title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 8. septembra 2009.#Budĕjovický Budvar, národní podnik proti Rudolf Ammersin GmbH.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Handelsgericht Wien - Avstrija.#Dvostranske pogodbe med državami članicami - Zaščita označbe geografskega izvora iz ene države članice v drugi državi članici - Ime ‚Bud‘ - Uporaba znamke American Bud - Člena 28 ES in 30 ES - Uredba (ES) št. 510/2006 - Sistem Skupnosti za zaščito geografskih označb in označb porekla - Pristop Češke republike - Prehodni ukrepi - Uredba (ES) št. 918/2004 - Področje uporabe sistema Skupnosti - Izčrpnost.#Zadeva C-478/07.

text:
      Zadeva C-478/07
      Budĕjovický Budvar, národní podnik
      proti
      Rudolf Ammersin GmbH
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Handelsgericht Wien)
      „Dvostranske pogodbe med državami članicami – Zaščita označbe geografskega izvora iz ene države članice v drugi državi članici – Ime ‚Bud‘ – Uporaba znamke American Bud – Člena 28 ES in 30 ES – Uredba (ES) št. 510/2006 – Sistem Skupnosti za zaščito geografskih označb in označb porekla – Pristop Češke republike – Prehodni ukrepi – Uredba (ES) št. 918/2004 – Področje uporabe sistema Skupnosti – Izčrpnost“
      Povzetek sodbe
      1.        Prosti pretok blaga – Odstopanja – Varstvo industrijske in poslovne lastnine – Zaščita imena kot preproste in posredne označbe
            geografskega izvora – Pogoji
      (člena 28 ES in 30 ES)
      2.        Prosti pretok blaga – Odstopanja – Varstvo industrijske in poslovne lastnine – Zaščita imena, ki je na podlagi dvostranske
            pogodbe med državama članicama zaščiteno kot geografska označba ali označba porekla – Pogoji
      (člen 30 ES)
      3.        Kmetijstvo – Enotne zakonodaje – Zaščita geografskih označb in označb porekla za kmetijske proizvode in živila – Enoten in
            izčrpen sistem zaščite
      (Uredba Sveta št. 510/2006)
      1.        Predložitveno sodišče mora, da bi ugotovilo, ali se ime, ki ni geografsko, lahko obravnava kot preprosta in posredna označba
         geografskega izvora, katere zaščita na podlagi dvostranskih pogodb med državama članicama je lahko utemeljena glede na merila
         iz člena 30 ES, proučiti, ali to ime, čeprav kot tako ni geografsko ime, glede na dejanske okoliščine in pojmovanje v državi
         članici porekla vsaj lahko seznanja potrošnika s tem, da proizvod, ki ga označuje, izvira iz regije ali kraja na ozemlju te
         države članice. Če bi bilo iz takega preizkusa razvidno, da zadevno ime ni primerno niti za to, da bi vsaj spominjalo na geografski
         izvor zadevnega proizvoda, njegove zaščite ne bi bilo mogoče utemeljiti z varstvom industrijske in poslovne lastnine v smislu
         člena 30 ES in bi bila načeloma v nasprotju s členom 28 ES, če je ne bi bilo mogoče utemeljiti kako drugače.

      Predložitveno sodišče mora poleg tega preveriti, ali ni navedeno ime na dan začetka veljavnosti dvostranskih pogodb ali pozneje
         postalo v tej državi članici generično, glede na to, da je cilj sistema zaščite, ki ga določata ti pogodbi, varstvo industrijske
         in poslovne lastnine v smislu člena 30 ES.

      Če ni nobenih pravil Skupnosti s tega področja, mora predložitveno sodišče v skladu z nacionalnim pravom odločiti, ali je
         treba naročiti mnenjsko anketo, namenjeno razjasnitvi dejanskih okoliščin in pojmovanja v državi članici porekla, da bi se
         ugotovilo, ali se ime lahko opredeli kot preprosta in posredna označba geografskega izvora, ki poleg tega v tej državi članici
         ni postala generična. Prav tako mora glede na nacionalno pravo predložitveno sodišče določiti odstotek potrošnikov, zadosten
         za to proučitev.

      (Glej točke od 82 do 84, 89, 94 in točko 1 izreka.)
      2.        Člen 30 ES ne določa konkretne zahteve v zvezi s kakovostjo in trajanjem rabe imena, zaščitenega na podlagi dvostranskih pogodb,
         sklenjenih med državama članicama, v državi članici porekla, da bi bila zaščita tega imena v smislu navedenega člena utemeljena.
         Na vprašanje, ali taka zahteva velja v konkretnem primeru, mora ob upoštevanju veljavnega nacionalnega prava, zlasti sistema
         zaščite, ki ga določata navedeni dvostranski pogodbi, sklenjeni med zadevnima državama članicama, odgovoriti nacionalno sodišče,
         ki odloča o zadevi.

      (Glej točke 91, 93, 94 in točko 1 izreka.)
      3.        Sistem zaščite Skupnosti, ki ga določa Uredba št. 510/2006 o zaščiti geografskih označb in označb porekla za kmetijske proizvode
         in živila, je izčrpen, tako da ta uredba nasprotuje uporabi sistema zaščite, določenega s pogodbami, ki zavezujejo dve državi
         članici, kakršne so dvostranske pogodbe, ki imenu, ki je v skladu s pravom države članice priznano kot označba porekla, daje
         zaščito v drugi državi članici, v kateri se ta zaščita dejansko zahteva, čeprav na podlagi te uredbe ni bila vložena nobena
         vloga za registracijo te označbe porekla.

      Cilj Uredbe št. 510/2006 ni poleg nacionalnih pravil, ki lahko ostanejo v veljavi, uvesti dopolnilni sistem zaščite kvalificiranih
         geografskih označb, kakršen je na primer določen z Uredbo št. 40/94 o znamki Skupnosti, temveč je njen cilj določiti enoten
         in izčrpen sistem zaščite za take označbe.

      (Glej točki 114 in 129 ter točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 8. septembra 2009(*)

      „Dvostranske pogodbe med državami članicami – Zaščita označbe geografskega izvora iz ene države članice v drugi državi članici – Ime ‚Bud‘ – Uporaba znamke American Bud – Člena 28 ES in 30 ES – Uredba (ES) št. 510/2006 – Sistem Skupnosti za zaščito geografskih označb in označb porekla – Pristop Češke republike – Prehodni ukrepi – Uredba (ES) št. 918/2004 – Področje uporabe sistema Skupnosti – Izčrpnost“
      V zadevi C‑478/07,
      zaradi predloga za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Handelsgericht Wien (Avstrija) z
         odločbo z dne 27. septembra 2007, ki je prispela na Sodišče 25. oktobra 2007, v postopku

      Budĕjovický Budvar, národní podnik
      proti
      Rudolf Ammersin GmbH,

      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, P. Jann, C. W. A. Timmermans (poročevalec), A. Rosas, K. Lenaerts, A. Ó Caoimh in J.‑C. Bonichot,
         predsedniki senatov, J. Makarczyk, P. Kūris, E. Juhász, G. Arestis, L. Bay Larsen, sodniki, in P. Lindh, sodnica,

      generalni pravobranilec: D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      sodna tajnica: K. Sztranc‑Sławiczek, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 2. decembra 2008,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Budĕjovický Budvar, národní podnik, C. Petsch, odvetnik,
      –        za Rudolf Ammersin GmbH C. Hauer, B. Goebel in C. Schulte, odvetniki,
      –        za češko vlado T. Boček in M. Smolek, zastopnika,
      –        za grško vlado I. Chalkias in K. Marinou, zastopnika,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti B. Doherty, B. Schima in M. Vollkommer, zastopniki,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 5. februarja 2009
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 28 ES in 30 ES, Akta o pogojih pristopa Češke republike,
         Republike Estonije, Republike Cipra, Republike Latvije, Republike Litve, Republike Madžarske, Republike Malte, Republike Poljske,
         Republike Slovenije in Slovaške republike k Evropski uniji in prilagoditvah pogodb, na katerih temelji Evropska unija (UL 2003
         L 236, str. 33, v nadaljevanju: Akt o pristopu), Uredbe Komisije (ES) št. 918/2004 z dne 29. aprila 2004 o uvedbi prehodnih
         ukrepov o zaščiti geografskih označb in označb porekla za kmetijske pridelke in živila zaradi pristopa Češke, Estonije, Cipra,
         Latvije, Litve, Madžarske, Malte, Poljske, Slovenije in Slovaške (UL L 163, str. 88) ter na razlago Uredbe Sveta (ES) št. 510/2006
         z dne 20. marca 2006 o zaščiti geografskih označb in označb porekla za kmetijske proizvode in živila (UL L 93, str. 12).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Budĕjovický Budvar, národní podnik (v nadaljevanju: Budvar), pivovarno
         s sedežem v Čeških Budjejovicah (Češka republika), in družbo Rudolf Ammersin GmbH (v nadaljevanju: Ammersin), podjetjem s
         sedežem na Dunaju (Avstrija), ki se ukvarja z distribucijo pijač, glede predloga družbe Budvar, naj se družbi Ammersin prepove
         trženje piva, proizvedenega v pivovarni Anheuser‑Busch Inc. (v nadaljevanju: Anheuser‑Busch) s sedežem v Saint Louisu (Združene
         države Amerike), pod znamko American Bud, ker naj bi se na podlagi dvostranskih pogodb, ki zavezujejo Češko republiko in Republiko
         Avstrijo, v Republiki Avstriji ime „Bud“ uporabljalo le za pivo, proizvedeno v Češki republiki.

       Pravni okvir
       Mednarodno pravo
      3        Člen 1 Lizbonskega aranžmaja z dne 31. oktobra 1958 o zaščiti označb porekla in njihovi mednarodni registraciji, revidiranega
         14. julija 1967 v Stockholmu in spremenjenega 28. septembra 1979 (Zbirka pogodb Združenih narodov, zv. 828, št. 13172, str. 205, v nadaljevanju: Lizbonski aranžma), določa:

      „(1)      Države, za katere se uporablja ta aranžma, sestavljajo posebno unijo v okviru Unije za varstvo industrijske lastnine.
      (2)      Zavežejo se, da na podlagi tega aranžmaja na svojih ozemljih zaščitijo označbe porekla proizvodov iz drugih držav posebne
         unije, ki so priznane in zaščitene s tem aranžmajem v državi porekla in registrirane v Nacionalnem uradu za intelektualno
         lastnino […], navedenem v konvenciji o ustanovitvi Svetovne organizacije za intelektualno lastnino [WIPO].“

      4        Člen 2 Lizbonskega aranžmaja določa:

      „(1)      Označba porekla v smislu tega aranžmaja pomeni geografsko označbo države, regije ali kraja, ki je namenjena opisu proizvoda,
         ki ima tu poreklo in katerega kakovost ali značilnosti so predvsem ali izključno posledica geografskega okolja z njemu lastnimi
         naravnimi in človeškimi dejavniki.

