo v členu 267 Ustave Republike Portugalske, ki je glede upravnega postopka
         prav tako določeno v členu 100 in naslednjih zakonika o upravnem postopku.

      10      V členu 60 tega zakona, v različici, ki se uporablja za dejansko stanje v zadevi v glavni stvari, je določeno:

      „1.       Razen če določbe zakona ne določajo drugače, davčni zavezanci pri oblikovanju odločitev, ki jih zadevajo, sodelujejo na enega
         izmed naslednjih načinov:

      a)      pravica do zaslišanja pred izterjavo;
      [...]
      e)      pravica do zaslišanja pred zaključkom poročila davčne inšpekcije.
      [...]
      4.      Pravico do zaslišanja je treba izvršiti v roku, ki ga določi davčni organ in ga s tem namenom s priporočeno pošto sporoči
         na naslov davčnega prebivališča davčnega zavezanca.

      [...]
      6.       Rok za izvajanje pravice do pisnega ali ustnega zaslišanja ne sme biti krajši od 8 dni in ne daljši od 15 dni.
      [...]“
      11      Dopolnilni predpisi o postopku davčne inšpekcije so bili sprejeti z uredbo-zakonom št. 413/98 z dne 31. decembra 1998.

      12      Člen 60 navedene uredbe-zakona glede predhodnega zaslišanja določa:

      „1.      Ko je davčna inšpekcija zaključena in če so na njeni podlagi izdani akti o obdavčitvi ali če so akti v davčnih zadevah neugodni
         za osebo, zoper katero je bila izvedena inšpekcija, je o osnutku sklepov poročila, ki vsebujejo navedbo teh aktov in njihovo
         utemeljitev, treba obvestiti navedeno osebo v roku 10 dni.

      2.      V obvestilu mora biti določen rok od 8 do 15 dni, ki osebi, pri kateri je bila izvedena inšpekcija, omogoča, da se izjavi
         o navedenem osnutku sklepov.

      3.      Oseba, pri kateri je bila izvedena inšpekcija, se lahko izjavi pisno ali ustno, v slednjem primeru morajo biti njene izjave
         overovljene.

      4.      Končno poročilo se izdela v roku 10 dni po izjavah, določenih v prejšnjem odstavku.“
       Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      13      Sopropé je portugalsko podjetje, ki prodaja čevlje, uvožene iz Azije. Spor o glavni stvari se nanaša na 52 uvozov čevljev,
         prijavljenih, da izvirajo iz Kambodže, ki so bili zaradi svojega domnevnega izvora, v skladu s splošnim sistemom preferencialov,
         v obdobju dveh let in pol, od leta 2000 do polovice leta 2002, deležni ugodnejše carinske obravnave.

      14      Kontrola je bila izvršena v začetku leta 2003 pod vodstvom organa portugalske carine proti goljufijam, v okviru misije upravnega
         sodelovanja, ki jo je začel Evropski urad za boj proti goljufijam Komisije (OLAF), da bi se določil izvor čevljev, uvoženih
         iz Azije.

      15      Carinski organi so s preverjanjem v družbi Sopropé začeli 14. februarja 2003. Pri tem so portugalski organi ugotovili, da
         je bilo 52 zgoraj navedenih uvozov izvedenih ob predložitvi potrdil o izvoru in dokumentov o prevozu, ki so bili ponarejeni.

      16      Carinski organi so ugotovili, da uvoženo blago ni imelo preferencialnega izvora in da ne bi smelo imeti koristi od splošnega
         sistema preferencialov, zato bi bilo treba zanj uporabiti carinsko stopnjo, ki velja za blago, ki izvira iz tretjih držav.

      17      Družba Sopropé je bila 3. julija 2003 obveščena, da lahko v skladu s členom 60 SZD v roku 8 dni izvrši svojo pravico do predhodnega
         zaslišanja o osnutku sklepov poročila inšpekcije in prilogah k njemu. Družba je to pravico izvršila 11. julija 2003.

      18      Ker je carinski organ menil, da družba Sopropé ni navedla nobenih novih elementov, ki bi lahko spremenili osnutek poročila
         inšpekcije, jo je z dopisom z dne 16. julija 2003, prejetim naslednji dan, obvestil, da mora v skladu s členom 222 carinskega
         zakonika v roku desetih dni plačati zapadle carinske dajatve. Te carinske dajatve so znašale 212.684,98 EUR, povišane za 36.757,99
         EUR davka na dodano vrednost in 19,30 EUR kompenzacijskih obresti, to je skupno 249.462,27 EUR.

