title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 30. junija 2016.#Max-Heinz Feilen proti Finanzamt Fulda.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesfinanzhof.#Predhodno odločanje – Obdavčenje – Prosti pretok kapitala – Davek na dediščine – Zakonodaja države članice, ki določa znižanje davka na dediščine, ki se uporablja za zapuščine, v katere je vključeno premoženje, ki je že bilo predmet dedovanja, ki je bilo s tem davkom obdavčeno v tej državi članici – Omejitev – Upravičenost – Doslednost davčnega sistema.#Zadeva C-123/15.

text:
         SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 30. junija 2016 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Obdavčenje — Prosti pretok kapitala — Davek na dediščine — Zakonodaja države članice, ki določa znižanje davka na dediščine, ki se uporablja za zapuščine, v katere je vključeno premoženje, ki je že bilo predmet dedovanja, ki je bilo s tem davkom obdavčeno v tej državi članici — Omejitev — Upravičenost — Doslednost davčnega sistema“
      V zadevi C‑123/15,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Bundesfinanzhof (zvezno finančno sodišče, Nemčija) z odločbo z dne 20. januarja 2015, ki je prispela na Sodišče 12. marca 2015, v postopku

         Max-Heinz Feilen

      proti

         Finanzamt Fulda,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi M. Ilešič, predsednik senata, C. Toader, sodnica, A. Rosas, sodnik, A. Prechal, sodnica, in E. Jarašiūnas (poročevalec), sodnik,
      generalni pravobranilec: M. Wathelet,
      sodni tajnik: I. Illéssy, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 27. januarja 2016,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za M.‑H. Feilena P. Thouet, odvetnik,

               —

               za nemško vlado T. Henze, agent,

               —

               za špansko vlado A. Rubio González, agent,

               —

               za vlado Združenega kraljestva S. Sutton in M. Holt, agenta, ob sodelovanju R. Hilla, barrister,

               —

               za Evropsko komisijo M. Wasmeier in W. Roels, agenta,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 17. marca 2016
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 63(1) PDEU in 65 PDEU.

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Maxom-Heinzem Feilenom in Finanzamt Fulda (davčni urad v Fuldi, Nemčija), ker je zadnjenavedeni zavrnil zahtevo M.-H. Feilena za znižanje davka na dediščine v zvezi z zapuščino njegove matere.

         Pravni okvir

               3

               Člen 1(1), točka 1, Erbschaftsteuer- und Schenkungsteuergesetz (nemški zakon o davku na dediščine in darila, v nadaljevanju: ErbStG) v različici, ki se je uporabljala za davčno leto 2007, določa, da se pogodbe za primer smrti obdavčijo z davkom na dediščine.

               4

               Člen 2(1), točke od 1 do 3, ErbStG določa:
               „Davčna obveznost se nanaša:

                        1.

                        V primerih, naštetih v členu 1(1), točke od 1 do 3, na celotno pridobljeno premoženje, če je bil pokojni na dan svoje smrti ali pridobitelj na dan nastanka davčne obveznosti rezident. Šteje se, da so rezidenti:

                                 (a)

                                 fizične osebe, ki imajo stalno ali običajno prebivališče na nacionalnem ozemlju,

                  […]

                        3.

                        V vseh drugih primerih na pridobljeno premoženje, ki obsega domače premoženje v smislu člena 121 Bewertungsgesetz [(zakon o določitvi vrednosti)]. […]“

               5

               Člen 15 ErbStG, v katerem so opredeljeni davčni razredi, v odstavku 1 določa:
               „Glede na osebno razmerje med prejemnikom in zapustnikom oziroma darovalcem obstajajo trije davčni razredi:
               Davčni razred I:

                        1.

                        zakonec in partner,

                        2.

                        otroci in pastorki,

                        3.

                        potomci otrok in pastorkov, navedenih v točki 2,

                        4.

                        predniki v primeru dediščin;

                  […]“

               6

               V zvezi z znižanjem davka na dediščine člen 27 ErbStG določa:
               „1.   Če osebe iz davčnega razreda I pridobijo premoženje zaradi smrti, ki so ga osebe iz tega davčnega razreda že pridobile v zadnjih desetih letih pred pridobitvijo in od katerega se je na podlagi tega zakona moral plačati davek, se znesek davka, ki odpade na to premoženje, s pridržkom odstavka 3 zniža, kot sledi:

                           za …%

                           Če obdobje med trenutkoma nastopa davčne obveznosti znaša:

                           50

                           manj kot eno leto

                           45

                           več kot eno leto, vendar največ dve leti

                           40

                           več kot dve leti, vendar največ tri leta

                           35

                           več kot tri leta, vendar največ štiri leta

                           30

                           več kot štiri leta, vendar največ pet let

                           25

                           več kot pet let, vendar največ šest let

                           20

                           več kot šest let, vendar največ osem let

                           10

                           več kot osem let, vendar največ deset let

                     […]
               3.   Znižanje na podlagi odstavka 1 ne sme presegati zneska, ki se izračuna z uporabo odstotkov iz odstavka 1 za davek, ki ga je predhodni pridobitelj premoženja že plačal od istega pridobljenega premoženja.“

         Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

               7

               M.‑H. Feilen, ki prebiva v Nemčiji, je edini dedič po svoji materi, ki je leta 2007 umrla v tej državi članici, v kateri je imela tudi zadnje prebivališče. Materino zapuščino je predvsem sestavljal delež, ki ga je prejela ob dedovanju po svoji hčeri, ki je leta 2004 umrla v Avstriji, kjer je do hčerine smrti prebivala tudi mati. Do delitve hčerine zapuščine je v Avstriji prišlo šele po smrti matere, davek v zvezi s to zapuščino v višini 11.961,91 EUR pa je plačal M.‑H. Feilen.

               8

               M.‑H. Feilen je v davčni napovedi, ki se je nanašala na zapuščino njegove matere, prvič, kot dolg iz zapuščine vpisal davek na dediščine, ki ga je plačal v Avstriji, in, drugič, zaprosil za znižanje davka na dediščine v skladu s členom 27 ErbStG. Davčni urad v Fuldi je v odločbi z dne 28. oktobra 2009 odbil davek na dediščine, ki je bil plačan v Avstriji kot dolg iz zapuščine, znižanje davka na dediščine pa je zavrnil.

               9

               Finanzgericht (finančno sodišče, Nemčija) je zavrnilo tožbo, ki jo je M.‑H. Feilen vložil zoper to odločbo, ker je bila v členu 27(1) ErbStG določena prejšnja pridobitev z dedovanjem v skladu s tem zakonom. V obravnavanem primeru pa ni bilo tako, saj v zvezi s prejšnjo pridobitvijo hčerinega premoženja s strani matere v Nemčiji ni bil obračunan davek na dediščine, ker niti mati niti hči na dan hčerine smrti nista bili rezidentki v smislu člena 2(1), točka 1, ErbStG in ker zapuščina ni zajemala domačega premoženja v smislu člena 2(1), točka 3, ErbStG.

               10

               Bundesfinanzhof (zvezno finančno sodišče, Nemčija), pri katerem je bil vložen predlog za revizijo, dvomi o skladnosti člena 27 ErbStG s pravom Unije.

               11

               Poudarja, prvič, da bi dedovanje v korist tožeče stranke iz postopka v glavni stvari lahko spadalo na področje uporabe določb prava Unije, ki se nanašajo na pretok kapitala. Po mnenju tega sodišča dediščine, ki jo je od svoje matere prejel M.‑H. Feilen, ne bi smeli obravnavati kot povsem domačo transakcijo, ker je materino premoženje v bistvenem sestavljeno iz njenega deleža zapuščine njene hčere v Avstriji.

               12

               Drugič, predložitveno sodišče poudarja, da lahko zavrnitev znižanja davka na dediščine v skladu s členom 27(1) ErbStG ob upoštevanju sodne prakse Sodišča pomeni omejitev pretoka kapitala, saj povzroči zmanjšanje vrednosti zapuščine, ki zajema premoženje, ki je bilo predmet tujega davka na dediščine. V zvezi s tem izraža dvome o vprašanju, ali je treba ob upoštevanju sodbe Sodišča z dne 12. februarja 2009, Block (C‑67/08, EU:C:2009:92), izključiti obstoj take omejitve.

               13

               Tretjič, navedeno sodišče se sprašuje o tem, ali je morebitna omejitev prostega pretoka kapitala, ki izhaja iz člena 27(1) ErbStG, upravičena na podlagi določb Pogodbe DEU.

               14

               V teh okoliščinah je Bundesfinanzhof (zvezno finančno sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „Ali prosti pretok kapitala na podlagi člena 63(1) PDEU v povezavi s členom 65 PDEU nasprotuje predpisu države članice, ki za osebe določenega davčnega razreda, ki podedujejo premoženje, določa znižanje davka na dediščine, če zapuščina vsebuje premoženje, ki so ga osebe iz tega davčnega razreda že podedovale v desetih letih pred tem dedovanjem, in je ta država članica pri tem predhodnem dedovanju že odmerila davek na dediščine, medtem ko je znižanje davka izključeno, če je bil davek na dediščine pri predhodnem dedovanju pobran v drugi državi članici?“

         Vprašanje za predhodno odločanje

               15

               Predložitveno sodišče želi v bistvu izvedeti, ali člena 63(1) PDEU in 65 PDEU nasprotujeta zakonodaji države članice, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, ki za osebe določenega davčnega razreda, ki podedujejo premoženje, določa znižanje davka na dediščine, če zapuščina zajema premoženje, ki je bilo v desetih letih pred tem dedovanjem že podedovano, če je bil davek na dediščine pri tem predhodnem dedovanju pobran v tej državi članici.

               16

               Kot je poudarilo predložitveno sodišče, je dedovanje, ki pomeni prenos zapustnikovega premoženja na eno ali več oseb, v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča pretok kapitala v smislu člena 63 PDEU, razen kadar so temeljni elementi dedovanja omejeni na eno samo državo članico (glej v tem smislu sodbe z dne 23. februarja 2006, van Hilten-van der Heijden, C‑513/03, EU:C:2006:131, točke od 39 do 42; z dne 17. januarja 2008, Jäger, C‑256/06, EU:C:2008:20, točki 24 in 25; z dne 17. oktobra 2013, Welte, C‑181/12, EU:C:2013:662, točki 19 in 20, ter z dne 3. septembra 2014, Komisija/Španija, C‑127/12, neobjavljena, EU:C:2014:2130, točki 52 in 53).

               17

               Zapuščina iz postopka v glavni stvari pa zajema premoženje, ki izhaja iz predhodnega dedovanja matere M.‑H. Feilena po sestri M.‑H. Feilena v Avstriji, kjer je bilo tedaj to premoženje in kjer sta mati in sestra na dan sestrine smrti prebivali. Zaradi tega čezmejnega elementa M.‑H. Feilenu ni bilo priznano znižanje davka na dediščine iz člena 27 ErbStG. Ker takega položaja ni mogoče obravnavati kot povsem domačega, je dedovanje iz postopka v glavni stvari transakcija, ki pomeni pretok kapitala v smislu člena 63(1) PDEU.

               18

               Preučiti je torej treba, ali nacionalna zakonodaja, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, pomeni omejitev pretoka kapitala v smislu člena 63(1) PDEU, in če je tako, ali je taka omejitev upravičena.