      (2)      Država porekla je tista, katere ime ali v kateri se nahaja regija oziroma kraj, čigar ime, sestavlja označbo porekla, ki je
         dalo proizvodu njegovo prepoznavnost.“

      5        Označba porekla BUD (označba porekla št. 598) je bila 10. marca 1975 pri WIPO registrirana za pivo na podlagi Lizbonskega
         aranžmaja.

       Pravo Skupnosti
       Akt o pristopu
      6        Člen 20 Akta o pristopu določa:

      „Akti[,] našteti v Prilogi II k temu aktu, se prilagodijo, kakor je navedeno v omenjeni prilogi.“
      7        V Prilogi II k Aktu o pristopu z naslovom „Seznam iz člena 20 Akta o pristopu“ je v poglavju 6, del A, točka 18, navedeno:

      „31996 R 1107: Uredba Komisije (ES) št. 1107/96 z dne 12. junija 1996 o registraciji geografskih označb in geografskega porekla
         po postopku iz člena 17 Uredbe Sveta (EGS) št. 2081/92 (UL L 148, 21.6.1996, str. 1), kakor je bila spremenjena z:

      […]
      –        32002 R 1829: Uredbo Komisije (ES) št. 1829/2002 z dne 14.10.2002 (UL L 277, 15.10.2002, str. 10).
      (a)      V členu 1 se doda naslednji pododstavek:
      ,Imena „Budějovické pivo“, „Českobudějovické pivo“ in „Budějovický měšťanský var“ se vpišejo kot zaščitene geografske označbe
         (GO) in se v skladu s specifikacijami[,] predloženimi Komisiji[,] vnesejo v Prilogo. To ne posega v blagovne znamke piva ali
         druge pravice, obstoječe v Evropski uniji na dan pristopa.‘

      (b)      V Prilogo, Del B, se pod naslov ,Pivo‘ vstavi naslednje:
      ,Češka:
      –        Budějovické pivo (PGI)
      –        Českobudějovické pivo (PGI)
      –        Budějovický měšťanský var (PGI).‘“
       Uredba št. 2081/92
      8        V sedmi uvodni izjavi Uredbe Sveta (EGS) št. 2081/92 z dne 14. julija 1992 o zaščiti geografskih označb in označb porekla
         za kmetijske proizvode in živila (UL L 208, str. 1) je navedeno:

      „ker so nacionalne prakse pri implementaciji registriranih označb porekla in geografskih označb raznolike; ker je treba predvideti
         pristop na ravni Skupnosti; ker bo okvir predpisov Skupnosti o zaščiti omogočil razvoj geografskih označb in označb porekla,
         saj bo takšen okvir s poenotenim pristopom zagotovil lojalno konkurenco med proizvajalci proizvodov, ki nosijo takšne označbe
         in povečal verodostojnost teh proizvodov v očeh potrošnika.“

      9        Členi od 5 do 7 Uredbe št. 2081/92 določajo postopek za registracijo geografskih označb in označb porekla iz člena 2 te uredbe,
         imenovan „običajni postopek“. V skladu s členom 5(4) navedene uredbe se vloga za registracijo pošlje državi članici, v kateri
         je geografsko območje. Ta država v skladu s členom 5(5), prvi pododstavek, iste uredbe preveri, ali je vloga utemeljena, in
         jo pošlje Komisiji Evropskih skupnosti.

      10      Ker Komisija vlogo za registracijo obravnava nekaj časa in je treba državam članicam do odločitve o registraciji imena omogočiti,
         da odobrijo začasno nacionalno zaščito, je Uredba Sveta (ES) št. 535/97 z dne 17. marca 1997 o spremembah Uredbe (EGS) št. 2081/92
         o zaščiti geografskih označb in označb porekla za kmetijske proizvode in živila (UL L 83, str. 3) za prvim pododstavkom člena 5(5)
         Uredbe št. 2081/92 dodala besedilo:

      „Ta država članica lahko samo prehodno odobri na nacionalni ravni zaščito v smislu te uredbe za ime, ki je bilo predloženo
         na predpisan način, in po potrebi odobri prilagoditveno obdobje, ki začne teči od datuma predložitve; […]

      Taka prehodna nacionalna zaščita preneha veljati na dan sprejetja odločitve o registraciji v skladu s to uredbo. […]
      Posledice take nacionalne zaščite, ko ime ni registrirano v skladu s to uredbo, nosi izključno zadevna država članica.
      Ukrepi, ki jih države članice sprejmejo v skladu z drugim pododstavkom, imajo učinek samo na nacionalni ravni; ne vplivajo
         na trgovino v Skupnosti.“

      11      Člen 17 Uredbe št. 2081/92 določa postopek za registracijo, imenovan „poenostavljeni postopek“, ki se uporablja za registracijo
         imen, ki so na dan začetka veljavnosti te uredbe že obstajala. Med drugim določa, da države članice v šestih mesecih od začetka
         veljavnosti Uredbe št. 2081/92 Komisijo obvestijo, katera od svojih imen želijo registrirati po tem postopku.

      12      Da bi se med drugim upoštevalo dejstvo, da je bil prvi predlog za registracijo geografskih označb in označb porekla, ki ga
         je morala Komisija pripraviti v skladu s členom 17(2) Uredbe št. 2081/92, predložen Svetu Evropske unije šele marca 1996,
         ko se je iztekla večina prehodnega petletnega obdobja, določenega v členu 13(2) te uredbe, je Uredba št. 535/97, ki je začela
         veljati 28. marca 1997, nadomestila navedeni odstavek z besedilom:

      „Z odstopanjem od odstavkov 1(a) in (b) lahko države članice ohranijo nacionalne sisteme, ki omogočajo uporabo imen, registriranih
         po členu 17, za obdobje, ki ni daljše od petih let po datumu objave registracije, če:

      –        so se proizvodi zakonito tržili s takimi imeni vsaj pet let pred datumom objave te uredbe,
      –        so podjetja zakonito tržila zadevne proizvode in pri tem ves čas uporabljala imena za obdobje iz prve alinee,
      –        označevanje jasno nakazuje pravo poreklo proizvoda.
      Toda tako odstopanje ne sme voditi do prostega trženja proizvodov na ozemlju države članice, kjer so taka imena prepovedana.“
      13      Člen 1, točka 15, Uredbe Sveta (ES) št. 692/2003 z dne 8. aprila 2003 o spremembi Uredbe (EGS) št. 2081/92 o zaščiti geografskih
         označb in označb porekla za kmetijske proizvode in živila (UL L 99, str. 1) določa:

      „Črtata se člena 13(2) in 17. Vseeno pa se določbe teh členov uporabljajo še naprej za registrirana imena ali imena, za katera
         so bili zahtevki za registracijo oddani po postopku iz člena 17 pred začetkom veljavnosti te uredbe.“

       Uredba št. 510/2006
      14      Uredba št. 2081/92, kakor je bila nazadnje spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 806/2003 z dne 14. aprila 2003 (UL L 122, str. 1),
         je bila razveljavljena na podlagi člena 19 Uredbe št. 510/2006. Ta uredba je začela veljati na dan objave v Uradnem listu Evropske unije, in sicer 31. marca 2006.

      15      V uvodni izjavi 6 Uredbe št. 510/2006 je navedeno:

      „Za označbe porekla in geografske označbe bi bilo treba oblikovati koncepte Skupnosti. Okvir pravil Skupnosti o sistemu zaščite
         omogoča razvoj geografskih označb in označb porekla, ker s poenotenim pristopom zagotavlja enake konkurenčne pogoje za proizvajalce
         proizvodov, ki nosijo takšne označbe, in povečuje zaupanje potrošnikov v te proizvode.“

      16      V uvodni izjavi 19 te uredbe je navedeno:

      „Imena, ki so na dan začetka veljavnosti te uredbe že registrirana v skladu z Uredbo […] št. 2081/92 […], bi morala še naprej
         uživati zaščito po tej uredbi in treba bi jih bilo avtomatično vključiti v register. […]“

      17      Člen 1 navedene uredbe, ki ima naslov „Področje uporabe“, v odstavkih 1 in 2 določa:

      „1.      Ta uredba določa pravila za zaščito označb porekla in geografskih označb za kmetijske proizvode, namenjene za prehrano ljudi,
         ki so navedeni v Prilogi I k Pogodbi, za živila, ki so navedena v Prilogi I k tej uredbi, ter za kmetijske proizvode, ki so
         navedeni v Prilogi II k tej uredbi.

      […]
      2.      Ta uredba se uporablja brez poseganja v druge posebne določbe Skupnosti.“
      18      V Prilogi I k tej uredbi, naslovljeni „Živila iz člena 1(1)“, so v prvi alinei navedena „piva“.

      19      Člen 2 Uredbe št. 510/2006, naslovljen „Označbe porekla in geografske označbe“, v odstavkih 1 in 2 določa:

      „1.      V tej uredbi:
      (a)      ,označba porekla‘ pomeni ime regije, določenega kraja ali izjemoma države, ki se uporablja za opis kmetijskega proizvoda ali
         živila:

      –      s poreklom iz te regije, določenega kraja ali države,
      –      katerega kakovost ali značilnosti so predvsem ali izključno posledica geografskega okolja z njemu lastnimi naravnimi in človeškimi
         dejavniki, ter

      –      katerega proizvodnja, predelava in priprava je bila opravljena na opredeljenem geografskem območju;
      (b)      ,geografska označba‘ pomeni ime regije, določenega kraja ali izjemoma države, ki se uporablja za opis kmetijskega proizvoda
         ali živila:

      –      s poreklom iz te regije, določenega kraja ali države,
      –      ki ima posebno kakovost, sloves ali druge značilnosti, ki jih je mogoče pripisati temu geografskemu poreklu, ter
      –      katerega proizvodnja, predelava in priprava je bila opravljena na opredeljenem geografskem območju.
      2.      Tradicionalna geografska ali negeografska imena, ki označujejo kmetijski proizvod ali živilo, ki izpolnjuje pogoje iz odstavka 1,
         se prav tako štejejo za označbe porekla ali geografske označbe.“

      20      Člen 4(1) te uredbe določa:

      „Kmetijski proizvod ali živilo mora biti v skladu s specifikacijo proizvoda, da je lahko upravičeno do zaščitene označbe porekla
         (ZOP) ali zaščitene geografske označbe (ZGO).“

      21      Členi od 5 do 7 Uredbe št. 510/2006 določajo postopek za registracijo geografskih označb in označb porekla iz člena 2 te uredbe.
         Člen 5(4) navedene uredbe določa, da kadar vloga za registracijo zadeva geografsko območje v eni od držav članic, se vloga
         naslovi na to državo članico. Ta država članica v skladu s členom 5(5) te uredbe sproži nacionalni postopek ugovora in nato
         na podlagi te vloge izda odločbo. Če je odločba pozitivna, navedena država članica pošlje dokumente iz odstavka 7 navedenega
         člena 5 Komisiji v dokončno odločanje na podlagi postopka, določenega v členih 6 in 7 Uredbe št. 510/2006, ki med drugim vključuje
         postopek z ugovorom.