      19      Med datumom obvestila o izvajanju pravice do zaslišanja in datumom obvestila o plačilu je minilo samo trinajst dni.

      20      Družba Sopropé je zavrnila plačilo carinskega dolga, ki ji je bil sporočen v določenem roku. 8. septembra 2003 je pred Tribunal
         Administrativo e Fiscal de Lisboa vložila tožbo, utemeljeno na podlagi kršitve načela spoštovanja pravice do obrambe zaradi
         prekratkega roka, ki ji je bil določen za predstavitev njenih stališč. Sodišče je kljub temu ugotovilo, da je bila odločba
         o izterjavi utemeljena, saj ni bil predložen noben dokaz, zaradi katerega bi bila izpodbojna. Poleg tega je štelo, da je bila
         pravica do obrambe spoštovana, saj je bila dolžnost predhodnega zaslišanja, določena v SZD, izpolnjena, in spoštovani so bili
         predpisi o postopku davčne inšpekcije.

      21      Družba Sopropé je pred Supremo Tribunal Administrativo vložila pritožbo predvsem iz razloga, da naj Sodišče prve stopnje ne
         bi pravilno uporabilo načela pravice do obrambe, kot je zagotovljeno s pravom Skupnosti.

      22      V okviru te pritožbe je Supremo Tribunal Administrativo prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti
         vprašanji:

      „1. Ali je rok od 8 do 15 dni, določen v členu 60(6) splošnega zakona o davkih in členu 60(2) dopolnilnih predpisov o postopku
         davčne inšpekcije, potrjenih z uredbo-zakonom št. 413/98 z dne 31. decembra 1998, v katerem lahko davčni zavezanec izvršuje
         svojo pravico do ustnega ali pisnega zaslišanja, v skladu z načelom pravice do obrambe?

      2. Ali se rok 13 dni, ki teče od dneva, ko je carinski organ obvestil uvoznika Skupnosti (v tem primeru majhno portugalsko
         podjetje za trgovino s čevlji), da lahko v 8 dneh izvrši svojo pravico do zaslišanja, do dneva, ko se ga pozove, naj v 10
         dneh plača carinske dajatve, ki se nanašajo na 52 uvozov čevljev z Daljnega vzhoda, izvršenih v skladu s splošnim sistemom
         preferencialov za obdobje dveh let in pol (od leta 2000 do polovice leta 2002), lahko šteje za razumni rok za izvrševanje
         pravice do obrambe uvoznika?“

       Vprašanji za predhodno odločanje
      23      S svojima vprašanjema, ki ju je treba obravnavati skupaj, želi predložitveno sodišče od Sodišča izvedeti, ali rok osmih dni,
         določen podjetju, da navede svoja stališča k osnutku odločbe o naknadni izterjavi uvoznih dajatev v znesku 249.462,27 EUR,
         ki se nanaša na 52 uvozov blaga, ki so bili izvedeni v obdobju dveh let in pol, izpolnjuje zahteve prava Skupnosti in še posebej
         splošnega načela pravice do obrambe, zlasti ker je organ odločbo o izterjavi izdal pet dni po poteku tega roka.

       Stališča, predložena Sodišču
      24      Tožeča stranka v sporu o glavni stvari opominja, da načelo spoštovanja pravice do obrambe zahteva, da morajo imeti vse osebe,
         proti katerim naj bi se sprejela odločba, ki bi jih prizadela, možnost, da učinkovito predstavijo svoja stališča (glej zlasti
         sodbe z dne 24. oktobra 1996 v zadevi Komisija proti Lisrestal in drugim, C‑32/95 P, Recueil, str. I-5373, točka 21; z dne
         21. septembra 2000 v zadevi Mediocurso proti Komisiji, C-462/98 P, Recueil, str. I-7183, točka 36, in z dne 12. decembra 2002
         v zadevi Cipriani, C-395/00, Recueil, str. I-11877, točka 51).

      25      Zaradi tega družba Sopropé trdi, da rok, kakršen je v skladu s SZD določen uvozniku za izvajanje njegove pravice do zaslišanja,
         ni v skladu z načelom spoštovanja pravice do obrambe, ki mu omogoča, da učinkovito predstavi svoje mnenje. Torej v okoliščinah,
         kot so te iz spora o glavni stvari, meni, da rok, ki ji je bil določen, ni bil zadosten.