         Obstoj omejitve pretoka kapitala

               19

               Sodišče je že razsodilo, da zakonodaja države članice, ki določa odvisnost uporabe odbitka na področju dedovanja od davčne osnove od kraja stalnega prebivališča zapustnika ali pridobitelja oziroma od kraja podedovanega premoženja, pomeni omejitev prostega pretoka kapitala, ki je s členom 63(1) PDEU prepovedana, ker vodi to tega, da so dediščine nerezidentov ali dediščine, ki obsegajo premoženje, ki je v drugi državi članici, bolj obdavčene kot dediščine, v katere so vključeni le rezidenti ali ki vključujejo le premoženje, ki je v državi članici obdavčitve, in da se z njo zato zmanjšuje vrednost zapuščine (glej v tem smislu sodbe z dne 17. januarja 2008, Jäger, C‑256/06, EU:C:2008:20, točke od 30 do 35; z dne 17. oktobra 2013, Welte, C‑181/12, EU:C:2013:662, točke od 23 do 26; z dne 3. septembra 2014, Komisija/Španija, C‑127/12, neobjavljena, EU:C:2014:2130, točke od 57 do 60, in z dne 4. septembra 2014, Komisija/Nemčija, C‑211/13, neobjavljena, EU:C:2014:2148, točke od 40 do 43).

               20

               V obravnavani zadevi člen 27(1) ErbStG določa, da se znižanje davka na dediščine prizna, kadar osebe, ki spadajo v davčni razred I, podedujejo premoženje, če so to premoženje v desetih letih pred to pridobitvijo že pridobile osebe, ki spadajo v ta davčni razred, in če je bila ta predhodna pridobitev obdavčena z davkom na dediščine v Nemčiji. Ker se ta davek v skladu s členom 2 ErbStG pobira, kadar je imel zapustnik na dan smrti ali pridobitelj na dan nastanka davčne obveznosti prebivališče ali stalno prebivališče na nacionalnem ozemlju ali kadar pridobljeno premoženje obsega „domače premoženje“, se za priznanje znižanja davka na dediščine zahteva, da je bilo zadevno premoženje ob predhodnem dedovanju v Nemčiji, ali če je bilo v tujini, da je v Nemčiji prebivala vsaj ena od strank, ki so bile vključene v to zapuščino.

               21

               Ta zakonodaja torej določa, da je pravica do znižanja davka na dediščine odvisna od tega, kje je bilo premoženje, ki je vključeno v zapuščino, v času predhodnega dedovanja, in od kraja stalnega prebivališča zapustnika ali prejemnika v času tega predhodnega dedovanja. Njena posledica je, da je dediščina, ki zajema premoženje, ki je bilo v drugi državi članici v času predhodnega dedovanja, ko nobena od strank ni stalno prebivala v Nemčiji, obdavčena z višjim davkom na dediščine kot premoženje, ki je bilo prejeto v okviru zapuščine, ki je zajemala le premoženje, ki je bilo v času predhodnega dedovanja v Nemčiji, ali ki je zajemala premoženje, ki je bilo v drugi državi članici v času predhodnega dedovanja, ko je vsaj ena od strank stalno prebivala v Nemčiji. Tako je učinek te zakonodaje, kot je ugotovilo predložitveno sodišče, zmanjševanje vrednosti zapuščine.

               22

               Iz tega izhaja, da nacionalna zakonodaja, kakšna je ta iz postopka v glavni stvari, pomeni omejitev pretoka kapitala v smislu člena 63(1) PDEU.

               23

               Ker je predložitveno sodišče izrazilo dvome v zvezi s tem, ali sodba z dne 12. februarja 2009, Block (C‑67/08, EU:C:2009:92), to ugotovitev postavlja pod vprašaj, je treba ugotoviti, da se drugače od položaja, ki je bil obravnavan v tej sodbi, zadeva iz postopka v glavni stvari ne nanaša na dvojno obdavčitev elementov iste dediščine v dveh državah članicah, temveč na davčno obravnavanje dediščine v eni državi članici, ki je različno glede na to, ali ta dediščina vključuje ali ne premoženje, glede katerega je bil v isti državi članici že pobran davek ob predhodnem dedovanju.

         Upravičenost omejitve pretoka kapitala

               24

               V zvezi z morebitno upravičenostjo, ki temelji na členu 65 PDEU, je treba opozoriti, da v skladu z odstavkom (1)(a) tega člena, določbe člena 63 PDEU „ne posegajo v pravice držav članic, da […] uporabljajo ustrezne predpise svojega davčnega prava, v katerih so različno obravnavani davčni zavezanci, ki niso v enakem položaju glede na prebivališče ali kraj, v katerem je naložen njihov kapital“.

               25

               To določbo člena 65 PDEU je treba razlagati ozko, ker pomeni izjemo od temeljnega načela prostega pretoka kapitala. Zato je ni mogoče razlagati tako, da bi bila vsaka davčna zakonodaja, ki različno obravnava davčne zavezance glede na kraj rezidentstva ali glede na državo članico, v katero vlagajo svoj kapital, avtomatično v skladu s Pogodbo. Izjema, določena v členu 65(1)(a) PDEU, je namreč omejena z odstavkom 3 tega člena, ki določa, da nacionalne določbe, navedene v odstavku 1 tega člena, „ne smejo biti sredstvo samovoljne diskriminacije ali prikritega omejevanja prostega pretoka kapitala in plačil iz člena 63 [PDEU]“ (sodba z dne 4. septembra 2014, Komisija/Nemčija, C‑211/13, neobjavljena, EU:C:2014:2148, točka 46 in navedena sodna praksa).

               26

               Razlikovati je torej treba med različnim obravnavanjem, ki ga člen 65(1)(a) PDEU dopušča, in samovoljno diskriminacijo, ki je s členom 65(3) PDEU prepovedana. V zvezi s tem iz sodne prakse Sodišča izhaja, da je za to, da bi se nacionalna davčna zakonodaja – ki pri izračunu davka na dediščine ali darila razlikuje med rezidenti in nerezidenti ali med premoženjem, ki je na nacionalnem ozemlju, in premoženjem, ki ni navedenem ozemlju – lahko štela za združljivo z določbami Pogodbe o prostem pretoku kapitala, nujno, da se različno obravnavanje nanaša na položaje, ki niso objektivno primerljivi, ali da je utemeljeno z nujnim razlogom v splošnem interesu (sodba z dne 3. septembra 2014, Komisija/Španija, C‑127/12, neobjavljena, EU:C:2014:2130, točka 73 in navedena sodna praksa).

               27

               V zvezi s primerljivostjo zadevnih položajev ni sporno, da zakonodaja iz postopka v glavni stvari za namene davka na dediščine enako obravnava osebe iz davčnega razreda I, ki prebivajo na nacionalnem ozemlju in ki podedujejo premoženje, ki zajema premoženje, ki je bilo v desetih letih pred dedovanjem že predmet dedovanja, pri katerem so prejemniki spadali v isti davčni razred, ne glede na položaj tega premoženja ali kraj stalnega prebivališča strank pri tem dedovanju v času predhodnega dedovanja. Le pri uporabi znižanja davka na dediščine iz člena 27(1) ErbStG ta zakonodaja različno obravnava te osebe glede na to, ali je bilo zadevno premoženje v času predhodnega dedovanja na nacionalnem ozemlju, in glede na to, ali so stranke pri tem dedovanju stalno prebivale na tem ozemlju (glej po analogiji sodbo z dne 17. oktobra 2013, Welte, C‑181/12, EU:C:2013:662, točka 51 in navedena sodna praksa).

               28

               Iz tega izhaja, da se različno obravnavanje, ki je določeno v zakonodaji iz postopka v glavni stvari, nanaša na položaje, ki so objektivno primerljivi.

               29

               Zato je treba preučiti, ali je taka zakonodaja lahko objektivno upravičena z nujnim razlogom v splošnem interesu, kot je nujnost ohranitve doslednosti davčnega sistema, ki jo je poudarilo predložitveno sodišče in na katero se je sklicevala nemška vlada.

               30

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da je Sodišče že priznalo, da lahko nujnost ohranitve doslednosti davčnega sistema upraviči omejitev izvajanja svobode prostega pretoka, zagotovljene s Pogodbo. Vendar je treba za to, da bi bila lahko ta utemeljitev dopustna, dokazati obstoj neposredne povezave med zadevno davčno ugodnostjo in izravnavo te ugodnosti z določenim davkom, pri čemer je treba neposrednost te povezave preučiti ob upoštevanju cilja, ki ga zadevna ureditev uresničuje (sodbi z dne 17. oktobra 2013, Welte, C‑181/12, EU:C:2013:662, točka 59, in z dne 7. novembra 2013, K, C‑322/11, EU:C:2013:716, točki 65 in 66 ter navedena sodna praksa).

               31

               V obravnavani zadevi je predložitveno sodišče štelo, da je ugodnost, ki izhaja iz znižanja davka na dediščine iz člena 27(1) ErbStG, neposredno povezana z dejstvom, da je bil davek na dediščine že pobran za predhodno pridobitev istega premoženja z dedovanjem. To sodišče je pojasnilo, da je namen te določbe v primeru večkratnega prenosa istega premoženja v roku desetih let med osebami, ki spadajo v davčni razred I, do 50 % znižati davek na dediščine, ki se nanaša na to premoženje, če je bilo to predmet obdavčitve, naložene prejšnjemu pridobitelju.

               32

               Tako meni v bistvu tudi nemška vlada, ki pojasnjuje, da člen 27 ErbStG temelji na zamisli, da premoženje prehaja iz generacije v generacijo med ožjimi sorodniki in da je nova obdavčitev istega premoženja, ki je bilo v bližnji preteklosti že obdavčeno, do neke mere nepravična. Namen tega člena naj bi torej bil delno preprečiti dvojno obdavčitev istega premoženja v kratkem časovnem razmiku z odpovedjo delu davka na dediščine, če je bil ta davek pri predhodnem dedovanju pobran v Nemčiji v roku iz navedenega člena. Zavrnitev priznanja znižanja navedenega davka v primeru predhodne pridobitve, ki je bila obdavčena izključno v tujini, naj bi bila objektivno povezana z dejstvom, da Zvezna republika Nemčija ni mogla obdavčiti te pridobitve in prejeti ustreznih davčnih prihodkov.

               33

               Iz teh elementov je razvidno, da koncept te davčne ugodnosti izraža simetrično logiko s tem, da določa, da imajo do znižanja davka na dediščine pravico le osebe, ki so podedovale premoženje, glede katerega je bil ta davek že pobran v Nemčiji ob predhodnem dedovanju (glej sodbi z dne 1. decembra 2011, Komisija/Belgija, C‑250/08, EU:C:2011:793, točka 73, in Komisija/Madžarska, C‑253/09, EU:C:2011:795, točka 74). V nasprotju s to logiko bi bilo, če bi do te davčne ugodnosti imele pravico tudi osebe, ki so podedovale premoženje, glede katerega davek na dediščine ni bil pobran v tej državi članici.

               34

               Iz tega izhaja, da v tem sistemu oprostitve davka na dediščine obstaja neposredna povezava med navedeno davčno ugodnostjo in predhodno obdavčitvijo.

               35

               Sodišče je v zadevah, ki ne spadajo na področje obdavčenja dediščin, sicer razsodilo, da neposredne povezave ni zlasti v primeru različnega obdavčenja ali davčne obravnave različnih davčnih zavezancev (glej v tem smislu sodbi z dne 18. septembra 2003, Bosal, C‑168/01, EU:C:2003:479, točka 30, in z dne 24. februarja 2015, Grünewald, C‑559/13, EU:C:2015:109, točka 49).

               36

               Vendar v posebnem položaju, kakršen je tisti iz člena 27 ErbStG, pogoja, v skladu s katerim mora iti za istega zavezanca, ni mogoče uporabiti, ker je oseba, ki je plačala davek na dediščino pri predhodnem dedovanju, umrla.