      22      Člen 5(6) te uredbe določa:

      „Država članica lahko na nacionalni ravni imenu samo prehodno odobri zaščito po tej uredbi in po potrebi odobri prilagoditveno
         obdobje z učinkom od dneva predložitve vloge Komisiji.

      Prilagoditveno obdobje iz prvega pododstavka se lahko odobri samo, če so zadevna podjetja zakonito tržila zadevne proizvode
         najmanj pet let pred dnem vložitve vloge in neprekinjeno uporabljala zadevna imena ter so to navedla v nacionalnem postopku
         ugovora iz prvega pododstavka odstavka 5.

      Taka prehodna nacionalna zaščita preneha z dnem izdaje odločbe o registraciji po tej uredbi.
      Za učinke prehodne nacionalne zaščite, če ime ni registrirano po tej uredbi, je odgovorna izključno zadevna država članica.
      Ukrepi, ki jih države članice sprejmejo v skladu s prvim pododstavkom, imajo učinke zgolj na nacionalni ravni in ne vplivajo
         na trgovino [v] Skupnosti ali mednarodno trgovino.“

      23      Člen 13(1) te uredbe določa:

      „1.      Registrirana imena so zaščitena pred:
      (a)      vsako neposredno ali posredno komercialno rabo registriranega imena za proizvode, ki jih registracija ne zajema, če so ti
         proizvodi primerljivi s proizvodi, registriranimi pod tem imenom, ali če bi raba imena izkoriščala sloves zaščitenega imena;

      (b)      vsako zlorabo, posnemanjem ali omembo, tudi če je resnično poreklo proizvoda navedeno, če je zaščiteno ime prevedeno ali če
         mu je dodan izraz, kot so ,slog‘, ,tip‘, ,metoda‘, ,kot se proizvaja v‘, ,imitacija‘ ali kakšen podoben izraz;

      […]“
       Uredba št. 918/2004
      24      V uvodnih izjavah od 2 do 4 Uredbe št. 918/2004 je navedeno:

      „[…] člen 5(5) Uredbe (EGS) št. 2081/92 določa, da države članice lahko geografskim označbam in označbam porekla dodelijo
         prehodno nacionalno zaščito od dne, ko se vloge za registracijo takih imen pošljejo Komisiji. Posledice take nacionalne zaščite
         v primerih, kjer ime ni registrirano na ravni Skupnosti, so v celoti odgovornost zadevne države članice.

      Po pristopu Češke, Estonije, Cipra, Latvije, Litve, Madžarske, Malte, Poljske, Slovenije in Slovaške se lahko torej geografske
         označbe in označbe porekla teh držav (v nadaljevanju ‚nove države članice‘) registrirajo na ravni Skupnosti na podlagi člena 5
         Uredbe (EGS) št. 2081/92 in zaščitijo na podlagi člena 13 [navedene uredbe].

      Da bi omogočili predložitev vlog iz novih držav članic Komisiji in zagotovili neprekinjeno zaščito ustreznih geografskih označb
         in označb porekla, je treba sprejeti določila za te države članice[,] da obdržijo vse nacionalne zaščite, ki so obstajale
         do dne 30. aprila 2004, dokler se ne sprejmejo odločitve na podlagi člena 6 Uredbe (EGS) št. 2081/92 v primeru, da je bila
         vloga za registracijo po navedeni uredbi poslana Komisiji do 31. oktobra 2004.“

      25      Člen 1 Uredbe št. 918/2004 določa:

      „Nacionalne zaščite geografskih označb in označb porekla v smislu Uredbe (EGS) št. 2081/92, ki obstaja v Češki, Estoniji,
         Cipru, Latviji, Litvi, Madžarski, Malti, Poljski, Sloveniji in Slovaški na dan 30. aprila 2004, se lahko za navedene države
         članice obdržijo do 31. oktobra 2004.

      Če se vloga za registracijo na podlagi Uredbe (EGS) št. 2081/92 pošlje Komisiji do 31. oktobra 2004, se taka zaščita lahko
         obdrži, dokler ni sprejeta odločitev v skladu s členom 6 navedene uredbe.

      Za posledice take nacionalne zaščite v primerih, kjer ime ni registrirano na ravni Skupnosti, je v celoti odgovorna zadevna
         država članica.“

       Nacionalno pravo
       Dvostranska konvencija
      26      Republika Avstrija in Češkoslovaška socialistična republika sta 11. junija 1976 sklenili pogodbo o zaščiti označb izvora,
         označb porekla ter drugih označb izvora kmetijskih in industrijskih proizvodov (v nadaljevanju: dvostranska konvencija).

      27      Dvostranska konvencija je bila po potrditvi in ratifikaciji objavljena v Bundesgesetzblatt für die Republik Österreich z dne 19. februarja 1981 (BGBl. 75/1981). V skladu s členom 16(2) je začela veljati 26. februarja 1981 za nedoločen čas.

      28      Člen 1 dvostranske konvencije določa:

      „Vsaka od držav pogodbenic se zaveže, da bo storila vse potrebno, da bi v gospodarskem prometu pred nelojalno konkurenco učinkovito
         zaščitila označbe porekla, označbe izvora ter druge označbe o poreklu kmetijskih in industrijskih proizvodov iz kategorij,
         navedenih v členu 5 in natančneje opredeljenih v sporazumu, navedenem v členu 6, kot tudi imena in skice iz členov 3 in 4
         ter člena 8(2).“

      29      Člen 2 dvostranske konvencije določa:

      „Označbe izvora, označbe porekla in druge označbe o izvoru v smislu te pogodbe so vse označbe, ki se neposredno ali posredno
         nanašajo na izvor proizvoda. Takšno označbo navadno sestavlja geografska označba. Vendar jo lahko sestavljajo tudi druge navedbe,
         če upoštevna javnost iz države porekla v povezavi s tako označenim proizvodom v njih prepozna označbo države proizvajalke.
         Navedene označbe lahko poleg navedbe geografskega izvora vsebujejo tudi navedbe o kakovosti zadevnega proizvoda. Te posebnosti
         proizvodov so izključno ali večinoma posledica geografskih ali človeških vplivov.“

      30      Člen 3(1) dvostranske konvencije določa:

      „[…] češkoslovaške označbe, naštete v sporazumu, sklenjenem v skladu s členom 6, se v Republiki Avstriji uporabljajo izključno
         za češkoslovaške proizvode.“

      31      V členu 5(1)(B), točka 2, dvostranske konvencije je pivo navedeno med kategorijami čeških proizvodov, na katere se nanaša
         zaščita, ki jo ta konvencija uvaja.

      32      Člen 6 dvostranske konvencije določa:

      „Označbe proizvodov, za katere veljajo pogoji iz členov 2 in 5 ter so zaščitene s pogodbo in torej niso generična imena, se
         naštejejo v sporazumu, ki ga morata skleniti vladi obeh držav pogodbenic.“

      33      Člen 7 dvostranske konvencije določa:

      „1.      Če se imena in označbe, zaščiteni v skladu s členi 3, 4, 6 in členom 8(2) te pogodbe, uporabljajo v nasprotju s temi določbami
         pri trgovski dejavnosti za označevanje proizvodov, zlasti za njihovo predstavitev ali embalažo, ali če se uporabljajo na računih,
         tovornih listih ali drugih trgovskih dokumentih oziroma v oglasih, se uporabijo vsi pravni in upravni ukrepi za preprečevanje
         nelojalne konkurence ali drugačno zatiranje nedovoljenih označb, ki jih določa zakonodaja države pogodbenice, v kateri se
         zaščita predlaga, v skladu s pogoji, ki jih ta zakonodaja določa, in ob upoštevanju člena 9.

      2.      Če obstaja verjetnost zmede pri trgovski dejavnosti, se uporablja odstavek 1 tudi, če se označbe, zaščitene na podlagi te
         pogodbe, uporabljajo v spremenjeni obliki ali za proizvode, ki jim te označbe niso dodeljene s sporazumom, navedenim v členu 6.

      3.      Odstavek 1 se uporablja tudi, če se označbe, zaščitene na podlagi te pogodbe, uporabljajo v obliki prevoda ali z navedbo dejanskega
         izvora ali če so jim dodani izrazi, kot so ,slog‘, ,tip‘, ,kot se proizvaja v‘, ,imitacija‘ ali podobni.

      4.      Odstavek 1 se ne uporablja za prevode označb ene od držav članic, če je prevod pogovorni izraz v jeziku druge države pogodbenice.“
       Dvostranski sporazum
      34      V skladu s členom 6 dvostranske konvencije je bil 7. junija 1979 sklenjen sporazum o njeni uporabi (v nadaljevanju: dvostranski
         sporazum; skupaj z dvostransko konvencijo: zadevni dvostranski pogodbi).

      35      Priloga B k dvostranskemu sporazumu določa:

      „Češkoslovaške označbe za kmetijske in industrijske proizvode
      […]
      B      Prehrana in kmetijstvo (razen vina)
      […]
      2.      Pivo
      Češka socialistična republika
      […]
      Bud
      Budĕjovické pivo
      Budĕjovické pivo Budvar
      Budĕjovické Budvar
      […]“
       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      36      V sporu o glavni stvari je bila že izdana sodba z dne 18. novembra 2003 v zadevi Budĕjovický Budvar (C‑216/01, Recueil, str. I‑13617),
         v kateri je Sodišče, na katero se je obrnilo predložitveno sodišče, ki je v tej zadevi vložilo predlog za sprejetje predhodne
         odločbe, razsodilo:

      „1.      Člen 28 ES in Uredba […] št. 2081/92 […], kakor je bila spremenjena z Uredbo […] št. 535/97 […], ne nasprotujeta uporabi določbe
         dvostranske pogodbe, sklenjene med državo članico in tretjo državo, ki preprosti in posredni označbi geografskega izvora te
         tretje države v državi uvoznici daje zaščito, ki je neodvisna od vsakršne verjetnosti zavajanja in s katero se lahko prepreči
         uvoz blaga, ki se zakonito trži v drugi državi članici.