      26      Portugalska republika trdi, da se načelo spoštovanja pravice do obrambe ne bi smelo uporabljati za postopek predhodnega zaslišanja,
         določen s SZD. Ta postopek naj bi bil namreč izraz načela sodelovanja pri odločitvi in ne pravice do vložitve tožbe. Poleg
         tega iz sodne prakse Sodišča in še posebej iz sodbe z dne 2. oktobra 2003 v zadevi ARBED proti Komisiji (C‑176/99 P, Recueil,
         str. I‑10687) izhaja, da je načelo pravice do predhodnega zaslišanja del pravice do obrambe le v okviru postopka sankcij,
         kar naj ne bi bil primer v sporu o glavni stvari. Posledično Portugalska republika ocenjuje, da se roka, določenega v členu
         60 SZD, ne bi smelo presojati glede na načelo pravice do obrambe. Torej se ga ne bi smelo šteti za nerazumnega, saj gre le
         za dodatek k pravnim sredstvom, predvidenim proti odločbi o obdavčenju, s čimer se izboljša možnost učinkovitega izvajanja
         pravice do obrambe.

      27      Portugalska republika dodaja, da če bi Sodišče menilo, da se pravico do obrambe lahko uporablja v postopku predhodnega zaslišanja,
         določenem s SZD, je sporni rok v zadevi v glavni stvari skladen s pravom Skupnosti, ker spoštuje načeli enakovrednosti in
         učinkovitosti (glej zlasti sodbo z dne 17. junija 2004 v zadevi Recheio – Cash & Carry, C-30/02, ZOdl., str. I-6051). Po mnenju
         te države članice je načelo enakovrednosti spoštovano, ker SZD določa enak rok za vsa dejanja obračuna davčnih dohodkov, ki
         temeljijo na nacionalni zakonodaji ali na pravu Skupnosti. Spoštovanje načela učinkovitosti pa mora presoditi nacionalno sodišče.

      28      Italijanska republika navaja, da carinski zakonik nikjer ne določa, da mora biti dolžnik zaslišan pred izterjavo svojega carinskega
         dolga. Sklicujoč se na člen 245 tega zakonika trdi, da določbe o začetku izvajanja pritožbenega postopka spadajo v pristojnost
         držav članic. Zato meni, da bi se Sodišče moralo zadovoljiti s potrditvijo načela pravice operaterja do zaslišanja tako v
         upravni fazi kot tudi v fazi sodnega postopka, v skladu z nacionalno ureditvijo.

      29      Komisija Evropskih skupnosti opozarja, da iz sodne prakse Sodišča izhaja, da spoštovanje pravice do obrambe zahteva, da ima
         vsak naslovnik odločbe, ki občutno prizadene njegove interese, pravico do zaslišanja, to pomeni, da lahko učinkovito pojasni
         svoja stališča, kar zahteva spoštovanje razumnega roka za predstavitev njegovih stališč (glej zlasti sodbe z dne 14. julija
         1972 v zadevi Cassella Farbwerke Mainkur proti Komisiji, 55/69, Recueil, str. 887; z dne 29. junija 1994 v zadevi Fiskano
         proti Komisiji, C-135/92, Recueil, str. I-2885, in z dne 13. septembra 2007 v zadevi Land Oberösterreich in Avstrija proti
         Komisiji, C-439/05 P in C‑454/05 P, ZOdl., str. I-7141).

      30      Komisija ugotavlja, da lahko odločbe o izterjavi, izdane na podlagi carinskega zakonika, občutno prizadenejo interese uvoznika,
         kot je tožeča stranka v sporu o glavni stvari, in da morajo zato države članice pri uporabi določb navedenega zakonika, ki
         se nanašajo na načine izterjave carinskih dolgov, zagotavljati pravico do obrambe, pa čeprav se nobena od določb ne nanaša
         na pravico do zaslišanja.

      31      Komisija sklepa, da je rok, kot je ta, določen v SZD, skladen z načelom pravice do zaslišanja, če imajo osebe, katerih interesi
         so z odločbo, izdano v okviru prava Skupnosti, občutno prizadeti, možnost, da učinkovito predstavijo svoje mnenje o teh odločbah.