               37

               Poleg tega je namen člena 27 ErbStG, kot je razvidno iz točk 31 in 32 te sodbe, v določenem obsegu zmanjšati davčno breme dediščine, ki zajema premoženje, ki je bilo preneseno med ožjimi sorodniki in ki je bilo prej že obdavčeno, tako da se delno prepreči dvojna obdavčitev tega premoženja v Nemčiji v kratkem časovnem razmiku. Ob upoštevanju tega namena obstaja, kot je navedel generalni pravobranilec v točki 71 sklepnih predlogov, neposredna povezava med znižanjem davka na dediščino, ki ga določa ta člen, in predhodno pobranim davkom na dediščino, ker se ta davčna ugodnost in ta predhodna obdavčitev nanašata na isti davek, isto premoženje in ožje člane iste družine.

               38

               Zato je treba ugotoviti, da nujnost zagotovitve doslednosti davčnega sistema lahko upraviči omejitev pretoka kapitala, ki izhaja iz nacionalne zakonodaje, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari.

               39

               Da bi bila taka omejitev upravičena, mora biti tudi primerna in sorazmerna glede na zastavljeni cilj (glej v tem smislu sodbi z dne 1. decembra 2011, Komisija/Belgija, C‑250/08, EU:C:2011:793, točka 78, in Komisija/Madžarska, C‑253/09, EU:C:2011:795, točka 79).

               40

               V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je znižanje davka na dediščine – izračunano z uporabo odstotkov glede na minuli čas med dvema trenutkoma nastanka davčne obveznosti in za katero velja pogoj, da je bilo premoženje že obdavčeno s tem davkom v Nemčiji v predhodnih desetih letih – očitno primerno za uresničitev cilja, ki mu sledi člen 27 ErbStG, kot je opisan v točki 37 te sodbe. To znižanje je poleg tega sorazmerno glede na ta cilj, ker Zvezna republika Nemčija ni imela davčne pristojnosti pri prejšnji dediščini. V teh okoliščinah je določitev, da pravica do tega znižanja obstaja samo v primerih, v katerih je bilo navedeno premoženje obdavčeno v Nemčiji, očitno sorazmerna glede na navedeni cilj (glej v tem smislu sodbo z dne 1. decembra 2011, Komisija/Madžarska, C‑253/09, EU:C:2011:795, točki 80 in 81).

               41

               Iz tega izhaja, da je omejitev pretoka kapitala, ki izhaja iz nacionalne zakonodaje, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, upravičena z nujnostjo ohranitve doslednosti davčnega sistema.

               42

               Zato je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da člena 63(1) PDEU in 65 PDEU ne nasprotujeta zakonodaji države članice, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, ki za osebe določenega davčnega razreda, ki podedujejo premoženje, določa znižanje davka na dediščine, če zapuščina zajema premoženje, ki je bilo v desetih letih pred tem dedovanjem že podedovano, če je bil davek na dediščine pri tem predhodnem dedovanju pobran v tej državi članici.

         Stroški

               43

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:

                     Člena 63(1) PDEU in 65 PDEU ne nasprotujeta zakonodaji države članice, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, ki za osebe določenega davčnega razreda, ki podedujejo premoženje, določa znižanje davka na dediščine, če zapuščina zajema premoženje, ki je bilo v desetih letih pred tem dedovanjem že podedovano, če je bil davek na dediščine pri tem predhodnem dedovanju pobran v tej državi članici.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Splošnega sodišča (tretji senat) z dne 5. oktobra 2011. # Mindo Srl proti Evropski komisiji. # Konkurenca - Karteli - Italijanski trg nakupa in prve predelave surovega tobaka - Odločba o ugotovitvi kršitve člena 81 ES - Določanje cen in razdelitev trga - Plačilo globe, ki ga opravi solidarni dolžnik - Tožeča stranka v likvidaciji - Prenehanje pravnega interesa - Ustavitev postopka. # Zadeva T-19/06.

text:
      Zadeva T-19/06
      Mindo Srl
      proti
      Evropski komisiji
      „Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Italijanski trg nakupa in prve predelave surovega tobaka – Odločba o ugotovitvi kršitve člena 81 ES – Določanje cen in razdelitev trga – Plačilo globe, ki ga opravi solidarni dolžnik – Tožeča stranka v likvidaciji – Izguba pravnega interesa – Ustavitev postopka“
      Povzetek sodbe
      1.      Postopek – Procesne predpostavke javnega reda – Sodni preizkus po uradni dolžnosti – Izguba pravnega interesa med postopkom
            – Vključitev
      (Poslovnik Splošnega sodišča, člen 113)
      2.      Ničnostna tožba – Fizične ali pravne osebe – Pravni interes – Nujnost obstoječega in dejanskega interesa
      (člen 230 ES)
      3.      Temeljne pravice – Pravica do učinkovitega pravnega varstva – Meje – Spoštovanje pogojev za dopustnost tožbe
      (Listina Evropske unije o temeljnih pravicah, člen 47)
      1.      Splošno sodišče lahko v skladu s členom 113 Poslovnika kadar koli po uradni dolžnosti in opredelitvi strank preizkusi, ali
         so izpolnjene procesne predpostavke javnega reda oziroma ali je tožba postala brezpredmetna in je treba postopek ustaviti.

      Tak neobstoj pravnega interesa pomeni procesno predpostavko javnega reda, ki jo sodišče Unije lahko preizkusi po uradni dolžnosti.
         Skleniti je treba, da lahko sodišče Unije po uradni dolžnosti preizkusi tudi izgubo pravnega interesa.

      (Glej točki 59 in 60.)
      2.      Tožba za razveljavitev in/ali spremembo odločbe, ki jo vloži fizična ali pravna oseba, je dopustna, le če ima ta oseba interes,
         da se izpodbijani akt razveljavi in/ali spremeni. Pogoj za tak interes je, da ima razveljavitev in/ali sprememba tega akta
         lahko pravne posledice, ali z drugimi besedami, da lahko izid tožbe povzroči ugodne posledice za stranko, ki jo je vložila,
         in da ta upravičuje obstoječ in dejanski interes za razveljavitev in/ali spremembo navedenega akta.

      Tak interes mora obstajati do sprejetja sodne odločbe, sicer se postopek ustavi. Ta zahteva namreč na ravni postopka zagotavlja,
         da sodišča v interesu učinkovitega sodstva ne obravnavajo popolnoma teoretičnih predlogov za mnenje in/ali vprašanj.

      Poleg tega mora tožeča stranka, če se interes, na katerega se sklicuje, nanaša na prihodnji pravni položaj, dokazati, da je
         ogrožanje tega položaja odslej gotovo. Zato se za utemeljitev svojega interesa glede zahteve za razglasitev ničnosti in/ali
         spremembo izpodbijanega akta ne more sklicevati na prihodnje in negotove položaje. Poleg tega mora predložiti dokaz za svoj
         pravni interes, ki je bistveni in prvi pogoj za vsa pravna sredstva pred sodišči.

      (Glej točke od 77 do 80.)
      3.      Pravica do sodišča, katere posebni vidik je pravica do dostopa do sodišča, zagotovljena s členom 6 Evropske konvencije o človekovih
         pravicah, kakor je potrjen v členu 47 Listine o temeljnih pravicah, ni brezpogojna in zanjo lahko veljajo implicitno dovoljene
         omejitve, zlasti v zvezi s pogoji za dopustnost tožbe. Te omejitve pa ne smejo tako ali toliko ovirati prostega dostopa posameznika,
         da je kršeno bistvo njegove pravice do sodišča Njihov cilj mora biti legitimen, obstajati pa mora tudi primerno sorazmerje
         med uporabljenimi sredstvi in zastavljenim ciljem.

      Čeprav se namreč glede na to zahteva po pravnem interesu lahko zdi omejitev pravice do sodišča, ta pogoj očitno ni poseg v
         bistvo navedene pravice, saj se z zahtevo, da mora imeti tožeča stranka ob vložitvi tožbe in do razglasitve sodne odločbe
         pravni interes za ukrepanje zoper akt, ki ji domnevno škoduje, uresničuje legitimni cilj, ki je končno v tem, da se v interesu
         učinkovitega sodstva prepreči, da bi sodišče Unije obravnavalo popolnoma teoretična vprašanja, katerih rešitev ne bi imela
         pravnih posledic ali ki tožeči stranki ne bi prinesla nobene koristi.

      (Glej točki 97 in 99.)
SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 5. oktobra 2011(*)

      „Konkurenca – Karteli – Italijanski trg nakupa in prve predelave surovega tobaka – Odločba o ugotovitvi kršitve člena 81 ES – Določanje cen in razdelitev trga – Plačilo globe, ki ga opravi solidarni dolžnik – Tožeča stranka v likvidaciji – Prenehanje pravnega interesa – Ustavitev postopka“
      V zadevi T‑19/06,
      Mindo Srl s sedežem v Rimu (Italija), ki jo zastopata J. Folguera Crespo in P. Vidal Martínez, odvetnika,

      tožeča stranka,
      proti
      Evropski komisiji, ki so jo najprej zastopali É. Gippini Fournier, N. Khan in F. Amato, nato Gippini Fournier, Khan in L. Malferrari, zastopniki,

      tožena stranka,
      zaradi predloga za delno razglasitev ničnosti Odločbe Komisije C(2005) 4012 konč. z dne 20. oktobra 2005 v zvezi s postopkom
         na podlagi člena 81(1) [ES] (zadeva št. COMP/C.38.281/B.2 – Surovi tobak, Italija) in, podredno, predloga za znižanje globe,
         naložene družbi Mindo Srl,

      SPLOŠNO SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi J. Azizi, predsednik, E. Cremona (poročevalka) in S. Frimodt Nielsen, sodniki,
      sodna tajnica: K. Pochéc, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 29. novembra 2010
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Dejansko stanje
      1        Tožeča stranka, družba Mindo Srl, je italijanska družba, trenutno v likvidaciji. Prvotno je bilo to družinsko podjetje, znano
         pod imenom Reditab Srl. Nato jo je leta 1995 prevzela družba Intabex Netherlands BV (v nadaljevanju: družba Intabex), hčerinska
         družba družbe Dimon Inc. Po tem prevzemu je bila njena firma spremenjena v Dimon Italia Srl. Njena glavna dejavnost je bila
         predelava surovega tobaka. Družba Intabex je 30. septembra 2004 vse svoje deleže v družbi prodala štirim posameznikom, ki
         niso imeli nobene zveze s skupino, katere krovna družba je bila družba Dimon. Po tej prodaji se je njena firma spremenila
         v Mindo. Družba Mindo se je 13. maja 2005 združila z družbo Standard Commercial Corporation (v nadaljevanju: družba SCC) in
         tako je nastal nov subjekt z imenom Alliance One International, Inc. (v nadaljevanju: družba Alliance One).

       Upravni postopek
      2        Komisija Evropskih skupnosti je 15. januarja 2002 na podlagi člena 11 Uredbe Sveta št. 17 z dne 6. februarja 1962, Prve uredbe
         o izvajanju členov [81 ES] in [82 ES] (UL 1962, 13, str. 204), italijanskim poklicnim združenjem predelovalcev in pridelovalcev
         tobaka, in sicer Associazione professionale trasformatori tabacchi italiani (APTI, italijansko nacionalno združenje predelovalcev
         tobaka) in Unione italiana tabacco (Unitab, italijanska tobačna unija), poslala zahteve po informacijah v zvezi z italijanskim
         trgom surovega tobaka.

      3        Komisija je 19. februarja 2002 prejela zahtevo družbe Deltafina SpA, predelovalca s članstvom v APTI, za imuniteto pred globami
         na podlagi Obvestila Komisije o imuniteti pred globami in znižanju glob v kartelnih zadevah (UL 2002, C 45, str. 3, v nadaljevanju:
         obvestilo o ugodni obravnavi). Navedeni družbi je 6. marca 2002 na podlagi točke 15 navedenega obvestila odobrila pogojno
         imuniteto.

      4        4. aprila 2002 je bil sestanek APTI. Na tem sestanku je družba Deltafina udeležence – med drugim družbo Transcatab SpA in
         tožečo stranko – obvestila o svoji zahtevi za imuniteto in odločitvi Komisije, da ji odobri pogojno imuniteto.