      2.      Člen 28 ES nasprotuje uporabi določbe dvostranske pogodbe, sklenjene med državo članico in tretjo državo, ki imenu, ki se
         v tej državi niti neposredno niti posredno ne nanaša na geografski izvor proizvoda, ki ga označuje, daje zaščito, ki je neodvisna
         od vsakršne verjetnosti zavajanja in s katero se lahko prepreči uvoz blaga, ki se zakonito trži v drugi državi članici.

      3.      Člen 307, prvi odstavek, ES je treba razlagati tako, da sodišču države članice dovoljuje, da v skladu s svojimi ugotovitvami
         glede, med drugim, v tej sodbi določenih meril, uporabi določbe dvostranskih pogodb – kakršni sta tisti v postopku v glavni
         stvari – ki so sklenjene med to državo in tretjo državo ter dajejo zaščito imenu te tretje države, tudi če so te določbe v
         nasprotju s pravili iz Pogodbe ES, saj gre za obveznost iz konvencij, sklenjenih pred dnevom pristopa zadevne države članice
         k Evropski uniji. Dokler z enim od ukrepov iz člena 307, drugi odstavek, ES ni mogoče odpraviti morebitnih neskladij med konvencijo,
         sklenjeno pred takšnim pristopom, in Pogodbo, prvi odstavek navedenega člena tej državi članici dovoljuje, da nadaljuje uporabo
         takšne konvencije v delu, ki vsebuje obveznosti, ki jo še naprej zavezujejo na podlagi mednarodnega prava.“

      37      V točkah od 28 do 42 zgoraj navedene sodbe Budĕjovický Budvar je bil spor o glavni stvari povzet tako:

      „28      Družba Budvar trži pivo, med drugim pod znamkama Budĕjovický Budvar in Budweiser Budvar, ter zlasti v Avstrijo izvaža pivo,
         imenovano ,Budweiser Budvar‘.

      29      Družba Ammersin med drugim trži pivo ameriške znamke American Bud, proizvedeno v pivovarni Anheuser-Busch, kupuje pa ga od
         družbe Josef Sigl KG (v nadaljevanju: Josef Sigl) s sedežem v Obertrumu (Avstrija), ki je izključni uvoznik navedenega piva
         v Avstrijo.

      30      Družba Budvar je z vlogo za začetek postopka z dne 22. julija 1999 predložitvenemu sodišču predlagala, naj družbi Amersin
         naloži, da na avstrijskem ozemlju pri svoji trgovski dejavnosti ne uporablja imena Bud ali podobnih imen, ki lahko povzročajo
         zmedo, za pivo ali podobne proizvode ali v povezavi s temi proizvodi, razen če gre za proizvode družbe Budvar. Poleg tega
         je družba Budvar predlagala odstranitev vseh imen, ki so v nasprotju s to prepovedjo, predložitev računov in objavo sodbe.
         Poleg tožbe je bil vložen predlog za izdajo začasne odredbe.

      31      Tožba družbe Budvar v postopku v glavni stvari v bistvu temelji na dveh pravnih temeljih.
      32      Prvič, družba Budvar trdi, da se znamka American Bud, ki je registrirana kot znamka družbe Anheuser-Busch, zaradi podobnosti
         lahko v smislu zakonodaje o preprečevanju nelojalne konkurence zamenjuje z njenimi prednostnimi znamkami, ki so v Avstriji
         zaščitene, in sicer Budweiser, Budweiser Budvar in Bud.

      33      Drugič, družba Budvar trdi, da je uporaba imena American Bud za pivo z izvorom iz države, ki ni Češka republika, v nasprotju
         z določbami dvostranske konvencije, saj je ime Bud, ki je navedeno v prilogi B k dvostranskemu sporazumu, v skladu s členom 6
         navedene konvencije zaščiteno ime, ki se zato uporablja izključno za češke proizvode.

      34      Predložitveno sodišče je 15. oktobra 1999 sprejelo začasne ukrepe, ki jih je predlagala družba Budvar.
      35      Družba Ammersin s tožbo, ki jo je zoper navedene ukrepe vložila pri Oberlandesgericht Wien (Avstrija), ni uspela, pritožba,
         vložena pri Oberster Gerichtshof (Avstrija), pa je bila zavrnjena. Ker je postopek za izdajo začasne odredbe končan, zdaj
         zadevo vsebinsko obravnava Handelsgericht Wien.

      36      Predložitveno sodišče ugotavlja, da je družba Budvar, preden je vložila tožbo v postopku v glavni stvari, pri Landesgericht
         Salzburg (Avstrija) že vložila tožbo, ki je glede predmeta in glede temelja popolnoma enaka kot tista, ki je bila vložena
         v postopku v glavni stvari, vendar proti družbi Josef Sigl.

      37      Landesgericht Salzburg je v tej vzporedni zadevi s sklepom sprejelo zahtevane začasne ukrepe, Oberlandesgericht Linz (Avstrija)
         pa ni ugodilo pritožbi zoper ta sklep. Oberster Gerichtshof je s sklepom z dne 1. februarja 2000 zavrnilo predlog za revizijo
         sklepa, sprejetega v pritožbenem postopku, in potrdilo začasne odredbe.

      38      Predložitveno sodišče navaja, da ta sklep Oberster Gerichtshof v bistvu temelji na spodaj navedenih ugotovitvah.
      39      Oberster Gerichtshof, ki je svojo presojo omejilo na tožbeni razlog v zvezi z dvostransko konvencijo, je razsodilo, da lahko
         prepoved, ki je bila predlagana v zvezi z družbo Josef Sigl, pomeni oviro za prosti pretok blaga v smislu člena 28 ES.

      40      Vseeno je menilo, da je ta ovira skladna s členom 28 ES, saj zaščita imena Bud, ki jo določa dvostranska konvencija, spada
         pod varstvo industrijske in poslovne lastnine v smislu člena 30 ES.

      41      Predložitveno sodišče navaja, da je Oberster Gerichtshof razsodilo, da je ime Bud ,preprosta geografska označba ali posredna
         označba izvora‘, to je označba, ki ne izpolnjuje nujno zahtev, povezanih z označbo izvora, kakršne so proizvodnja v skladu
         s kakovostnimi ali proizvodnimi standardi, ki jih sprejmejo in nadzorujejo ustrezni organi, ter posebne značilnosti proizvoda.
         Ime Bud naj bi poleg tega uživalo ,absolutno zaščito‘, torej neodvisno od vsakršne verjetnosti zmede ali zavajanja.

      42      Predložitveno sodišče glede na argumente, ki so mu bili predstavljeni, meni, da je v zvezi z odgovori glede vprašanj prava
         Skupnosti, ki se zastavljajo v postopku v glavni stvari, ostal razumen dvom, zlasti zato, ker naj na podlagi sodne prakse
         Sodišča ne bi bilo mogoče ugotoviti, ali tudi ,preproste‘ označbe geografskega izvora, pri katerih ne obstaja verjetnost zavajanja,
         spadajo pod varstvo industrijske in poslovne lastnine v smislu člena 30 ES.“

      38      Predložitveno sodišče v predložitvenem sklepu tako povzema dogodke po razglasitvi zgoraj navedene sodbe Budĕjovický Budvar.

      39      Predložitveno sodišče je s sodbo z dne 8. decembra 2004 zavrnilo tožbo družbe Budvar, pri čemer se je oprlo na ugotovitev,
         da ime „Bud“ ni označba izvora, ker češko prebivalstvo tega imena ne povezuje s točno določenim krajem v Češki republiki in
         ker se to ime v tej državi nikoli ni uporabljalo za označevanje kraja. Na podlagi tega je predložitveno sodišče ugotovilo,
         da zaščita navedenega imena z zadevnima dvostranskima pogodbama ni skladna s členom 28 ES. Ta sodba je bila potrjena s sodbo
         Oberlandesgericht Wien z dne 21. marca 2005.

      40      Toda Oberster Gerichtshof je s sklepom z dne 29. novembra 2005 zavrnilo odločbe nižjestopenjskih sodišč in zadevo po koncu
         postopka predložilo predložitvenemu sodišču v ponovno odločanje.

      41      Oberster Gerichtshof meni, da je treba vprašanje, ali ime „Bud“ označuje regijo ali kraj na ozemlju Češke republike, obravnavati
         v povezavi z merili preproste in posredne označbe izvora.

      42      Glede na točki 54 in 101 zgoraj navedene sodbe Budĕjovický Budvar bi bilo treba proučiti, ali je vsaj mogoče, da bi ime „Bud“
         obveščalo potrošnika, da tako označen proizvod izvira iz točno določenega kraja, regije ali države. Vprašati bi se bilo torej
         treba, ali potrošniki to označbo v povezavi s pivom razumejo kot preprosto ali posredno označbo geografskega izvora. Toda
         predložitveno sodišče tega vprašanja še ni proučilo.

      43      Dalje je predložitveno sodišče s sodbo z dne 23. marca 2006, ki je temeljila predvsem na izidih mnenjskih anket, ki jih je
         predložila družba Anheuser-Busch, ponovno zavrnilo tožbo družbe Budvar, ker naj češki potrošniki imena „Bud“ v povezavi s
         pivom ne bi razumeli kot označbo izvora.

      44      Vendar je Oberlandesgericht Wien s sodbo z dne 10. julija 2006 to sodbo zavrnilo in zadevo ponovno predložilo predložitvenemu
         sodišču iz poglavitnega razloga, da bi moralo predložitveno sodišče dopolniti postopek, saj ni ugodilo dokaznemu predlogu
         družbe Budvar, ki se nanaša na sodno izvedensko mnenje po izvedbi ankete na upoštevnem vzorcu prebivalstva, ki naj se bi omejila
         na vprašanja:

      –        ali češki potrošniki ime „Bud“ povezujejo s pivom;
      –        ali češki potrošnik, bodisi če sami povezujejo ime „Bud“ s pivom bodisi če to povezavo sugerira izvedenec, razumejo to ime,
         kot da označuje, da pivo izvira iz določene regije ali države, in

      –        če je odgovor na prejšnje vprašanje pritrdilen, s katerim krajem, regijo ali državo povezujejo ime „Bud“ v povezavi s pivom.
      45      Predložitveno sodišče meni, da je treba ponovno vložiti predlog za sprejetje predhodne odločbe.