      32      Komisija meni, da mora nacionalno sodišče presoditi, ali so zahteve, povezane s spoštovanjem pravice do obrambe, glede na
         pravni okvir, tako skupnostni kot nacionalni, izpolnjene, nato pa mora podati splošno oceno dejanskega stanja v sporu o glavni
         stvari. Prav tako meni, da se predložitveno sodišče pri odločanju o spoštovanju pravice do zaslišanja lahko zgleduje po merilih,
         ki so razvidna iz sodne prakse Sodišča; to so cilj veljavnih pravil Skupnosti, kompleksnost dejstev in razlogov, ki utemeljujejo
         odločbo, kompleksnost pravnega okvira, morebitna možnost zahtevati podaljšanje določenega roka in, končno, možnost predložiti
         dodatna stališča.

       Odgovor Sodišča
      33      Temeljne pravice so del splošnih pravnih načel, katerih spoštovanje zagotavlja Sodišče. V ta namen se Sodišče zgleduje po
         ustavnih tradicijah, ki so skupne državam članicam, in po podatkih iz mednarodnih pogodb o varstvu človekovih pravic, pri
         katerih so države članice sodelovale ali h katerim so pristopile (glej zlasti sodbo z dne 6. marca 2001 v zadevi Connolly
         proti Komisiji, C-274/99 P, Recueil, str. I-1611, točka 37).

      34      Poleg tega iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da mora Sodišče, ob upoštevanju predhodno izdanih odločb, kadar nacionalna
         ureditev preide na področje uporabe prava Skupnosti, nacionalnemu sodišču posredovati vse elemente razlage, ki jih to potrebuje
         za presojo združljivosti te ureditve s temeljnimi pravicami, katerih spoštovanje zagotavlja Sodišče (glej zlasti sodbi z dne
         18. junija 1991 v zadevi ERT, C-260/89, Recueil, str. I-2925, točka 42, in z dne 4. oktobra 1991 v zadevi Society for the
         Protection of Unborn Children Ireland, C-159/90, Recueil, str. I-4685, točka 31).

      35      Ker se vprašanji za predhodno odločanje nanašata na načine, na katere nacionalni organi lahko uporabljajo carinski zakonik
         Skupnosti, je Sodišče pristojno, da nacionalnemu sodišču posreduje vse elemente razlage, potrebne za presojo o združljivosti
         zadevne nacionalne ureditve s temeljnimi pravicami, katerih spoštovanje zagotavlja Sodišče.

      36      Sicer pa je spoštovanje pravice do obrambe splošno načelo prava Skupnosti, ki se uporablja, kadar organ zoper osebo namerava
         izdati akt, ki jo lahko prizadene.

      37      V skladu s tem načelom mora biti naslovnikom odločb, ki občutno prizadenejo njihove interese, omogočeno, da učinkovito izrazijo
         svoje stališče o elementih, s katerimi namerava organ utemeljiti svojo odločbo. Zato morajo imeti na voljo razumen rok (glej
         zlasti zgoraj navedeni sodbi Komisija proti Lisrestal in drugim, točka 21, in Mediocurso proti Komisiji, točka 36).

      38      Ta obveznost velja za organe držav članic, kadar sprejemajo odločbe na področju uporabe prava Skupnosti, tudi kadar veljavna
         zakonodaja Skupnosti izrecno ne določa takšne formalnosti. Pri izvajanju tega načela, še zlasti pri rokih za izvajanje pravic
         do obrambe, je treba natančno določiti, da kadar – kot v zadevi v glavni stvari – teh rokov ne določa pravo Skupnosti, jih
         mora določiti nacionalno pravo, če so, po eni strani, enaki tistim, katerih upravičenci so posamezniki ali podjetja v primerljivem
         položaju po nacionalnem pravu, in, po drugi strani, praktično ne onemogočajo ali pretirano ne otežujejo izvajanja pravice
         do obrambe, ki jo podeljuje pravni red Skupnosti.

      39      Predložitveno sodišče se glede načela spoštovanja pravice do obrambe sprašuje o dveh točkah, in sicer, po eni strani, ali
         se rok od osem do petnajst dni, določen v splošnem pravilu nacionalnega prava, v katerem davčni zavezanec lahko izvršuje svojo
         pravico do zaslišanja, lahko šteje za razumen rok, in po drugi strani, ali v okoliščinah v zadevi v glavni stvari rok trinajst
         dni, ki teče od trenutka, ko je bila družba Sopropé obveščena, da lahko predloži svoja stališča, do datuma odločbe o izterjavi,
         izpolnjuje zahteve navedenega načela.