      5        Istega dne je Komisija prejela zahtevo tožeče stranke za imuniteto na podlagi točke 8 obvestila o ugodni obravnavi in, podredno,
         zahtevo za znižanje globe na podlagi točk od 20 do 27 navedenega obvestila, nekaj ur pozneje pa še zahtevo družbe Transcatab
         za znižanje globe.

      6        Komisija je 9. aprila 2002 potrdila prejem zahteve tožeče stranke za imuniteto pred globami in jo na podlagi točke 12 obvestila
         o ugodni obravnavi obvestila, da domnevna kršitev ni upravičena do imunitete pred globami, ker navedena zahteva za imuniteto
         ne izpolnjuje pogojev iz točke 8(a) in točke 9 ali točke 8(b) in točke 10 navedenega obvestila. Prav tako je na podlagi točke 25
         navedenega obvestila potrdila prejem zahteve tožeče stranke za znižanje globe.

      7        Tožeča stranka je 8. aprila 2002 predložila dodatne dokaze, in sicer nova pojasnila in 10 prilog. Komisija je 17. aprila 2002
         potrdila prejem navedenih dokumentov.

      8        Komisija je 18. in 19. aprila 2002 na podlagi člena 14 Uredbe št. 17 opravila preiskavo v prostorih tožeče stranke in družbe
         Transcatab ter v prostorih družb Trestina Azienda Tabacchi SpA in Romana Tabacchi SpA.

      9        Komisija je 8. oktobra 2002 tožečo stranko in družbo Transcatab obvestila, da jima glede na to, da sta bili prva oziroma druga
         družba, ki sta predložili dokaze o kršitvi v smislu obvestila o ugodni obravnavi, namerava na koncu upravnega postopka odobriti
         od 30‑ do 50‑odstotno oziroma od 20‑ do 30‑odstotno znižanje zneska globe, ki bi jima bila zaradi morebitnih ugotovljenih
         kršitev naložena, če ne bi sodelovali.

      10      Komisija je 25. februarja 2004 sprejela uradno obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, ki ga je poslala desetim družbam
         ali podjetniškim združenjem, med drugim družbam Deltafina, Transcatab, Romana Tabacchi in tožeči stranki (v nadaljevanju skupaj:
         predelovalci), ter nekaterim njihovim matičnim družbam, med drugim družbam Dimon, SCC in Universal Corp., matični družbi družbe
         Deltafina. Naslovniki uradnega obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah so imeli dostop do upravnega spisa, katerega kopijo
         jim je Komisija poslala na CD‑ROM‑u, in so v odgovor na njene ugotovitve o možnih kršitvah predložili pisne pripombe. 22. junija 2004
         je bilo opravljeno zaslišanje.

      11      Potem ko je bil 21. decembra 2004 sprejet dodatek k uradnem obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah z dne 25. februarja 2004,
         je bilo 1. marca 2005 opravljeno drugo zaslišanje.

      12      Komisija je po posvetovanju s Svetovalnim odborom za omejevalna ravnanja in prevladujoče položaje in na podlagi končnega poročila
         pooblaščenca za zaslišanje 20. oktobra 2005 sprejela Odločbo C(2005) 4012 konč. z dne 20. oktobra 2005 v zvezi s postopkom
         na podlagi člena 81(1) [ES] (zadeva št. COMP/C.38.281/B.2 – Surovi tobak, Italija) (v nadaljevanju: izpodbijana odločba),
         katere povzetek je bil objavljen v Uradnem listu Evropske unije 13. februarja 2006 (UL L 353, str. 45).

       Izpodbijana odločba
      13      Izpodbijana odločba zadeva na prvem mestu horizontalni omejevalni sporazum predelovalcev na italijanskem trgu surovega tobaka
         (uvodna izjava 1 izpodbijane odločbe).

      14      Komisija je v izpodbijani odločbi ugotovila, da so predelovalci v okviru navedenega omejevalnega sporazuma od leta 1995 do
         začetka leta 2002 določali pogoje trgovanja za nakup surovega tobaka v Italiji, tako glede neposrednih nabav od pridelovalcev
         kot od „tretjih podjetij za pakiranje,“ med drugim z določanjem cen in delitvijo trga (uvodna izjava 1 izpodbijane odločbe).

      15      Izpodbijana odločba na drugem mestu zadeva še dve od omejevalnega sporazuma predelovalcev ločeni kršitvi, ki sta se zgodili
         med letom 1999 in koncem leta 2001, in sicer da je APTI določalo pogodbene cene, o katerih se je za svoje člane pogajalo za
         sklenitev panožnih sporazumov s konfederacijo Unitab, ta pa da je določala cene, o katerih se je za svoje člane dogovorila
         z APTI za sklenitev istih sporazumov.

      16      Komisija je v izpodbijani odločbi ocenila, da ravnanje predelovalcev pomeni eno nepretrgano kršitev člena 81 ES (glej zlasti
         uvodne izjave od 264 do 269 izpodbijane odločbe).

      17      Komisija je pojasnila, da glede na to, da sta obe skupini, ki sta jima med trajanjem kršitve pripadali družbi Transcatab in
         tožeča stranka, prenehali obstajati po svoji združitvi v nov subjekt Alliance One, je ta kot pravni naslednik teh dveh skupin
         naslovnik izpodbijane odločbe. Podobno velja za tožečo stranko, ki jo je družba Intabex prodala posameznikom, ki so jo preimenovali
         v Mindo (uvodni izjavi 349 in 350 izpodbijane odločbe).

      18      Komisija je v uvodni izjavi 351 sklenila, da je treba družbe Deltafina, Universal, tožečo stranko, družbe Transcatab, Alliance
         One, Romana Tabacchi, APTI in Unitab spoznati za odgovorne za kršitve in zoper njih izdati izpodbijano odločbo.

      19      Komisija je v uvodnih izjavah od 356 do 404 izpodbijane odločbe določila globe, ki naj se naložijo njenim naslovnikom.

      20      Komisija je po tem, ko je ocenila resnost kršitve in v uvodni izjavi 369 izpodbijane odločbe sklenila, da je storjena kršitev
         predelovalcev zelo resna, proučila vprašanje „posamezne teže“ in „odvračanja.“

      21      Komisija je zaradi zagotovitve odvračilnosti globe ocenila, da je treba izhodiščni znesek globe za družbo Deltafina pomnožiti
         z množiteljem 1,5, torej zvišati za 50 %, izhodiščni znesek globe za tožečo stranko in družbo Transcatab pa z množiteljem 1,25,
         torej zvišati za 25 % (uvodna izjava 375 izpodbijane odločbe).

      22      Komisija je tako v uvodni izjavi 376 izpodbijane odločbe določila te izhodiščne zneske glob:

      –        družba Deltafina:          37,5 milijona EUR;
      –        družba Transcatab:          12,5 milijona EUR;
      –        tožeča stranka:                 12,5 milijona EUR;
      –        družba Romana Tabacchi: 10 milijonov EUR.
      23      Komisija je nato proučila vprašanje trajanja kršitve. Med drugim iz uvodnih izjav od 377 do 379 izpodbijane odločbe izhaja,
         da je Komisija zvišala izhodiščne zneske glob za 10 % za celotno leto kršitve in za 5 % za vsako dodatno obdobje, enako šestim
         mesecem ali daljše. Tako je bil izhodiščni znesek globe za družbo Deltafina, tožečo stranko in družbo Transcatab zvišan za
         60 %, kar ustreza obdobju kršitve šestih let in štirih mesecev, za družbo Romana Tabacchi pa zvišan za 25 %, kar ustreza obdobju
         kršitve dveh let in osmih mesecev.

      24      Izhodiščni zneski glob, ki so bili naloženi naslovnikom izpodbijane odločbe, so torej:

      –        družba Deltafina:          60 milijonov EUR;
      –        družba Transcatab:          20 milijonov EUR;
      –        tožeča stranka:                   20 milijonov EUR;
      –        družba Romana Tabacchi: 12,5 milijona EUR.
      25      Komisija je v uvodnih izjavah od 380 do 398 izpodbijane odločbe proučila, ali je treba upoštevati olajševalne okoliščine,
         in zavrnila vse utemeljitve tožeče stranke v zvezi s tem.

      26      Komisija je ocenila tudi, ali je treba prilagoditi izhodiščne zneske glob za različne naslovnike tako, da ne bi presegale
         10 % prometa, kot je določeno v členu 23(2) Uredbe Sveta (ES) št. 1/2003 z dne 16. decembra 2002 o izvajanju pravil konkurence
         iz členov 81 [ES] in 82 [ES] (UL 2003, L 1, str. 1) (uvodne izjave od 399 do 404 izpodbijane odločbe).

      27      V zvezi s tem je Komisija omejila solidarno odgovornost tožeče stranke na 10 % njenega prometa v zadnjih poslovnih letih,
         to je na 3,99 milijona EUR, glede na to, da ob sprejetju izpodbijane odločbe ni bila več povezana s prejšnjo skupino, katere
         krovna družba je bila družba Dimon (uvodna izjava 404 izpodbijane odločbe).

      28      V uvodnih izjavah od 405 do 500 se je Komisija izrekla o uporabi obvestila o ugodni obravnavi. Ugotovila je, da je tožeča
         stranka ravnala v skladu s pogoji, postavljenimi na podlagi njenega zahtevka za znižanje, ter na podlagi ocene predloženih
         dokazov in sodelovanja med postopkom sklenila, da ji dodeli najvišjo raven znižanja, predvideno znotraj razredov, ki so ji
         bili sporočeni po njenem zahtevku za znižanje, to je 50 % (uvodna izjava 499 izpodbijane odločbe).

      29      Komisija je v členu 2 izpodbijane odločbe v skladu s členom 23(2) Uredbe št. 1/2003 določila te zneske glob, ki naj se naložijo
         podjetjem in podjetniškim združenjem, naslovnikom izpodbijane odločbe:

      –        družbi Deltafina in Universal, solidarno: 30 milijonov EUR;
      –        tožeča stranka in družba Alliance One: 10 milijonov EUR; družba Alliance One je odgovorna za celoto, družba Mindo je solidarno
         odgovorna le za 3,99 milijona EUR;

      –        družbi Transcatab in Alliance One, solidarno: 14 milijonov EUR;
      –        družba Romana Tabacchi: 2,05 milijona EUR;
      –        APTI: 1000 EUR;
      –        Unitab: 1000 EUR.
       Postopek
      30      Tožeča stranka je 20. januarja 2006 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila tožbo.

      31      V tožbi je tožeča stranka med drugim predlagala združitev obravnavane zadeve z zadevo, ki se nanaša na tožbo, ki jo je 24. januarja 2006
         vložila družba Alliance One in s katero je predlagala delno razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe (zadeva T‑25/06, Alliance
         One International proti Komisiji). Podobno je predlagala tudi družba Alliance One.

      32      Družba Alliance One je 14. februarja 2006 plačala celoten znesek globe, ki jo je njej in tožeči stranki naložila Komisija,
         tožeča stranka pa je bila solidarno odgovorna samo za del navedenega zneska, in sicer za 3,99 milijona EUR.

      33      Glede tožeče stranke se je 4. julija 2006 začel postopek likvidacije, ne da bi o tem kdaj koli obvestila Splošno sodišče.

      34      Tožeča stranka je z ločenim aktom, ki ga je sodno tajništvo Splošnega sodišča prejelo 27. julija 2006, ponovila svoj predlog
         za združitev obravnavane zadeve z zadevo T‑25/06. Družba Alliance One je 21. avgusta 2006 predložila svoja stališča o tem
         predlogu in se z njim strinjala.