      46      Prvič, kot naj bi bilo razvidno iz poteka postopka po razglasitvi zgoraj navedene sodbe Budĕjovický Budvar, naj bi bil obseg
         te sodbe negotov.

      47      Na začetku naj bi se postavljalo vprašanje, ali je treba točki 54 in 101 navedene sodbe razumeti tako, da je za ugotovitev,
         ali se ime lahko obravnava kot preprosta in posredna označba izvora, ki je lahko skladna s členom 28 ES, treba zgolj izvedeti,
         ali ime „Bud“ glede na dejanske okoliščine in pojmovanje v Češki republiki označuje regijo ali kraj na ozemlju te države,
         ali pa je treba predvsem proučiti, ali lahko ta označba v povezavi s proizvodom, ki ga označuje, potrošnika obvešča, da z
         njo označen proizvod izvira iz točno določenega kraja, regije ali države, ne da bi ta označba glede na navedene okoliščine
         in pojmovanje sama po sebi morala označevati tak kraj, regijo ali državo.

      48      Dalje, negotova naj bi ostala tudi metoda, ki jo mora predložitveno sodišče uporabiti, da bi ugotovilo, ali je zadevno ime
         glede na merila, ki jih mora to sodišče uporabiti, preprosta in posredna označba izvora. Zlasti naj bi se postavljalo vprašanje,
         ali je treba izvesti mnenjsko anketo in kakšna je zahtevana stopnja soglasja.

      49      Nazadnje predložitveno sodišče meni, da se ob upoštevanju dejanskih okoliščin v Češki republiki, navedenih v točki 101 zgoraj
         navedene sodbe Budĕjovický Budvar, postavlja vprašanje, ali je treba določiti konkretne zahteve v zvezi s kakovostjo in trajanjem
         rabe imena „Bud“. Zlasti bi se bilo treba vprašati, ali se je to ime uporabljalo kot geografska označba ali kot znamka. Predložitveno
         sodišče meni, da glede tega ni sporno, da nobeno podjetje s sedežem v Češki republiki razen družbe Budvar ni uporabljalo imena
         „Bud“ in da ga je ta družba uporabljala kot znamko, in ne kot označbo izvora.

      50      Drugič, predložitveno sodišče meni, da so pravne in dejanske okoliščine spora o glavni stvari bistveno drugačne, kot so bile
         takrat, ko je pri Sodišču vložilo predlog za sprejetje predhodne odločbe, na podlagi katerega je bila izdana zgoraj navedena
         sodba Budĕjovický Budvar.

      51      Predložitveno sodišče glede tega meni, da je ime „Bud“ v skladu z okoliščinami v državi porekla, torej v Češki republiki,
         zaščiteno kot označba porekla. Po registraciji tega imena na podlagi Lizbonskega aranžmaja pri WIPO naj bi se ta zaščita razširila
         tudi na druge države članice tega aranžmaja.

      52      Pogoji za varstvo te označbe porekla naj bi torej ustrezali pogojem, pod katerimi so do varstva upravičene označbe porekla,
         opredeljene v členu 2(1)(a) Uredbe št. 510/2006. Zato naj ne bi bilo več dovoljeno predpostavljati, da je ime „Bud“ preprosta
         in posredna označba izvora, ki ne spada na področje uporabe navedene uredbe.

      53      To naj bi bilo potrjeno z Aktom o pristopu, saj so z njim zaščitene tri označbe izvora za pivo, proizvedeno v Čeških Budjejovicah,
         in sicer „Budějovické pivo“, „Českobudějovické pivo“ in „Budějovický měšťanský var“, ki označuje močnejše pivo z imenom „Bud
         Super Strong“.

      54      Zaradi teh novih okoliščin naj bi se postavljali dve vprašanji.

      55      Prvič, načenjalo naj bi se vprašanje, na katero naj Sodišče še ne bi odgovorilo, in sicer, ali je Uredba št. 510/2006 dokončna
         v tem smislu, da nasprotuje temu, da bi nacionalno pravo ali dvostranska pogodba določala varstvo imen, kot je označba izvora
         „Bud“, katerega registracija se ni zahtevala v skladu s to uredbo, vendar načeloma spada v njeno vsebinsko področje uporabe
         (v nadaljevanju: izčrpnost Uredbe št. 510/2006).

      56      Predložitveno sodišče meni, da ker Uredba št. 918/2004 določa prehodno obdobje zaščite, v katerem se lahko ohrani nacionalna
         zaščita označb porekla, očitno temelji na taki izčrpnosti.

      57      Vendar čeprav bi bilo ugotovljeno, da Uredba št. 510/2006 ni izčrpna v tem smislu, predložitveno sodišče meni, da bi bilo
         treba še proučiti, ali vsekakor nasprotuje razširitvi zaščite označbe izvora na druge države članice, če bi se ugotovilo,
         da je izčrpna glede čezmejne zaščite v Evropski uniji.

      58      Drugič, postavljalo naj bi se vprašanje, ali je zaščita, ki jo Akt o pristopu daje pivom, proizvedenim v Čeških Budjejovicah,
         v obliki geografskih označb „Budějovické pivo“, „Českobudějovické pivo“ in „Budějovický měšťanský var“, zaščitenih na podlagi
         Uredbe št. 510/2006, izčrpna. Taka izčrpnost naj bi pomenila, da ta zaščita nasprotuje ohranitvi drugega imena, kakršno je
         „Bud“, ki prav tako označuje pivo, proizvedeno v tem mestu, in je v skladu z nacionalnim pravom zaščiteno kot označba porekla.

      59      Tudi če se ne bi priznalo, da je ta zaščita izčrpna, bi bilo še vedno treba proučiti, ali zaščita navedenih treh imen nasprotuje
         vsaj razširitvi nacionalne zaščite druge geografske označbe, kakršna je „Bud“, na druge države članice z dvostranskimi pogodbami,
         sklenjenimi med državami članicami.

      60      Handelsgericht Wien je v teh okoliščinah ocenilo, da je rešitev spora, o katerem odloča, odvisna od razlage prava Skupnosti,
         zato je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Sodišče Evropskih skupnosti je v [zgoraj navedeni sodbi Budĕjovický Budvar] za skladnost zaščite imena kot geografske označbe,
         ki v državi porekla ni niti ime kraja niti ime regije, s členom 28 ES določilo zahteve, v skladu s katerimi mora tako ime:

      –      glede na dejanske okoliščine in
      –      glede na pojmovanje v državi porekla označevati regijo ali kraj v tej državi,
      –      njegova zaščita pa mora biti utemeljena glede na merila iz člena 30 ES.
      Ali te zahteve pomenijo,
      –      da ime kot tako izpolnjuje konkretno funkcijo geografske označbe, ki napotuje na točno določen kraj ali regijo, ali zadostuje,
         da lahko ime v povezavi s proizvodom, ki ga označuje, potrošnika seznanja s tem, da ta proizvod izvira iz točno določenega
         kraja ali regije v državi porekla;

      –      da so ti trije pogoji kumulativni in jih je treba proučiti ločeno;
      –      da je za ugotovitev pojmovanja v državi porekla treba izvesti anketo med potrošniki in – če je odgovor pritrdilen – da je
         za zaščito potrebna nizka, srednja ali visoka stopnja poznavanja in povezovanja;

      –      da je ime v državi porekla kot geografsko označbo v resnici uporabljalo več podjetij, ne le eno, in da je uporaba tega imena
         kot znamke s strani samo enega podjetja v nasprotju z zaščito?

      2.      Ali okoliščina, da ime ni bilo niti prijavljeno v šestmesečnem roku, predvidenem v Uredbi št. 918/2004, niti ni bila zanj
         predložena vloga za registracijo na podlagi Uredbe št. 510/2006, povzroči razveljavitev veljavne nacionalne zaščite oziroma
         v vsakem primeru zaščite, razširjene na drugo državo članico na podlagi dvostranskega sporazuma, če je ime v skladu z notranjim
         pravom države porekla kvalificirana geografska označba v smislu Uredbe št. 510/2006?

      3.      Ali je posledica okoliščine, da [država članica] v okviru Akta o pristopu […] zahteva zaščito več geografskih označb za živilo
         na podlagi Uredbe (ES) št. 510/2006, to, da ni treba ohraniti nacionalne zaščite drugega imena, ki označuje enak proizvod,
         ali v vsakem primeru zaščite, razširjene na drugo državo članico na podlagi dvostranskega sporazuma, in da [je] Uredba (ES)
         št. 510/2006 v tem delu [izčrpna]?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
       Dopustnost
      61      Družba Budvar meni, da se je treba vprašati, ali ni prvo vprašanje hipotetično in torej nedopustno, saj predložitveno sodišče
         meni, da predpostavke, na katero se nanaša – namreč da je beseda „Bud“, ki je zaščitena z zadevnima dvostranskima pogodbama,
         preprosta in posredna označba geografskega izvora, ki ne spada med označbe s področja uporabe Uredbe št. 2081/92, kar je poleg
         tega stališče, ki ga je zagovarjalo že Oberster Gerichtshof in ga je torej Sodišče sprejelo kot predpostavko nacionalnega
         prava, na katero se je nanašalo prvo vprašanje, postavljeno v zadevi, v kateri je bila sprejeta zgoraj navedena sodba Budĕjovický
         Budvar (glej točke 41, 54 in 77 navedene sodbe) – ni več mogoče sprejeti.

      62      Kot je bilo že navedeno v točkah 51 in 52 te sodbe, predložitveno sodišče meni, da se je treba zdaj opreti na predpostavko,
         da je v Češki republiki ime „Bud“ zaščiteno kot t. i. kvalificirana označba porekla, torej označba porekla, ki spada na področje
         uporabe Uredbe št. 510/2006, ki je glede tega enako kot področje uporabe Uredbe št. 2081/92, saj je bila ta označba zato registrirana
         pri WIPO na podlagi Lizbonskega aranžmaja, tako pa se lahko registrirajo le kvalificirane označbe porekla.

      63      Vendar je treba glede tega spomniti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso za vprašanja v zvezi z razlago prava Skupnosti,
         ki jih nacionalna sodišča zastavijo v pravnem in dejanskem okviru, ki so ga pristojna opredeliti sama in katerega pravilnosti
         Sodišče ne preizkuša, velja domneva upoštevnosti. Zavrnitev predloga nacionalnega sodišča je mogoča samo, če je očitno, da
         zahtevana razlaga prava Skupnosti nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora v postopku v glavni stvari, če
         je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo pravnih in dejanskih elementov, da bi lahko na zastavljena vprašanja dalo
         uporabne odgovore (glej zlasti sodbo z dne 22. decembra 2008 v zadevi Regie Networks, C‑333/07, še neobjavljena v ZOdl., točka 46
         in navedena sodna praksa).