      40      K prvi točki je treba navesti, da je običajno in poleg tega primerno, da nacionalne zakonodaje in ureditve v okviru številnih
         obstoječih upravnih postopkov določijo splošna pravila o rokih. Določitev teh pravil je prav tako pomembna za spoštovanje
         načela enakosti. Države članice morajo v nacionalnih ureditvah, ki spadajo na področje uporabe prava Skupnosti, same določiti
         roke, zlasti glede na njihov pomen za osebe, ki jih sprejete odločbe zadevajo, kompleksnost veljavnih postopkov in zakonodaje,
         število oseb, ki bi jih lahko zadevale, in druge javne ali zasebne interese, ki jih je treba upoštevati.

      41      Glede naknadne izterjave carinskih dajatev ob uvozu je treba upoštevati, da rok, ki davčnemu zavezancu dovoljuje izvajanje
         njegove pravice do zaslišanja in ki ne sme biti krajši od osem dni in ne daljši od petnajst dni, v načelu ne sme praktično
         onemogočati ali pretirano otežiti izvajanja pravice do obrambe, ki jo zagotavlja pravni red Skupnosti. Podjetja, ki bi jih
         postopek v sporu o glavni stvari lahko zadeval, se običajno namreč profesionalno ukvarjajo z uvozom. Poleg tega veljavna ureditev
         Skupnosti določa, da mora biti tem podjetjem omogočeno, da ob kontroli upravičijo pravilnost vseh izvršenih ravnanj. Končno
         splošni interes Evropske skupnosti in zlasti interes izterjave lastnih dohodkov v najkrajšem roku zahteva, da so kontrole
         opravljene hitro in učinkovito.

      42      Tožeča stranka v postopku v glavni stvari pa je pred predložitvenim sodiščem trdila, da ji je bil dan na voljo le rok osem
         dni za predstavitev njenih stališč in da je bila odločba o izterjavi izdana samo trinajst dni po tem, ko je bila povabljena,
         da predstavi svoja stališča. To je razlog, zaradi katerega je predložitveno sodišče zaprosilo Sodišče, naj odloči, ali so
         taki roki v skladu s pravom Skupnosti.

      43      Čeprav Sodišče, glede na člen 234 ES, ni pristojno, da uporabi predpis Skupnosti za določen spor in s tem opredeli določbo
         nacionalnega prava glede na ta predpis, pa vendar lahko v okviru sodnega sodelovanja, ki je uvedenega s tem členom, na podlagi
         dokazov v spisu, nacionalnemu sodišču predloži elemente razlage prava Skupnosti, ki bi se lahko uporabili pri presoji učinkov
         te določbe (sodbe z dne 8. decembra 1987 v zadevi Gauchard, 20/87, Recueil, str. 4879, točka 5; z dne 5. marca 2002 v zadevi
         Reisch in drugi, C-515/99, od C-519/99 do C-524/99 in od C-526/99 do C-540/99, Recueil, str. I-2157, točka 22, in z dne 11.
         septembra 2003 v zadevi Anomar in drugi, C-6/01, Recueil, str. I-8621, točka 37).

      44      Glede na to je treba navesti, da mora, kadar nacionalna zakonodaja ali ureditev, kot je zakonodaja, ki se uporablja v postopku
         v glavni stvari, določa rok za zbiranje stališč zadevnih oseb v določenem časovnem okviru, nacionalno sodišče zagotoviti,
         da rok, ki ga individualno določi organ, ustreza posamičnemu položaju zadevne osebe ali podjetja, in da jim omogoči izvajanje
         njihovih pravic do obrambe ob spoštovanju načela učinkovitosti. V tem primeru mora pravilno upoštevati posebnosti zadeve.
         Torej so lahko uvozi iz azijskih držav prav tako pomemben element kot kompleksnost spornih ravnanj, razdalja ali tudi kakovost
         običajnih odnosov s pristojnimi lokalnimi organi. Enako je treba upoštevati velikost podjetja in dejstvo, ali s spornimi državami
         vzdržuje običajne trgovske odnose.

      45      Pri kontrolah, kot so te v sporu o glavni stvari, je treba navesti, da te tvorijo celoto. Tudi na podlagi postopkov inšpekcije,
         ki se izvršujejo več mesecev in obsegajo preverjanja na mestu in zaslišanje zadevnega podjetja, katerega izjave so vsebovane
         v spisu, se lahko domneva, da je navedeno podjetje poznalo razloge, zaradi katerih je bil uveden postopek inšpekcije, in naravo
         dejstev, ki so mu bila očitana.