      35      Komisija je v dopisu, ki je bil v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložen 21. avgusta 2006, navedla svojo oceno, da združitev
         navedenih dveh zadev ne bi bistveno povečala učinkovitosti postopka, in da presojo glede tega prepušča Splošnemu sodišču.

      36      Splošno sodišče ni ugodilo predlogu za združitev.

      37      Tožeča stranka je po tem, ko je eden od njenih upnikov pri Tribunale ordinario di Roma, sezione fallimentare (stečajno sodišče
         v Rimu, v nadaljevanju: Tribunale fallimentare di Roma), 27. decembra 2006 vložil predlog za začetek stečajnega postopka (istanza
         di fallimento), 5. marca 2007 na podlagi člena 161 regio decreto 16 marzo 1942, n. 267, recante disciplina del fallimento,
         del concordato preventivo, dell’amministrazione controllata e della liquidazione coatta amministrativa (kraljevi dekret št. 267
         z dne 16. marca 1942 o stečajnem postopku, postopku dogovarjanja z upniki, prisilni upravi in prisilni administrativni likvidaciji,
         GU z dne 6. aprila 1942, izredni dodatek št. 81, kakor je bil spremenjen (v nadaljevanju: italijanski zakon o stečaju), pri
         istem sodišču vložila predlog za uvedbo postopka dogovarjanja z upniki z odsvojitvijo premoženja (v nadaljevanju: postopek
         dogovarjanja z upniki). Tribunale fallimentare di Roma je s sodbo z dne 27. novembra 2007 potrdilo dogovor z upniki, ki ga
         je predlagala tožeča stranka.

      38      Na podlagi poročila sodnika poročevalca se je Splošno sodišče (tretji senat) odločilo začeti ustni postopek in v okviru ukrepov
         procesnega vodstva, ki so določeni v členu 64 njegovega Poslovnika, stranki pozvalo, naj predložita nekatere listine. Stranki
         sta se na te zahteve odzvali v določenem roku.

      39      Stranki sta na obravnavi 29. novembra 2010 ustno podali stališča in odgovore na vprašanja Splošnega sodišča.

      40      Komisija je na obravnavi – glede na to, da je nekaj dni pred tem izvedela, da je tožeča stranka od julija 2006 v likvidaciji
         – v bistvu navedla, da je tožeča stranka izgubila pravni interes v obravnavani zadevi, ker je družba Alliance One plačala
         celoten znesek globe, ki jima je bil naložen, vključno s 3,99 milijona EUR, ki jih je morala plačati solidarno s tožečo stranko,
         ne da bi od te zahtevala vračilo dela plačanega zneska globe, tudi če je bila ta v postopku likvidacije.

      41      Splošno sodišče je zato tožečo stranko v okviru ukrepa procesnega vodstva v smislu člena 64 Poslovnika pozvalo k predložitvi
         vseh ustreznih informacij in dokumentov v zvezi z vsemi sporazumi, ki jih je sklenila z družbo Alliance One glede plačila
         globe s strani te in možnosti zahtevanja vračila dela plačane globe, kar je bilo vneseno v zapisnik obravnave. Navedeni ukrep
         procesnega vodstva je bil nato ponovljen v dopisu Splošnega sodišča, ki je bil tožeči stranki poslan 8. decembra 2010.

      42      Poleg tega je tožeča stranka v odgovor na vprašanje Splošnega sodišča navedla, da z drugim stavkom tretjega dela tožbenih
         predlogov (glej točko 57 v nadaljevanju) predlaga samo znižanje tistega dela globe, ki jo mora plačati solidarno z družbo
         Alliance One.

      43      Tožeča stranka se je v dopisu z dne 6. januarja 2011 odzvala na zahtevo Splošnega sodišča z obravnave in predložila nekatere
         dokumente. Ni pa navedla, da je v postopku dogovarjanja z upniki niti da ta postopek še poteka. V bistvu je navedla, da ima
         še vedno pravni interes v obravnavani zadevi.

      44      Komisija je 21. februarja 2011 v stališčih o dopisu tožeče stranke z dne 6. januarja 2011 ponovila, da je ta izgubila pravni
         interes v obravnavani zadevi. Poleg tega je predložila dokument trgovinske zbornice iz Rima (Italija) o finančnem stanju tožeče
         stranke in potrditvi, da v zvezi s to od 21. maja 2007 poteka postopek dogovarjanja z upniki, registriran pod številko 3/07.
         Ugotovila je tudi, da lahko Splošno sodišče v skladu s členom 64(4) Poslovnika odredi ukrep procesnega vodstva, s katerim
         bi od družbe Alliance One zahtevalo informacije v zvezi z izvrševanjem njenega upravičenja do uveljavljanja pravic proti tožeči
         stranki zaradi vračila dela plačanega zneska globe.

      45      Tožeča stranka je v dopisu z dne 11. marca 2011 navedla svoja stališča v zvezi s stališči Komisije z dne 21. februarja 2011,
         in sicer je nasprotovala ukrepu procesnega vodstva, s katerim bi se zahtevalo informacije od družbe Alliance One, ter navedla,
         da je Komisija zlorabila postopek.

      46      Splošno sodišče je v okviru ukrepov procesnega vodstva iz člena 64(3)(c) Poslovnika v dopisu z dne 17. marca 2011 postavilo
         pisna vprašanja družbi Alliance One.

      47      Družba Alliance One je na vprašanja Splošnega sodišča z dne 17. marca 2011 odgovorila v dopisu z dne 30. marca 2011. V bistvu
         je navedla, da proti tožeči stranki še ni uveljavljala pravice do vračila dela plačanega zneska globe, ker bo raje počakala
         na izid obravnavanega postopka. Pojasnila je tudi, da bi, če bi želela to storiti, „zelo verjetno morala zahtevati sodbo za
         vračilo [od tožeče stranke] in plačilni nalog na podlagi te sodbe“. Poleg tega je navedla, da bi morala v primeru celotne
         ali delne razveljavitve globe s strani Splošnega sodišča tožeči stranki vrniti vrnjeni znesek z obrestmi, zaradi česar bi
         bil ves postopek „težaven, drag in dolg“. Ocenila je tudi, da njena pravica še ni zastarala in tudi ne bo do konca obravnavanega
         postopka. Nazadnje je opozorila na to, da upniku obstoj postopka dogovarjanja z upniki ne preprečuje, da pri pristojnih sodiščih
         vloži tožbe za pridobitev ugotovitvene sodbe zoper dolžnika, ki je v postopku navedenega dogovarjanja z upniki, in da od razglasitve
         potrditvene sodbe predlaga izdajo plačilnega naloga.

      48      Tožeča stranka in Komisija sta v dopisih z dne 18. oziroma 19. aprila 2011 predložili svoja stališča o informacijah, ki jih
         je predložila družba Alliance One.

      49      Splošno sodišče je v dopisu z dne 12. maja 2011 tožečo stranko na podlagi ukrepov procesnega vodstva pozvalo, naj predloži
         nekatere dokumente v zvezi s postopkom dogovarjanja z upniki, ki poteka pri Tribunale fallimentare di Roma, in vse upoštevne
         informacije v zvezi z izvajanjem navedenega dogovora z upniki.

      50      Tožeča stranka se je na te zahteve odzvala v dopisu z dne 20. maja 2011. Med drugim je predložila vlogo za dogovor z upniki
         in predlog za dogovor z upniki z dne 5. marca 2007, ki je bil poslan njenim upnikom, sodbo o potrditvi dogovora z upniki,
         ki jo je 27. novembra 2007 izdalo Tribunale fallimentare di Roma, in druge dokumente v zvezi s stanjem izvajanja navedenega
         dogovora z upniki.

      51      25. maja 2011 je bila pri Tribunale fallimentare di Roma obravnava za oceno izvajanja dogovora z upniki in/ali odločitve o
         njegovi odpovedi ali razveljavitvi v skladu s členom 186 italijanskega zakona o stečaju.

      52      Tožeča stranka je 1. junija 2011 na zahtevo Splošnega sodišča predložila seznam upnikov, ki ga je priložila vlogi za dogovor
         z upniki, predloženi Tribunale fallimentare di Roma 5. marca 2007. Na navedenem seznamu ni terjatev družbe Alliance One zoper
         tožečo stranko.

      53      15. junija 2011 je bila ponovno obravnava pri Tribunale fallimentare di Roma.

      54      Komisija je 21. junija 2011 predložila svoja stališča o dokumentih, ki jih je tožeča stranka predložila z dopisom z dne 20. maja 2011,
         in o seznamu upnikov, ki ga je ta predložila 1. junija 2011.

      55      Tožeča stranka je v dopisu z dne 13. junija 2011 v odgovor na še en ukrep procesnega vodstva odgovorila na vprašanja Splošnega
         sodišča, predložila dokumente in se opredelila do vprašanja, ali je v smislu člena 113 Poslovnika o obravnavani tožbi še treba
         odločiti.

      56      Komisija se je 29. julija 2011 na zahtevo Splošnega sodišča opredelila do vprašanja, ali je v smislu navedenega člena o obravnavani
         tožbi še treba odločiti.

       Predlogi strank
      57      Tožeča stranka predlaga Splošnemu sodišču, naj:

      –        razglasi člen 1.1(a) izpodbijane odločbe za ničen v delu, ki se nanaša na dalj časa trajajočo kršitev, za katero se šteje,
         da se je končala najpozneje 19. februarja 2002 namesto 15. januarja 2002;

      –        razglasi člen 2(b) izpodbijane odločbe za ničen v delu, v katerem bi ji morala biti priznana popolna imuniteta pred globami
         po obvestilu o ugodni obravnavi;

      –        podredno, naj se spremeni člen 2(b) izpodbijane odločbe in bistveno zmanjša „globa, naložena [njej] in solidarno družbi Alliance
         One;

      –        Komisiji naloži plačilo stroškov;
      –        v skladu s členom 50(4) Poslovnika odredi združitev obravnavane zadeve z zadevo v zvezi s tožbo družbe Alliance One zoper
         izpodbijano odločbo.

      58      Komisija Splošnemu sodišču predlaga, naj:

      –        tožbo zavrne;
      –        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
       Pravo
      59      Splošno sodišče lahko v skladu s členom 113 Poslovnika kadar koli po uradni dolžnosti in opredelitvi strank preizkusi, ali
         so izpolnjene procesne predpostavke javnega reda oziroma ali je tožba postala brezpredmetna in je treba postopek ustaviti.

      60      V skladu s sodno prakso pomanjkanje pravnega interesa pomeni procesno predpostavko javnega reda, ki jo sodišče Evropske unije
         lahko preizkusi po uradni dolžnosti (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 28. septembra 2004 v zadevi MCI proti Komisiji, T‑310/00,
         ZOdl., str. II‑3253, točka 45 in navedena sodna praksa, ter sklep Splošnega sodišča z dne 10. marca 2005 v združeni zadevi
         Gruppo ormeggiatori del porto di Venezia in drugi proti Komisiji, T‑228/00, T‑229/00, T‑242/00, T‑243/00, od T‑245/00 do T‑248/00,
         T‑250/00, T‑252/00, od T‑256/00 do T‑259/00, T‑265/00, T‑267/00, T‑268/00, T‑271/00, od T‑274/00 do T‑276/00, T‑281/00, T‑287/00
         in T‑296/00, ZOdl., str. II‑787, točka 22 in navedena sodna praksa). Skleniti je treba, da lahko sodišče Unije po uradni dolžnosti
         preizkusi tudi izgubo pravnega interesa.

      61      V obravnavani zadevi je treba, potem ko so se stranke opredelile, najprej proučiti trditev Komisije z obravnave in iz stališč
         do odgovorov tožeče stranke na pisna vprašanja Splošnega sodišča, po kateri je slednja v bistvu izgubila pravni interes za
         nadaljevanje tega postopka, ker je znesek globe, ki ga je bilo treba plačati solidarno, v celoti plačala družba Alliance One,
         ki proti tožeči stranki ni uveljavljala pravice do vračila dela plačanega zneska globe.