      64      Duh medsebojnega sodelovanja, v katerem poteka postopek za izdajo predhodne odločbe, pomeni to, da nacionalno sodišče upošteva
         funkcijo Sodišča, ki je prispevanje k razsojanju v državah članicah in ne podajanje posvetovalnih mnenj o splošnih ali hipotetičnih
         vprašanjih (glej zlasti sodbo z dne 5. marca 2009 v zadevi Kattner Stahlbau, C‑350/07, še neobjavljena v ZOdl., točka 29 in
         navedena sodna praksa).

      65      Glede tega je treba ugotoviti, da je nova presoja predložitvenega sodišča, da je treba ime „Bud“, ki je zaščiteno z zadevnima
         dvostranskima pogodbama, opredeliti kot označbo porekla – ki je predpostavka nacionalnega prava, na katero se nanašata drugo
         in tretje vprašanje za predhodno odločanje v tej zadevi – predpostavka, ki je nedvomno bistveno drugačna od tiste, na katero
         se je nanašalo prvo vprašanje za predhodno odločanje v zadevi, v kateri je bila sprejeta zgoraj navedena sodba Budĕjovický
         Budvar in na katero se nanaša tudi prvo vprašanje v tej zadevi, to je, da gre za preprosto in posredno označbo geografskega
         izvora.

      66      Vendar ni mogoče izključiti, da gre v resnici za ločeni in a priori verjetni predpostavki in da predložitveno sodišče na tej stopnji noče dokončno zavrniti predpostavke o preprosti in posredni
         označbi geografskega izvora in je zato prvo vprašanje predložilo za primer, da bo to predpostavko vendarle sprejelo.

      67      Poleg tega je opredelitev imena „Bud“, zaščitenega z zadevnima dvostranskima pogodbama, kot označbe porekla vprašanje zgolj
         nacionalnega prava in se lahko izpodbija pred višjestopenjskimi sodišči, ki so sicer v preteklosti že razsojala in so včasih
         izrecno sprejela različno opredelitev.

      68      V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da prvo vprašanje ni hipotetično, zato domneva upoštevnosti, ki velja za predloge za
         sprejetje predhodnih odločb, ni izpodbita z dvomi, ki jih je izrazila družba Budvar.

      69      Iz tega izhaja, da je prvo vprašanje za predhodno odločanje dopustno.

       Utemeljenost
      70      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu prosi za pojasnilo v zvezi s točko 101 zgoraj navedene sodbe Budĕjovický
         Budvar.

      71      Najprej je treba poudariti, da se to vprašanje nanaša na zaščito imena „Bud“ kot preproste označbe geografskega izvora na
         podlagi zadevnih dvostranskih pogodb, sklenjenih 11. junija 1976 in 7. junija 1979 med Republiko Avstrijo in Češkoslovaško
         socialistično republiko. Gre torej za dvostranski pogodbi, ki sta bili sklenjeni precej pred pristopom Češke republike k Evropski
         uniji. V obravnavani zadevi torej ne gre za primer dvostranskih pogodb, sklenjenih v obdobju, ko sta zadevni državi dejansko
         državi članici Evropske unije.

      72      Za odgovor na to vprašanje je treba navedeno točko 101 ponovno umestiti v kontekst analize Sodišča, katere bistven del je.

      73      Glede tega je treba spomniti, da je Sodišče v točki 54 zgoraj navedene sodbe Budĕjovický Budvar poudarilo, da se prvo vprašanje,
         postavljeno v tej zadevi, nanaša na predpostavko, da je ime „Bud“ preprosta in posredna označba geografskega izvora ali z
         drugimi besedami ime, ki ni neposredno povezano, prvič, s posebno kakovostjo, slovesom ali drugo značilnostjo proizvoda in,
         drugič, z njegovim posebnim geografskim poreklom, tako da ne spada na področje uporabe člena 2(2)(b) Uredbe št. 2081/92 (glej
         sodbo z dne 7. novembra 2000 v zadevi Warsteiner Brauerei, C‑312/98, Recueil, str. I‑9187, točki 43 in 44), in ki poleg tega
         samo po sebi ni geografsko ime, vendar vsaj lahko seznanja potrošnika s tem, da proizvod, ki ga označuje, izvira iz točno
         določenega kraja, regije ali države (glej sodbo z dne 10. novembra 1992 v zadevi Exportur, C‑3/91, Recueil, str. I‑5529, točka 11).

      74      Sodišče je na podlagi te predpostavke proučilo, ali je absolutna zaščita – torej neodvisna od vsakršne verjetnosti zavajanja
         – preproste in posredne označbe geografskega izvora, kakršno določata zadevni dvostranski pogodbi za ime „Bud“, lahko utemeljena
         z vidika prava Skupnosti, saj lahko pomeni omejitev prostega pretoka blaga (zgoraj navedena sodba Budĕjovický Budvar, točka 97).

      75      Sodišče je v točki 99 zgoraj navedene sodbe Budĕjovický Budvar opozorilo, da je glede zaščite, ki jo določa dvostranska konvencija,
         ki je v bistvu enake vrste kot tista v postopku v glavni stvari, že razsodilo, da je taka konvencija – ki preprečuje, da bi
         proizvajalci iz države pogodbenice uporabljali geografska imena druge države in s tem izkoriščali sloves proizvodov podjetij
         s sedežem v regijah ali krajih, ki jih ta imena označujejo – namenjena zagotavljanju lojalne konkurence, tak cilj pa se lahko
         šteje za varstvo industrijske in poslovne lastnine v smislu člena 30 ES, če zadevna imena na dan začetka veljavnosti te konvencije
         ali pozneje v državi porekla niso postala generična (glej zgoraj navedeno sodbo Exportur, točka 37, in sodbo z dne 4. marca 1999
         v zadevi Consorzio per la tutela del formaggio Gorgonzola, C‑87/97, Recueil, str. I‑1301, točka 20).

      76      Sodišče je v točki 100 zgoraj navedene sodbe Budĕjovický Budvar ugotovilo, da kot je razvidno zlasti iz členov 1, 2 in 6 dvostranske
         konvencije, je tak cilj podlaga za sistem zaščite, ki ga določata zadevni dvostranski pogodbi.

      77      Ob upoštevanju teh ugotovitev je Sodišče v točki 101 zgoraj navedene sodbe Budĕjovický Budvar presodilo, da čeprav je iz ugotovitev
         predložitvenega sodišča razvidno, da ime „Bud“ glede na dejanske okoliščine in pojmovanje v Češki republiki označuje regijo
         ali kraj na ozemlju te države in je njegova zaščita tam utemeljena glede na merila iz člena 30 ES, ta člen ne nasprotuje razširitvi
         te zaščite na ozemlje države članice, kot je v obravnavanem primeru Republika Avstrija.

      78      Glede, prvič, navajanja dejanskih okoliščin in pojmovanja v Češki republiki v točki 101 navedene sodbe, je treba ta izraz
         razumeti v posebnem kontekstu mehanizma za zaščito imena „Bud“ na podlagi zadevnih dvostranskih pogodb, ki je posledica dejstva,
         da ta mehanizem, kot na primer zadevni mehanizem v zgoraj navedeni sodbi Exportur, temelji na razširitvi zaščite, kakršna
         je predvidena v državi članici porekla, v obravnavanem primeru v Češki republiki, na državo članico uvoza, v obravnavanem
         primeru na Republiko Avstrijo.

      79      Značilnost takega mehanizma je okoliščina – ki pomeni odstop od načela teritorialnosti – da je zaščita dana in določena s
         pravom države članice porekla ter z dejanskimi okoliščinami in pojmovanjem v tej državi (zgoraj navedena sodba Exportur, točke 12,
         13 in 38).

      80      Vprašanje, ali je ime „Bud“ preprosta in posredna označba geografskega izvora, mora zato proučiti predložitveno sodišče glede
         na navedene okoliščine in pojmovanje v Češki republiki.

      81      Kot je Sodišče opozorilo v točki 54 zgoraj navedene sodbe Budĕjovický Budvar, je preprosta označba geografskega izvora posredna,
         če kot taka ni geografsko ime, vendar vsaj lahko seznanja potrošnika s tem, da proizvod, ki ga označuje, izvira iz točno določenega
         kraja, regije ali države.

      82      Ugotoviti je treba, da mora predložitveno sodišče, da bi ugotovilo, ali se ime, kakršno je „Bud“, lahko obravnava kot preprosta
         in posredna označba geografskega izvora, katere zaščita na podlagi zadevnih dvostranskih pogodb je lahko utemeljena glede
         na merila iz člena 30 ES, proučiti, ali to ime, čeprav kot tako ni geografsko ime, glede na dejanske okoliščine in pojmovanje
         v Češki republiki vsaj lahko seznanja potrošnika s tem, da proizvod, ki ga označuje, izvira iz regije ali kraja na ozemlju
         te države članice.

      83      Vendar če bi bilo iz takega preizkusa razvidno, da zadevno ime ni primerno niti za to, da bi vsaj spominjalo na geografski
         izvor zadevnega proizvoda, njegove zaščite ne bi bilo mogoče utemeljiti z varstvom industrijske in poslovne lastnine v smislu
         člena 30 ES in bi bila načeloma v nasprotju s členom 28 ES, če je ne bi bilo mogoče utemeljiti kako drugače (zgoraj navedena
         sodba Budĕjovický Budvar, točke od 107 do 111).

      84      Glede, drugič, navedbe v točki 101 zgoraj navedene sodbe Budĕjovický Budvar, da mora biti zaščita imena „Bud“ utemeljena glede
         na merila iz člena 30 ES, je iz zgoraj navedenega razvidno, da mora predložitveno sodišče poleg tega proučiti, prav tako glede
         na dejanske okoliščine in pojmovanje v Češki republiki, ali ni to ime, kakor je navedeno v točki 99 navedene sodbe, na dan
         začetka veljavnosti zadevnih dvostranskih pogodb ali pozneje postalo v tej državi članici generično, saj je Sodišče v točkah 99
         in 100 navedene sodbe že ugotovilo, da je cilj sistema zaščite, ki ga določata ti pogodbi, varstvo industrijske in poslovne
         lastnine v smislu člena 30 ES.