      46      Take okoliščine, ki omogočajo ugotovitev, da je bilo zainteresirano podjetje ob popolnem poznavanju zadeve med inšpekcijo
         zaslišano, je prav tako treba upoštevati.

      47      Sodišče, ki odloča v sporu o glavni stvari, mora preučiti, ali – zlasti glede na ta različna merila – rok, ki ga je pristojni
         organ določil znotraj časovnega okvira, določenega z nacionalnim zakonom, izpolnjuje zgoraj navedene zahteve prava Skupnosti.

      48      Glede vprašanja, kakšen vpliv ima lahko na izpodbijano odločbo v sporu o glavni stvari dejstvo, da je bila ta izdana trinajst
         dni po tem, ko je bila družba obveščena, da ima na voljo osem dni, da predstavi svoja stališča, je treba navesti sledeče.

      49      Namen pravila, v skladu s katerim mora biti naslovniku odločbe omogočeno, da predstavi svoja stališča, preden bo ta sprejeta,
         je v tem, da se pristojnemu organu omogoči, da učinkovito upošteva celoto upoštevnih elementov. Da bi se zagotovilo učinkovito
         varstvo zadevne osebe ali podjetja, je namen pravila zlasti v tem, da lahko popravita napako ali uveljavljata dejstva v zvezi
         z njunim osebnim položajem, ki govorijo v prid temu, ali bo odločba sprejeta ali ne oziroma bo imela tako ali drugačno vsebino.

      50      Pod temi pogoji spoštovanje pravic do obrambe zajema dejstvo, da se lahko šteje, da je bilo nosilcu pravice omogočeno, da
         učinkovito predstavi svoja stališča, in da organ z vso potrebno pozornostjo vzame na znanje zadevna stališča osebe ali podjetja.

      51      Nacionalno sodišče mora samo preveriti, ali je, ob upoštevanju roka, ki je potekel med trenutkom, ko je zadevni organ prejel
         stališča, in datumom, ko je sprejel odločitev, mogoče šteti, da je pravilno upošteval stališča, ki so mu bila posredovana.

      52      Predložitvenemu sodišču je torej treba odgovoriti, da je glede izterjave carinskega dolga zaradi naknadne izterjave carinskih
         dajatev rok od osem do petnajst dni, določen uvozniku, za katerega se domneva, da je storil carinsko kršitev, za predstavitev
         njegovih stališč, načeloma v skladu z zahtevami prava Skupnosti.

      53      Naloga nacionalnega sodišča je, da odloči, ob upoštevanju posebnih okoliščin zadeve, ali je bilo z rokom, dejansko danim na
         razpolago uvozniku, temu omogočeno, da so ga carinski organi učinkovito zaslišali.

      54      Nacionalno sodišče mora preveriti, ali je, ob upoštevanju roka, ki je pretekel med trenutkom, ko je zadevni organ prejel stališča
         uvoznika, in datumom, ko je organ sprejel svojo odločitev, mogoče upoštevati, da je organ pravilno upošteval stališča, ki
         so mu bila predložena.

       Stroški
      55      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      1)      Pri izterjavi carinskega dolga zaradi naknadne izterjave carinskih dajatev je rok od osem do petnajst dni, določen uvozniku,
            za katerega se domneva, da je storil carinsko kršitev, za predstavitev njegovih stališč, načeloma v skladu z zahtevami prava
            Skupnosti.
      2)      Naloga nacionalnega sodišča je, da odloči, ob upoštevanju posebnih okoliščin zadeve, ali je bilo z rokom, dejansko danim na
            razpolago uvozniku, temu omogočeno, da so ga carinski organi učinkovito zaslišali.
      3)      Nacionalno sodišče mora preveriti, ali je, ob upoštevanju roka, ki je pretekel med trenutkom, ko je zadevni organ prejel stališča
            uvoznika, in datumom, ko je organ sprejel svojo odločitev, mogoče upoštevati, da je organ pravilno upošteval stališča, ki
            so mu bila predložena.
      Podpisi
      * Jezik postopka: portugalščina.


Sodba Sodišča z dne 28. aprila 1998. # Raymond Kohll proti Union des caisses de maladie. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Cour de cassation - Veliko vojvodstvo Luksemburg. # Prosto opravljanje storitev. # Zadeva C-158/96.