       Trditve strank
      62      Komisija v bistvu navaja, da tožeča stranka nima interesa za nadaljevanje tega postopka, ker je družba Alliance One februarja 2006
         plačala celoten znesek globe, ki jo je morala tožeča stranka plačati solidarno s to družbo, ki proti tožeči stranki ni uveljavljala
         pravice do vračila dela plačanega zneska globe. V zvezi s tem dvomi v obstoj pravice družbe Alliance One do uveljavljanja
         takega vračila od tožeče stranke. Meni, da taka pravica ne izhaja niti iz predloga tožeče stranke za dogovor z upniki niti
         iz njenih računovodskih zapisov, vloženih v register podjetij v skladu z italijansko zakonodajo. Meni, da bi bilo mogoče to
         pojasniti z obstojem jamstva ali kakšnega drugega akta, s katerim se je družba Alliance One ob prodaji svojih delnic tožeči
         stranki zavezala, da bo plačala celotno globo, ki jima je bila naložena.

      63      Komisija poleg tega zavrača trditve tožeče stranke v podporo ohranitvi pravnega interesa te v obravnavanem postopku.

      64      Kar zadeva domnevni interes tožeče stranke, da se brani zoper morebitne odškodninske zahtevke tretjih oseb, Komisija v stališčih
         z dne 21. februarja 2011 v zvezi z dopisom tožeče stranke z dne 6. januarja 2011 navaja, da ta ni dala nobenih podatkov o
         sodnih postopkih, ki so jih ali jih nameravajo sprožiti tretje osebe, oškodovane s kršitvami. Komisija v zvezi z dopisoma,
         ki vsebujeta odškodninske zahtevke in ju je 20. maja oziroma 13. julija 2011 v spis vložila tožeča stranka; navaja, da ne
         dokazujeta, da je bila vložena tožba, predvsem pa ne tega, da taka tožba ni zastarala.

      65      Kar zadeva, nazadnje, domnevno obveznost tožeče stranke, da družbi Alliance One vrne del globe, ki jo je ta plačala, Komisija
         opozarja na to, da ni verjetno, da bi družba Alliance One zdaj proti tožeči stranki uveljavljala pravico do navedenega vračila,
         predvsem glede na to, da se ni odzvala ob uvedbi likvidacije tožeče stranke in postopka dogovarjanja z upniki. Prav tako bi
         bilo težko uskladiti domnevni obstoj take pravice družbe Alliance One z njeno neodzivnostjo glede tega v vseh teh letih. Poleg
         tega namere družbe Alliance One glede možnosti uveljavljanja pravice do vračila dela plačanega zneska globe proti tožeči stranki
         ne izhajajo jasno iz njenega odgovora na pisna vprašanja Splošnega sodišča. Sicer pa bi bilo glede na to, da pravica družbe
         Alliance One, da od tožeče stranke zahteva vračilo dela plačanega zneska globe, temelji neposredno na izpodbijani odločbi,
         težko razumeti, kakšne težave bi lahko nastale pri pridobivanju sodbe italijanskega sodišča po poenostavljenem postopku.

      66      Tožeča stranka trdi, da ima očiten in neposreden interes za nadaljevanju postopka. Meni, da tudi če je v postopku likvidacije
         ali če je njena nekdanja matična družba, družba Alliance One, lahko začasno plačala celoten znesek globe, ki jima je bila
         naložena in za katero je bila solidarno odgovorna v višini 3,99 milijona EUR, to ne vpliva na njen interes za nadaljevanje
         postopka.

      67      Prvič, tožeča stranka navaja, da njen pravni interes izhaja iz njene temeljne pravice do sojenja, ki jo izpeljuje iz člena 6
         Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin – podpisane v Rimu 4. novembra 1950 (v nadaljevanju:
         EKČP) –, kakor je v pravni red Unije prenesen s členom 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (UL 2010, C 83, str. 389).

      68      Tožeča stranka v zvezi s tem opozarja na to, da se razlogi, ki jih navaja v podporo tožbi, nanašajo, prvič, na pravno opredelitev
         nekaterih dejstev (zlasti pripisovanje odgovornosti za nekatere sporazume za pripravo panožnih sporazumov, obstoj olajševalnih
         okoliščin, vpliv majhnosti trga na presojo njenega ravnanja in naložitev nižje globe); drugič, na krajše trajanje očitane
         ji kršitve, in tretjič, na to, da je Komisija napačno uporabila obvestilo o ugodni obravnavi (ker je hotela v skladu s členom 23
         navedenega obvestila pridobiti popolno imuniteto ali, podredno, „delno imuniteto“ pred globami).

      69      Poleg tega tožeča stranka trdi, da njen interes za nadaljevanju tega postopka ni omejen na globo, ampak se nanaša tudi na
         odgovornost, ki se ji pripisuje za določeno ravnanje, in na pravno presojo tega ravnanja.

      70      Drugič, tožeča stranka trdi, da njen pravni interes izhaja tudi iz njene pravice do obrambe pred morebitnimi odškodninskimi
         tožbami ali uveljavljanjem odgovornosti s strani tretjih oseb za kršitve, navedene v izpodbijani odločbi, ko ta postane pravnomočna.
         V zvezi s tem je dopisu z dne 20. maja 2011 priložila dopis, ki ji ga je poslala neka italijanska zadruga proizvajalcev tobaka
         in vsebuje zahtevek za odškodnino v višini 2,3 milijona EUR zaradi kršitve pravil o konkurenci z ravnanji, sankcioniranimi
         z izpodbijano odločbo. Tak odškodninski zahtevek naj bi bil omenjen tudi v poročilu upravitelja dogovora z upniki z dne 14. aprila 2011.

      71      Tretjič, tožeča stranka trdi tudi, da ima objektiven in neposreden interes za znižanje globe ali celo njeno razveljavitev
         v celoti. V zvezi s tem opozarja na to, prvič, da bi družba Alliance One lahko v skladu s členom 1292 italijanskega civilnega
         zakonika zoper njo v prihodnosti uveljavljala regresni zahtevek. Poleg tega navaja, da mora v skladu z italijanskim pravom
         njeno poslovodstvo varovati interese njenih upnikov pred vsemi mogočimi okoliščinami. Na drugem mestu opozarja na to, da sporazumi
         o prodaji njenih delnic ne omenjajo postopka pred Komisijo, v katerem je bila izdana izpodbijana odločba, in ne vsebujejo
         izrecnega jamstva za nadomestilo v njeno korist za kakršno koli globo, ki bi izhajala iz odločbe Komisije. Zato meni, da je
         njen interes za nadaljevanje tega postopka do konca očiten, saj ni mogoče izključiti, da bi družba Alliance One v prihodnosti
         zoper njo vložila tožbo zaradi vračila dela plačanega zneska globe. Na tretjem mestu navaja, da tudi če bi navedeni sporazumi
         predvidevali možnost nadomestila za globo, ki jo naloži Komisija, bi bila veljavnost tega nadomestila ogrožena, če bi ji bila
         odvzeta pravica do izpodbijanja odločbe pred Splošnim sodiščem z zahtevo za popolno imuniteto ali znižanje zneska globe.

      72      Tožeča stranka poleg tega meni, da tudi odgovor družbe Alliance One na pisna vprašanja Splošnega sodišča potrjuje obstoj njenega
         pravnega interesa. Prvič iz navedenega odgovora izhaja, da nevarnost morebitnih odškodninskih tožb tretjih oseb še vedno obstaja,
         ker po italijanskem pravu še niso zastarale. Drugič opozarja na to, da pravica družbe Alliance One do tožbe zoper njo zaradi
         vračila dela plačanega zneska globe ni zastarala. Tretjič meni, da bi, če bi bilo družbi Alliance One v zadevi T‑25/06 ugodeno,
         ostala edina odgovorna za plačilo 3,99 milijona EUR, zato je njen pravni interes očiten.

      73      Tožeča stranka v odgovoru z dne 20. maja 2011 navaja, da člen 168 italijanskega zakona o stečaju ne omejuje pravice prejšnjih
         upnikov, da v času med vložitvijo predloga za dogovor z upniki in dnevom pravnomočnosti sodbe o potrditvi tega pri pristojnih
         sodiščih vložijo tožbe zaradi pridobitve ugotovitvene sodbe zoper dolžnika v postopku dogovarjanja z upniki in da po tem času
         pri pristojnih sodiščih vložijo tožbe zaradi poplačila terjatve s strani dolžnika v postopku dogovarjanja z upniki.

      74      Po mnenju tožeče stranke prejšnji upniki, ki se niso strinjali ali niso glasovali, po potrditvi in med dejanskim izvrševanjem
         dogovora z upniki v razmerju do likvidacijskega upravitelja družbe in z njegovim posredovanjem niso omejeni pri poplačilu
         terjatev. Poleg tega morajo, odvisno od primera, spoštovati odstotke poplačila upnikov in roke, določene v potrjenem dogovoru
         z upniki. Sicer pa prejšnji upniki niso omejeni pri izvrševanju svojih pravic niti po koncu izvrševanja dogovora z upniki,
         ob spoštovanju odstotkov in v dogovoru z upniki določenih rokov za vse upnike. Zato bi lahko družba Alliance One zoper njo
         še vedno vložila tožbo pri pristojnem sodišču zaradi izdaje sklepa o plačilnem nalogu.

      75      Poleg tega tožeča stranka pojasnjuje, da je vprašanje, ali se lahko dogovor z upniki v skladu s členom 186 italijanskega zakona
         o stečaju izvrši ali razveljavi, trenutno predmet kontradiktorne razprave pri Tribunale fallimentare di Roma. Ob razveljavitvi
         dogovora z upniki bi se uporabljala člena 137 in 138 navedenega zakona, kar bi pomenilo samodejno ponovno uvedbo postopka
         stečaja zoper njo. Vendar tudi v takem primeru ne bi izgubila interesa za nadaljevanje tega postopka. Meni namreč, da lahko
         družba Alliance One vedno od nje zahteva vračilo dela plačanega zneska globe s predlogom za priznanje terjatve v stečajnem
         postopku.

      76      Nazadnje tožeča stranka v dopisu z dne 13. julija 2011 opozarja na to, da je družba Alliance One jasno navedla, zakaj proti
         njej še ni izvršila pravice do uveljavljanja vračila dela plačanega zneska globe (glej točko 47 zgoraj). Nato pa v bistvu
         navaja, da ji na podlagi italijanskega prava ni bilo treba navesti družbe Alliance One v računovodskih izkazih brez izrecne
         zahteve te za vračilo in zato tudi ne na seznamu upnikov v predlogu za dogovor z upniki. Meni, da italijanski zakon o stečaju
         in veljavni računovodski standardi ne zavezujejo k temu, da se v računovodske izkaze vključi možnost zahtevka družbe Alliance
         One, če takega zahtevka še ni bilo, niti znesek niti obstoj takega zahtevka pa še nista znana.

       Presoja Splošnega sodišča
      77      Treba je opozoriti na to, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso tožba za razveljavitev in/ali spremembo odločbe, ki jo vloži
         fizična ali pravna oseba, dopustna le, če ima ta interes, da se izpodbijani akt razveljavi in/ali spremeni. Pogoj za tak interes
         je, da ima razveljavitev in/ali sprememba tega akta lahko pravne posledice ali, z drugimi besedami, da lahko tožba s svojim
         izidom povzroči ugodne posledice za stranko, ki jo je vložila (glej v tem smislu sklep Sodišča z dne 5. marca 2009 v zadevi
         Komisija proti Provincia di Imperia, C‑183/08 P, še neobjavljena v ZOdl., točka 19; glej zgoraj v točki 60 navedeno sodbo
         MCI proti Komisiji, točka 44 in navedena sodna praksa, in sodbo Splošnega sodišča z dne 18. marca 2010 v zadevi Forum 187
         proti Komisiji, T‑189/08, še neobjavljena v ZOdl., točka 62 in navedena sodna praksa), in da ta upravičuje obstoječ in dejanski
         interes za razveljavitev in/ali spremembo navedenega akta (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 19. junija 2009
         v zadevi Socratec proti Komisiji, T‑269/03, še neobjavljena v ZOdl., točka 36 in navedena sodna praksa).