      85      Dalje se lahko tudi opozori, da če se na podlagi proučitve iz točk 82 in 84 te sodbe izkaže, da ime „Bud“ v postopku v glavni
         stvari glede na dejanske okoliščine in pojmovanje v Češki republiki vsaj lahko seznanja potrošnika s tem, da proizvod, ki
         ga označuje, izvira iz regije ali kraja na ozemlju te države članice in da to ime glede na te dejanske okoliščine in pojmovanje
         na dan začetka veljavnosti zadevnih dvostranskih pogodb ali pozneje v tej državi članici ni postalo generično, bi bilo iz
         tega razvidno, da člena 28 in 30 ES ne nasprotujeta nacionalni zaščiti take preproste označbe geografskega izvora niti nadaljnji
         razširitvi te zaščite na drugo državo članico z dvostransko pogodbo (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Budĕjovický Budvar,
         točki 101 in 102 in navedena sodna praksa).

      86      S tretjim delom prvega vprašanja, ki ga je primerno proučiti zdaj, predložitveno sodišče sprašuje Sodišče, ali je treba v
         okviru proučitve, ki jo mora opraviti, naročiti izvedbo mnenjske ankete med potrošniki, da bi se ugotovilo pojmovanje v Češki
         republiki, poleg tega pa sprašuje, kakšna stopnja poznavanja in povezovanja je potrebna.

      87      Ugotovljeno je, da tega ne ureja nobena posebna določba prava Skupnosti.

      88      Če torej ni pravil Skupnosti s tega področja, mora notranji pravni sistem vsake države članice določiti pristojna sodišča
         in natančna procesna pravila v zvezi s tožbami, namenjenimi zaščiti pravic, ki jih imajo posamezniki na podlagi neposrednega
         učinka prava Skupnosti, če ta pravila niso manj ugodna od tistih, ki se nanašajo na podobne tožbe na podlagi nacionalnega
         prava (načelo enakovrednosti), in da praktično ne onemogočajo ali čezmerno otežujejo izvrševanja pravic, ki jih priznava pravni
         red Skupnosti (načelo učinkovitosti) (glej zlasti sodbo z dne 12. februarja 2008 v zadevi Kempter, C‑2/06, ZOdl., str. I‑411,
         točka 57 in navedena sodna praksa).

      89      Če ni nobenih pravil Skupnosti s tega področja, mora zato predložitveno sodišče v skladu z nacionalnim pravom odločiti, ali
         je treba naročiti mnenjsko anketo, namenjeno razjasnitvi dejanskih okoliščin in pojmovanja v Češki republiki, da bi se ugotovilo,
         ali se ime „Bud“ lahko opredeli kot preprosta in posredna označba geografskega izvora, ki poleg tega v tej državi članici
         ni postala generična. Prav tako mora glede na nacionalno pravo predložitveno sodišče določiti odstotek potrošnikov, ki naj
         bi bil zadosten za to proučitev (glej po analogiji sodbo z dne 16. julija 1998 v zadevi Gut Springenheide in Tusky, C‑210/96,
         Recueil, str. I‑4657, točki 35 in 36).

      90      Nazadnje, s četrtim delom prvega vprašanja, ki ga je primerno obravnavati zadnjega, predložitveno sodišče sprašuje, ali je
         treba na podlagi točke 101 zgoraj navedene sodbe Budĕjovický Budvar in zlasti v njej navedenih dejanskih okoliščin v Češki
         republiki določiti konkretne zahteve v zvezi s kakovostjo in trajanjem rabe imena, tako da bi moralo to ime dejansko uporabljati
         več podjetij kot geografsko označbo v državi članici porekla, ne pa, kakor pri zadevnem imenu v postopku v glavni stvari,
         eno samo podjetje zgolj kot znamko.

      91      Glede tega je treba ugotoviti, da točka 101 zgoraj navedene sodbe Budĕjovický Budvar, zlasti če je znova umeščena v kontekst
         odgovora na prvo vprašanje, postavljeno v zadevi, v kateri je bila izdana navedena sodba (glej točke od 73 do 77 te sodbe),
         ne utemeljuje trditve, da člen 30 ES vsebuje konkretne zahteve v zvezi s kakovostjo in trajanjem rabe imena v državi članici
         porekla, da bi bila zaščita tega imena utemeljena z varstvom industrijske in poslovne lastnine v smislu navedenega člena.

      92      Iz točke 54 v povezavi s točkami od 99 do 101 zgoraj navedene sodbe Budĕjovický Budvar je namreč razvidno, da člen 30 ES ne
         nasprotuje razširitvi –določeni z zadevnima dvostranskima pogodbama – posebne zaščite imena „Bud“ na ozemlje države članice,
         ki ni Češka republika, saj je cilj te zaščite varstvo industrijske in poslovne lastnine v smislu navedenega člena, vendar
         pod pogojem, da se ugotovi, da se to ime glede na dejanske okoliščine in pojmovanja v Češki republiki lahko opredeli kot preprosta
         in posredna označba geografskega izvora in da v tej državi članici ni postalo generično.

      93      Člen 30 ES, kot je razložen v točki 101 zgoraj navedene sodbe Budĕjovický Budvar, ne določa konkretne zahteve v zvezi s kakovostjo
         in trajanjem rabe imena v državi članici porekla, da bi bila zaščita tega imena glede na navedeni člen utemeljena. Na vprašanje,
         ali taka zahteva velja v okviru postopka v glavni stvari, mora ob upoštevanju veljavnega nacionalnega prava, zlasti sistema
         zaščite, ki ga določata zadevni dvostranski pogodbi, odgovoriti predložitveno sodišče.

      94      Glede na navedeno je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je iz točke 101 zgoraj navedene sodbe Budĕjovický Budvar razvidno,
         da:

      –        mora predložitveno sodišče za ugotovitev, ali se ime, kakršno je tisto v postopku v glavni stvari, lahko obravnava kot preprosta
         in posredna označba geografskega izvora, katere zaščita na podlagi zadevnih dvostranskih pogodb je lahko utemeljena glede
         na merila iz člena 30 ES, proučiti, ali je to ime, čeprav kot tako ni geografsko ime, glede na dejanske okoliščine in pojmovanje
         v Češki republiki vsaj lahko seznanja potrošnika s tem, da proizvod, ki ga označuje, izvira iz regije ali kraja na ozemlju
         te države članice;

      –        mora predložitveno sodišče poleg tega proučiti, prav tako glede na dejanske okoliščine in pojmovanje v Češki republiki, ali
         ni zadevno ime v postopku v glavni stvari, kakor je navedeno v točki 99 navedene sodbe, na dan začetka veljavnosti zadevnih
         dvostranskih pogodb ali pozneje v tej državi članici postalo generično, saj je Sodišče v točkah 99 in 100 navedene sodbe že
         ugotovilo, da je cilj sistema zaščite, ki ga določata ti pogodbi, varstvo industrijske in poslovne lastnine v smislu člena 30 ES;

      –        če ni nobenih pravil Skupnosti s tega področja, mora predložitveno sodišče v skladu z nacionalnim pravom odločiti, ali je
         treba naročiti mnenjsko anketo, namenjeno razjasnitvi dejanskih okoliščin in pojmovanja v Češki republiki, da bi se ugotovilo,
         ali se ime „Bud“ v postopku v glavni stvari lahko opredeli kot preprosta in posredna označba geografskega izvora in da v tej
         državi članici ni postalo generično. Prav tako mora predložitveno sodišče glede na to nacionalno pravo določiti odstotek potrošnikov,
         ki naj bi bil zadosten za to proučitev;

      –        člen 30 ES ne določa konkretne zahteve v zvezi s kakovostjo in trajanjem rabe imena v državi članici porekla, da bi bila zaščita
         tega imena glede na navedeni člen utemeljena. Na vprašanje, ali taka zahteva velja v okviru postopka v glavni stvari, mora
         ob upoštevanju veljavnega nacionalnega prava, zlasti sistema zaščite, ki ga določata zadevni dvostranski pogodbi, odgovoriti
         predložitveno sodišče.

       Drugo vprašanje
      95      Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je sistem zaščite Skupnosti, ki ga določa Uredba št. 510/2006,
         izčrpen, tako da bi ta uredba nasprotovala uporabi sistema zaščite, določenega s pogodbami, ki zavezujejo dve državi članici,
         kakršni sta zadevni dvostranski pogodbi, ki imenu, ki je v skladu s pravom države članice priznano kot označba porekla, daje
         zaščito v drugi državi članici, v kateri se ta zaščita dejansko zahteva, čeprav na podlagi te uredbe ni bila vložena nobena
         vloga za registracijo te označbe porekla.

       Uvodne ugotovitve
      96      Najprej je treba spomniti, prvič, da kot je navedeno v točkah 51 in 52 te sodbe, predložitveno sodišče meni, da se to vprašanje
         nanaša na predpostavko, da je v Češki republiki ime „Bud“ zaščiteno kot označba porekla, in ne kot preprosta označba geografskega
         izvora.

      97      Drugič, poudariti je treba, da je Češka republika pristopila k Evropski uniji po tem, ko je Sodišče izdalo zgoraj navedeno
         sodbo Budĕjovický Budvar.

      98      Iz tega je razvidno, da ker zadevni dvostranski pogodbi od tega pristopa zadevata državi članici, se njune določbe ne morejo
         uporabljati v razmerjih med tema državama, če se ugotovi, da so v nasprotju s pravom Skupnosti, zlasti s pravili Pogodbe o
         prostem pretoku blaga (glej v tem smislu zlasti sodbo z dne 20. maja 2003 v zadevi Ravil, C‑469/00, Recueil, str. I‑5053,
         točka 37 in navedena sodna praksa).

      99      Poleg tega je treba poudariti, da se člen 307 ES za take konvencije ne uporablja, saj niso sklenjene z nobeno tretjo državo
         (sodba z dne 27. septembra 1988 v zadevi Matteucci, 235/87, Recueil, str. 5589, točka 21).

      100    Tretjič, spomniti je treba, da predložitveno sodišče meni, da je bilo navedeno ime registrirano kot označba porekla in da
         je še naprej zaščiteno na podlagi Lizbonskega aranžmaja.

      101    Glede tega je treba poudariti, da v nasprotju s Češko republiko Republika Avstrija ni podpisnica navedenega aranžmaja, tako
         da v tej državi članici ni mogoče zahtevati zaščite, ki jo ta aranžma določa.

      102    Vprašanje, ali izčrpnost Uredbe št. 510/2006 nasprotuje morebitni zaščiti obravnavanega imena na podlagi Lizbonskega aranžmaja,
         se zato v postopku v glavni stvari ne postavlja.