      78      Tak interes mora obstajati do sprejetja sodne odločbe, sicer se postopek ustavi (glej sodbo Sodišča z dne 7. junija 2007 v
         zadevi Wunenburger proti Komisiji, C‑362/05 P, ZOdl., str. I‑4333, točka 42 in navedena sodna praksa). Ta zahteva namreč na
         ravni postopka zagotavlja, da sodišča v interesu učinkovitega sodstva ne obravnavajo popolnoma teoretičnih predlogov za mnenje
         in/ali vprašanj (glej v tem smislu sklep Splošnega sodišča z dne 17. oktobra 2005 v zadevi First Data in drugi proti Komisiji,
         T‑28/02, ZOdl., str. II‑4119, točka 36, in zgoraj v točki 77 navedeno sodbo Socratec proti Komisiji, točka 36).

      79      Poleg tega je bilo že razsojeno, da mora tožeča stranka, če se interes, na katerega se sklicuje, nanaša na prihodnji pravni
         položaj, dokazati, da je ogrožanje tega položaja odslej gotovo. Zato se tožeča stranka za utemeljitev svojega interesa glede
         zahteve za razglasitev ničnosti in/ali spremembo izpodbijanega akta ne more sklicevati na prihodnje in negotove položaje (sodbi
         Splošnega sodišča z dne 17. septembra 1992 v zadevi NBV in NVB proti Komisiji, T‑138/89, Recueil, str. II‑2181, točka 33,
         in z dne 14. aprila 2005 v zadevi Sniace proti Komisiji, T‑141/03, ZOdl., str. II‑1197, točka 26, in zgoraj v točki 77 navedena
         sodba Socratec proti Komisiji, točka 39).

      80      Nazadnje je treba spomniti, da mora po sodni praksi tožeča stranka predložiti dokaz za svoj pravni interes, ki je bistveni
         in prvi pogoj za vsa pravna sredstva pred sodišči (glej v tem smislu in po analogiji sklep Sodišča z dne 31. julija 1989 v
         zadevi S. proti Komisiji, C‑206/89 R, Recueil, str. 2841, točka 8; sklep Splošnega sodišča z dne 30. aprila 2003 v zadevi
         Schmitz‑Gotha Fahrzeugwerke proti Komisiji, T‑167/01, Recueil, str. II‑1873, točka 58, in zgoraj v točki 79 navedena sodba
         Sniace proti Komisiji, točka 31).

      81      Komisija je v obravnavani zadevi na obravnavi navedla nova dejstva, ki so se zgodila po vložitvi tožbe in potrjujejo, da je
         tožeča stranka izgubila pravni interes, ker je družba Alliance One v celoti plačala znesek globe, ki jima je bila naložena,
         ne da bi proti tožeči stranki uveljavljala pravico do vračila dela plačanega zneska te globe.

      82      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da ni sporno, da je družba Alliance One februarja 2006 plačala celoten znesek globe, ki
         jo je njej in tožeči stranki naložila Komisija, tožeča stranka pa je bila solidarno odgovorna samo za del navedenega zneska,
         in sicer za 3,99 milijona EUR, in da tistega dne proti tožeči stranki ni uveljavljala pravice do vračila dela plačanega zneska
         globe. Poleg tega je treba ugotoviti, da je tožeča stranka od julija 2006 v likvidaciji in da je bila od maja 2007 v postopku
         dogovarjanja z upniki pred Tribunale fallimentare di Roma, ki še vedno poteka, o teh dejstvih pa tožeča stranka Splošnega
         sodišča ni obvestila na svojo pobudo.

      83      Prav tako je treba opozoriti na to, da želi tožeča stranka s tožbenimi predlogi na eni strani doseči delno razglasitev ničnosti
         izpodbijane odločbe, ker naj bi Komisija v zvezi z njo napačno uporabila obvestilo o ugodni obravnavi, ker naj ji ne bi priznala
         popolne imunitete takrat, ko je odločila, da je ne prizna družbi Deltafina, in ker naj bi se za približno en mesec zmotila
         pri določitvi trajanja njenega sodelovanja pri omejevalnem sporazumu, na drugi strani pa, podredno, želi doseči znižanje globe,
         ki jo mora plačati solidarno z družbo Alliance One.

      84      Vendar se tožba tožeče stranke, kot utemeljeno poudarja Komisija, nanaša v bistvu na znesek globe. Po proučitvi njenih tožbenih
         razlogov se je namreč izkazalo, da z vsemi utemeljitvami v zvezi s pripisovanjem odgovornosti za svoje določeno ravnanje in
         pravno presojo tega ravnanja, ki jih ne navaja v podporo glavnemu tožbenemu razlogu, po katerem bi morala biti upravičena
         do imunitete pred globami, želi doseči samo to, da se v primeru zavrnitve glavnega tožbenega razloga podredno zmanjša znesek
         globe, ki jo mora plačati solidarno z družbo Alliance One, in sicer 3,99 milijona EUR. V zvezi s tem je treba ugotoviti tudi,
         da ji niti morebitna drugačna pravna ocena dejanskega stanja, na katero se sklicuje tožeča stranka, niti presoja domnevno
         za nekaj tednov krajšega trajanja kršitve, ki se očita zadevnemu podjetju, ne omogoča znižanja zneska globe, ki jo mora plačati
         solidarno z družbo Alliance One, pod raven, določeno v izpodbijani odločbi.

      85      Iz tega sledi, da razglasitev ničnosti ali sprememba izpodbijane odločbe, kot predlaga tožeča stranka, v okoliščinah obravnavane
         zadeve tožeči stranki ne bi prinesla nobene koristi, ker je globo, ki ji je bila naložena, že v celoti plačala družba Alliance
         One, njena solidarna sodolžnica, in ker ta, čeprav nima nobene pravne povezave s tožečo stranko (glej točko 1 zgoraj), proti
         njej ni uveljavljala pravice do vračila dela plačanega zneska globe, čeprav je od navedenega plačila minilo že več kot pet let.

      86      Tožeča stranka kljub temu ocenjuje, da je ohranila pravni interes v tem postopku, ker bi družba Alliance One proti njej še
         vedno lahko uveljavljala pravico do vračila dela plačanega zneska globe, ne glede na postopek dogovarjanja z upniki v teku.

      87      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da tožeča stranka, ki mora dokazati svoj pravni interes (glej točko 80 zgoraj), ni pravno
         zadostno dokazala tega, da je imela družba Alliance One do nje terjatev, niti tega, da bi bila družba Alliance One – tudi
         če bi ta terjatev obstajala – še vedno sposobna ali bi nameravala to terjatev izterjati, ter torej da ima obstoječ in dejanski
         interes za razglasitev ničnosti in/ali spremembo zneska globe, ki jima je bila naložena z izpodbijano odločbo. V zvezi s tem
         je trdila samo to, da pogodbe o prenosu delnic družbe ne vsebujejo nobenega izrecnega jamstva za nadomestilo v njeno korist
         za kakršno koli globo, ki bi izhajala iz izpodbijane odločbe, in da bi lahko zato družba Alliance One proti njej še vedno
         uveljavljala pravico do vračila dela plačanega zneska globe, za plačilo katere je bila solidarno odgovorna.

      88      Kot pa je poudarila Komisija, mora dolžnik v skladu s členom 161 italijanskega zakona o stečaju v predlogu za dogovor z upniki
         med drugim predstaviti analizo in oceno svojih sredstev ter seznam svojih dolžnikov in upnikov, sodni revizor pa mora po uvedbi
         postopka dogovarjanja z upniki, ki je v bistvu postopek ugotavljanja obveznosti pod nadzorom pristojnega sodišča, v skladu
         s členom 171 navedenega zakona preveriti seznam upnikov na podlagi računovodskih izkazov, ki morajo biti po členu 174 italijanskega
         zakona o stečaju predloženi ob vložitvi vloge, pred pozivom upnikom na sestanek. Dolžnik in upniki na navedenem sestanku,
         ki mu predseduje sodnik, v skladu s členom 175 navedenega zakona med drugim proučijo obstoj terjatev v stečaju (glej v tem
         smislu sklepne predloge generalnega pravobranilca P. Légerja k sodbi Sodišča z dne 5. junija 2003 v zadevi Komisija proti
         Italija, C‑145/01, Recueil, str. I‑5581, I‑5583, točka 79).

      89      Poleg tega ni sporno, da družbe Alliance One v računovodskih izkazih tožeče stranke ni med njenimi upniki in da je ni na seznamu
         upnikov, ki ga je sestavila tožeča stranka in v skladu s členom 161 italijanskega zakona o stečaju preveril sodni revizor
         v okviru postopka dogovarjanja z upniki pri Tribunale fallimentare di Roma.

      90      Poleg tega teza tožeče stranke, po kateri ji v računovodskih izkazih ni bilo treba navesti terjatve družbe Alliance One do
         nje in te ni bilo treba vpisati na seznam upnikov, ni dokazana, nima podlage v italijanskem zakonu o stečaju niti v italijanskem
         civilnem zakoniku, na katera se sklicuje, v vsakem primeru pa je tudi jasno, da je cilj vsakega dogovora z upniki v bistvu
         sporazum z vsemi upniki po tem, ko se predstavi natančen prikaz finančnega položaja družbe pod nadzorom sodišča, da se prepreči
         njen stečaj. Sicer pa bi lahko v nasprotju s tem, kar trdi tožeča stranka, družba Alliance One po tem, ko je plačala celoten
         znesek globe, ki jima je bila naložena z izpodbijano odločbo, prav na podlagi navedene odločbe proti tožeči stranki takoj
         uveljavljala pravico do vračila dela plačanega zneska globe, kar je tudi potrdila v dopisu z dne 30. marca 2011. Kakor koli,
         kot je bilo navedeno v točki 88 zgoraj, italijanski zakon o stečaju določa, da se obstoj terjatev v stečaju presoja in obravnava
         na sestanku upnikov.

      91      Sicer pa tožeča stranka, čeprav je družbo Alliance One opredelila kot „prejšnjega upnika“ v smislu člena 184 italijanskega
         zakona o stečaju, ni navedla nobenega pojasnila v zvezi s tem ali z razlogi, zaradi katerih družba Alliance One ni niti poskušala
         prijaviti svoje terjatve v navedenem postopku niti temu postopku ni nasprotovala, čeprav bi taka terjatev, katere znesek je
         bil precej višji od zneskov vseh dejansko prijavljenih terjatev, lahko morda vplivala na odločitev preostalih upnikov glede
         strinjanja s predlogom dogovora z upniki, ki ga je pripravila. Če bi bila torej terjatev družbe Alliance One prijavljena,
         bi imela nezanemarljiv vpliv na dogovor z upniki, ki ga je potrdilo Tribunale fallimentare di Roma.

      92      Prav tako je treba ugotoviti, da po zatrjevanju tožeče stranke, čeprav so pogajanja o nakupu delnic potekala po tem, ko je
         Komisija poslala uradno obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, v določbah sporazumov o prenosu teh delnic njenim trenutnim
         delničarjem ni nikjer izrecno omenjen upravni postopek, v katerem je bila izdana izpodbijana odločba, niti ne vsebujejo nobenega
         jamstva ali nadomestila v njeno korist za morebitno globo, ki bi ji jo naložila Komisija. Kljub temu pa iz spisa izhaja, da
         tožeča stranka po tem, ko se je seznanila z zneskom globe, ki jo je morala plačati solidarno z družbo Alliance One in presega
         vrednost njenih delnic, ni poskušala pridobiti nobenega nadomestila od družbe Alliance One za nerazkritje informacij. Nasprotno,
         v predlogu za dogovor z upniki se je pritožila, da družba Alliance One med pogajanji o navedenem prenosu delnic ni razkrila
         drugih „dejstev in okoliščin, ki so se pozneje izkazali za škodljive“. Iz spisa izhaja tudi, da je nekaj mesecev po vložitvi
         navedenega predloga za dogovor z upniki v zvezi s tem pri Tribunale civile di Roma (civilno sodišče v Rimu) vložila tožbo
         zoper družbo Intabex – hčerinsko družbo družbe Alliance One, ki ji je prenesla delnice –, s katero je od nje zahtevala plačilo
         7,3 milijona EUR, in da družba Alliance One ni vložila niti nasprotne tožbe zaradi vračila dela plačanega zneska globe.

      93      Na podlagi navedenega ni izključeno, da je družba Alliance One prevzela plačilo dela globe, ki pripada tožeči stranki, ali
         da se je s tem odrekla, da od te zahteva vračilo.

      94      Poleg tega je treba ugotoviti, da ne samo, da kot je bilo ugotovljeno v točki 47 zgoraj, družba Alliance One proti tožeči
         stranki ni uveljavljala pravice do vračila dela plačanega zneska globe, ampak v dopisu z dne 30. marca 2011 niti ni izrecno
         navedla, ali in kdaj namerava vložiti tako tožbo. V zvezi s tem je pomembno pojasniti, da je v nasprotju s tem, kar trdi tožeča
         stranka v dopisu z dne 6. januarja 2011, take vrste dogovor z upniki, ki ga je izbrala, in sicer odsvojitev premoženja, v
         bistvu namenjen stečaju dolžnika zaradi skupnega poplačila terjatev upnikov in povzroči prenehanje delovanja. Tej presoji
         tožeča stranka ni nasprotovala, sicer pa jo jasno potrjujeta tudi bilanci za poslovni leti 2008 in 2009, ki ju je v spis predložila
         Komisija.

      95      Dodati je treba,– kot navaja Komisija – da se obravnavanega postopka ne omenja v podrobnem poročilu z dne 14. aprila 2011
         o finančnem položaju tožeče stranke, ki ga je likvidacijski upravitelj predložil upniškemu odboru, pa čeprav se v navedenem
         poročilu omenja določeno število drugih sporov, ki potekajo. To torej potrjuje to, da tožeča stranka – v nasprotju s tem,
         kar trdi sama – izida obravnavanega postopka ni štela za pomembnega niti za njeno prihodnost niti za njene upnike.

      96      Poleg tega je treba, kar zadeva – prvič – trditev tožeče stranke, da bi, če bi bilo družbi Alliance One v zadevi T‑25/06 ugodeno,
         ostala edina odgovorna za plačilo 3,99 milijona EUR, ugotoviti, da je Splošno sodišče s sodbo z dne 9. septembra 2011, ki
         je bila razglašena v navedeni zadevi, zavrnilo tožbo družbe Alliance One za razglasitev ničnosti in da ta posledično ostaja
         solidarno odgovorna za plačilo navedenega zneska, ki ga je sicer že plačala februarja 2006.

      97      Kar zadeva – drugič – trditev tožeče stranke, da njen pravni interes izhaja iz njene temeljne pravice do dostopa do sodišča,
         ki jo izpeljuje iz člena 6 EKČP, kakor je potrjen v členu 47 Listine o temeljnih pravicah, je treba najprej spomniti, da je
         pravni interes bistveni in prvi pogoj za vsa pravna sredstva pred sodišči (glej točko 80 zgoraj). Poleg tega je treba ugotoviti,
         da pravica do sodišča, katere posebni vidik je pravica do dostopa do sodišča, ni brezpogojna, saj lahko zanjo veljajo implicitno
         dovoljene omejitve, zlasti v zvezi s pogoji za dopustnost tožbe. Te omejitve pa ne smejo ovirati prostega dostopa posameznika
         na način ali do te mere, da je kršeno bistvo njegove pravice do sodišča. Njihov cilj mora biti legitimen, obstajati pa mora
         tudi primerno sorazmerje med uporabljenimi sredstvi in zastavljenim ciljem (glej v tem smislu po analogiji sklep Splošnega
         sodišča z dne 16. novembra 2010 v zadevi Internationale Fruchtimport Gesellschaft Weichert proti Komisiji, C‑73/10 P, še neobjavljen
         v ZOdl., točka 53).

      98      Vendar ni mogoče trditi, da je tak bistveni in prvi pogoj za vsa pravna sredstva pred sodišči, kot je pravni interes, s katerim
         se poskuša med drugim zagotoviti učinkovito sodstvo, in njegova uporaba, v obravnavanem primeru tožeči stranki preprečil uveljavljanje
         razpoložljivih pravnih sredstev zoper izpodbijano odločbo (glej v tem smislu po analogiji zgoraj v točki 97 navedeni sklep
         Internationale Fruchtimport Gesellschaft Weichert proti Komisiji, točka 55).

      99      Čeprav se namreč zahteva po pravnem interesu lahko zdi kot omejitev pravice do sodišča, ta pogoj očitno ni poseg v bistvo
         navedene pravice, saj se z zahtevo, po kateri mora imeti tožeča stranka ob vložitvi tožbe in do razglasitve sodne odločbe
         pravni interes za ukrepanje zoper akt, ki ji domnevno škoduje, uresničuje legitimni cilj, ki je končno v tem, da se v interesu
         učinkovitega sodstva prepreči, da bi sodišče Unije obravnavalo popolnoma teoretična vprašanja, katerih rešitev ne bi imela
         pravnih posledic, ali kot je to v obravnavani zadevi, ki tožeči stranki ne bi prinesla nobene koristi.

      100    Kar zadeva, tretjič, nevarnost, da bi tretji vložili odškodninske tožbe zoper tožečo stranko pri nacionalnih sodiščih, je
         treba najprej opozoriti na to, da ni bilo dokazano, da je poseg v pravni položaj tožeče stranke že gotov v smislu sodne prakse
         (glej točko 79 zgoraj). Tudi če bi bilo namreč ravnanje zadevnega podjetja, ki se med drugim pripisuje tožeči stranki, lahko
         izvor aktov, ki lahko povzročijo odgovornost te po veljavnem nacionalnem pravu, je treba ugotoviti, da je morebitna odškodninska
         tožba pri nacionalnem sodišču neodvisna od morebitne razglasitve ničnosti izpodbijane odločbe. V vsakem primeru pa tožeča
         stranka ni predložila dokazov, s katerimi bi dokazala, pod kakšnimi pogoji bi se v obravnavani zadevi zaradi morebitne razglasitve
         izpodbijane odločbe za nično izognila vsakršni nevarnosti, da bi tretje domnevno oškodovane osebe proti njej pri nacionalnem
         sodišču vložile odškodninsko tožbo. V zvezi s tem je treba poleg tega ugotoviti, da je tožeča stranka v spis k svojima dopisoma
         z dne 20. maja in 13. julija 2011, torej in tempore suspecto, priložila samo dopise, v katerih se skupaj s tremi drugimi predelovalci, na katere se nanaša izpodbijana odločba, pojavlja
         kot naslovnik in ki vsebujejo odškodninski zahtevek zadruge proizvajalcev tobaka, trenutno v likvidaciji, s sedežem v deželi
         Lecce (Italija). Taki dopisi – od katerih eden ne vsebuje niti datuma pošiljanja in ga je tožeča stranka prejela šele po tem,
         ko je postal njen pravni interes v obravnavani zadevi vprašljiv –ne dokazujejo obstoja odškodninske tožbe tretjih oseb, oškodovanih
         zaradi nezakonitega ravnanja, ki se navaja v izpodbijani odločbi. Sicer pa obravnavani postopek glede na to, da tožeča stranka
         ni izpodbijala ugotovitve Komisije iz izpodbijane odločbe v zvezi s storjeno kršitvijo podjetja, katerega ravnanje je bilo
         pripisano družbi Alliance One in njej sami, nikakor ni povezan z morebitno tožbo tretjih oseb na podlagi dokazov in ugotovitev
         iz navedene odločbe. Nazadnje je treba še ugotoviti, da tudi če bi se take tožbe morda v prihodnosti dejansko vložile zoper
         tožečo stranko, zanjo nikakor ne bi imele materialnih posledic, ker ni več sposobna plačati niti trenutnih upnikov.

      101    Četrtič, čeprav se tožeča stranka opira na to, da morajo njeni poslovodje in zdaj njen likvidacijski upravitelj na podlagi
         italijanskega prava varovati interese upnikov pred vsakršnimi mogočimi okoliščinami, pa ni dokazala, kako naj bi ji taka obveznost,
         če obstaja, dajala pravni interes za nadaljevanje tega postopka. Poleg tega je ta trditev v nasprotju s pristopom likvidacijskega
         upravitelja v postopku dogovarjanja z upniki, saj ta – kot izhaja iz spisa – tudi ni obvestil upnikov, sodnega revizorja ne
         Tribunale fallimentare di Roma o obstoju tega postopka (glej točko 95 zgoraj).

      102    Iz zgoraj navedenih ugotovitev izhaja, da tožeča stranka ni dokazala obstoječega in dejanskega pravnega interesa za nadaljevanje
         tega postopka. Zato o tej tožbi ni treba več odločiti.

       Stroški
      103    Člen 87(6) Poslovnika določa, da če se postopek ustavi, o stroških odloči Splošno sodišče po svoji presoji.

      104    V obravnavani zadevi tožeča stranka ni izkazala lojalnosti do Splošnega sodišča, saj ga najprej pred začetkom ustnega postopka
         ni obvestila o svoji likvidaciji, potem pa ga kljub ukrepom procesnega vodstva, sprejetim po obravnavi, ni seznanila s tem,
         da je bil leta 2007 v zvezi z njo uveden postopek dogovarjanja z upniki, ki je še potekal pri Tribunale fallimentare di Roma.
         Splošno sodišče se je namreč šele po proučitvi dokumentov, ki jih je predložila Komisija v prilogi k svojim stališčem z dne
         21. februarja 2011 (glej točko 44 zgoraj) seznanilo s tem, da je tožeča stranka v takem postopku.

      105    Poleg tega je moralo Splošno sodišče zaradi pomanjkljivih pojasnil v nekaterih odgovorih tožeče stranke večkrat odrediti ukrepe
         procesnega vodstva, ki so se med drugim nanašali na dejansko stanje precej pred obravnavo, zaradi česar je bil ustni postopek
         otežen in se je pozneje končal.

      106    Glede na zgornje ugotovitve je treba tožeči stranki naložiti plačilo njenih stroškov in tistih, ki jih je priglasila Komisija.

      Iz teh razlogov je
      SPLOŠNO SODIŠČE (tretji senat)
      razsodilo:
      1.      O tožbi ni več treba odločiti.
      2.      Družbi Mindo Srl se naloži plačilo stroškov.

               Azizi

                Cremona

                Frimodt Nielsen

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 5. oktobra 2011.
      Podpisi
      * Jezik postopka: angleščina.


Sodba Splošnega sodišča (sedmi senat) z dne 21. januarja 2016.#ROD Leichtmetallräder GmbH proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli).#Znamka Skupnosti – Postopek za ugotovitev ničnosti – Figurativna znamka Skupnosti ROD – Prejšnji nacionalni figurativni znamki RODI – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Člen 8(1)(b) in člen 53(1)(a) Uredbe (ES) št. 207/2009 – Prejšnji postopek z ugovorom – Pravilo 39(3) Uredbe (ES) št. 2868/95.#Zadeva T-75/15.