      103    Ker je opredelitev pojma označbe izvora iz člena 2(1) Lizbonskega aranžmaja v bistvu popolnoma enaka tisti iz člena 2(1)(a)
         Uredbe št. 510/2006, predložitveno sodišče meni, da je iz tega razvidno, da je ime „Bud“ označba porekla v smislu navedene
         uredbe.

      104    Ni torej sporno, da do zdaj ni bila vložena nobena vloga za registracijo navedenega imena na podlagi Uredbe št. 510/2006.
         Prav tako se ne izpodbija, da Komisiji na podlagi Uredbe št. 2081/92 ni bila poslana nobena vloga za registracijo tega imena
         v okviru prehodnih ukrepov, ki jih Uredba št. 918/2004 določa glede veljavnih označb porekla in geografskih označb v desetih
         državah, ki so postale članice Evropske unije ob predzadnji širitvi.

      105    Drugo vprašanje se zato nanaša na predpostavko, da zaščita imena „Bud“, ki jo družba Budvar na podlagi zadevnih dvostranskih
         pogodb zahteva v Republiki Avstriji, temelji na razširitvi zaščite tega imena kot označbe porekla, veljavne v Češki republiki,
         na Republiko Avstrijo, saj to ime ustreza tudi opredelitvi označbe porekla v smislu Uredbe št. 510/2006.

      106    Natančneje, zastavlja se torej vprašanje, ali je Uredba št. 510/2006 izčrpna, tako da nasprotuje taki nacionalni zaščiti in
         zato tudi razširitvi take zaščite na ozemlje druge države članice na podlagi zadevnih dvostranskih pogodb.

       Odgovor Sodišča
      107    Uredba št. 2081/92 je v skladu z ustaljeno sodno prakso namenjena zagotavljanju enotne zaščite z njo zajetih geografskih imen
         v Skupnosti in je uvedla obveznost registracije teh imen na ravni Skupnosti, da bi bila zaščitena v vsaki državi članici (glej
         v tem smislu zlasti zgoraj navedeno sodbo Budĕjovický Budvar, točka 74 in navedena sodna praksa).

      108    Ta cilj je razviden iz sedme uvodne izjave Uredbe št. 2081/92 (sodba z dne 9. junija 1998 v združenih zadevah Chiciak in Fol,
         C‑129/97 in C‑130/97, Recueil, str. I‑3315, točki 25 in 26), ki je v bistvu enaka uvodni izjavi 6 Uredbe št. 510/2006, v kateri
         je navedeno:

      „Za označbe porekla in geografske označbe bi bilo treba oblikovati koncepte Skupnosti. Okvir pravil Skupnosti o sistemu zaščite
         omogoča razvoj geografskih označb in označb porekla, ker s poenotenim pristopom zagotavlja enake konkurenčne pogoje za proizvajalce
         proizvodov, ki nosijo takšne označbe, in povečuje zaupanje potrošnikov v te proizvode.“

      109    Sodišče je tudi poudarilo, da je v zakonodaji Skupnosti v okviru skupne kmetijske politike mogoče opaziti splošno težnjo k
         izboljševanju kakovosti in slovesa proizvodov, med drugim zaradi uporabe zaščitenih označb porekla, ki uživajo posebno varstvo.
         Navedena težnja se je za kmetijske proizvode uresničila zlasti s sprejetjem Uredbe št. 2081/92, katere namen je ob upoštevanju
         njenih uvodnih izjav izpolniti pričakovanja potrošnikov glede kakovostnih proizvodov s prepoznavnim geografskim poreklom in
         omogočiti, da si proizvajalci v enakih konkurenčnih pogojih za resničen trud za izboljšanje kakovosti zagotovijo višji dohodek
         (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Ravil, točka 48, in sodbo z dne 20. maja 2003 v zadevi Consorzio del Prosciutto di Parma
         in Salumificio S. Rita, C‑108/01, Recueil, str. I‑5121, točka 63).

      110    Označbe porekla spadajo med pravice intelektualne in poslovne lastnine. Veljavni predpisi varujejo imetnike teh pravic pred
         neupravičeno uporabo navedenih označb s strani tretjih oseb, ki se želijo okoristiti s slovesom, ki so ga navedene označbe
         pridobile. Njihov namen je zagotoviti, da proizvod, ki je z njimi označen, dejansko izvira z določenega geografskega območja
         in ima nekatere posebne značilnosti. Take označbe imajo lahko pri potrošnikih dober sloves, zato za proizvajalce, ki izpolnjujejo
         pogoje za njihovo uporabo, pomenijo bistveno sredstvo za pridobivanje kupcev. Sloves označbe porekla je odvisen od predstave,
         ki jo imajo o njej potrošniki. Ta je v bistvu odvisna od posebnih značilnosti in splošneje od kakovosti proizvoda. Od kakovosti
         je nazadnje odvisen sloves proizvoda. Za potrošnika je povezava med slovesom proizvajalcev in kakovostjo proizvodov poleg
         tega odvisna tudi od njegovega prepričanja, da so proizvodi, ki se prodajajo z označbo porekla, pristni (zgoraj navedeni sodbi
         Ravil, točka 49, in Consorzio del Prosciutto di Parma in Salumificio S. Rita, točka 64).

      111    Iz tega je razvidno, da je Uredba št. 510/2006, sprejeta na podlagi člena 37 ES, instrument skupne kmetijske politike, katerega
         namen je v bistvu potrošnikom zagotavljati, da imajo kmetijski proizvodi, označeni z geografsko označbo, registrirano na podlagi
         te uredbe, zaradi svojega izvora z določenega geografskega območja nekatere posebne značilnosti in zato zaradi svojega geografskega
         izvora jamčijo kakovost – s ciljem, da bi kmetijska gospodarstva, ki so vložila veliko truda v izboljšanje kakovosti, zato
         ustvarila višji dohodek –, in preprečevati, da bi tretje osebe zlorabljale sloves, ki je posledica kakovosti teh proizvodov.

      112    Vendar če bi države članice lahko svojim proizvajalcem dovolile, da na nacionalnem ozemlju uporabljajo eno od označb ali enega
         od znakov, ki se na podlagi člena 8 Uredbe št. 510/2006 uporabljajo le za imena, registrirana na podlagi te uredbe, na podlagi
         nacionalne pravice, ki lahko temelji na manj strogih zahtevah od tistih, ki jih za zadevne proizvode določa navedena uredba,
         bi obstajala nevarnost, da navedeno jamstvo kakovosti, ki je bistvena funkcija pravic, podeljenih na podlagi Uredbe št. 510/2006,
         ne bi bilo zagotovljeno, kar bi na notranjem trgu lahko tudi škodilo cilju lojalne konkurence med proizvajalci proizvodov
         s temi označbami ali znaki in bi zlasti lahko ogrožalo pravice, ki morajo biti pridržane za proizvajalce, ki se resnično trudijo,
         da bi lahko uporabljali geografsko označbo, registrirano na podlagi te uredbe.

      113    Ta nevarnost, da bi bil ogrožen osrednji cilj zagotavljanja kakovosti zadevnih kmetijskih proizvodov, je toliko pomembnejša,
         ker kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 111 sklepnih predlogov, v nasprotju z znamkami ni bil vzporedno sprejet
         noben ukrep Skupnosti za uskladitev morebitnih nacionalnih sistemov zaščite geografskih označb.

      114    Ugotoviti je torej treba, da cilj Uredbe št. 510/2006 ni poleg nacionalnih pravil, ki lahko ostanejo v veljavi, uvesti dopolnilni
         sistem zaščite kvalificiranih geografskih označb, kakršen je na primer določen z Uredbo Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993
         o znamki Skupnosti (UL 1994, L 11, str. 1), temveč je njen cilj določiti enoten in izčrpen sistem zaščite za take označbe.

      115    Iz več značilnosti sistema zaščite, kakršnega določata uredbi št. 2081/92 in št. 510/2006, je prav tako razvidno, da je navedeni
         sistem izčrpen.

      116    Prvič, v nasprotju z drugimi sistemi Skupnosti za zaščito pravic industrijske in poslovne lastnine, kot so sistemi zaščite
         znamke Skupnosti na podlagi Uredbe št. 40/94 ali žlahtniteljske pravice na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 2100/94 z dne 27. julija 1994
         o žlahtniteljskih pravicah v Skupnosti (UL L 227, str. 1), temelji postopek registracije iz uredb št. 2081/92 in št. 510/2006
         na delitvi pristojnosti med državo članico in Komisijo, saj lahko Komisija sprejme odločitev o registraciji imena le, če ji
         je država članica predložila tako vlogo, taka vloga pa se lahko predloži le, če je država članica preverila, da je utemeljena
         (sodba z dne 6. decembra 2001 v zadevi Carl Kühne in drugi, C‑269/99, Recueil, str. I‑9517, točka 53).

      117    Nacionalni postopki registracije so torej vključeni v postopek Skupnosti za sprejemanje odločitev in so njegov bistveni del.
         Ne morejo obstajati izven sistema zaščite Skupnosti.

      118    Glede postopka Skupnosti za registracijo je tudi značilno, da člen 5(6) Uredbe št. 510/2006, ki je v bistvu popolnoma enaka
         določba kot člen 5(5) Uredbe št. 2081/92, kakršen je bil vključen v to uredbo z Uredbo št. 535/97, določa, da lahko države
         članice na lastno odgovornost odobrijo prehodno nacionalno zaščito, dokler ni sprejeta odločitev o vlogi za registracijo.

      119    Poleg tega je Sodišče glede tega presodilo, da je iz te določbe razvidno, da v sistemu, uvedenem z Uredbo št. 2081/92, kadar
         so države članice pristojne za sprejemanje odločitev, čeprav začasnih, ki odstopajo od določb navedene uredbe, ta pristojnost
         izvira iz izrecnih pravil (zgoraj navedena sodba Chiciak in Fol, točka 32).

      120    Kot je generalni pravobranilec opozoril v točki 102 sklepnih predlogov, ne bi imela taka določba nobenega smisla, če bi države
         članice lahko v vsakem primeru ohranile lastne sisteme zaščite oznak porekla in geografskih označb v smislu Uredbe št. 2081/92
         in jih pustile v veljavi poleg Uredbe št. 510/2006.

      121    Drugič, da je sistem zaščite, kakršnega določata uredbi št. 2081/92 in št. 510/2006, izčrpen, dokazujejo tudi prehodne določbe
         za veljavna nacionalna imena, kot je češko ime „Bud“ v postopku v glavni stvari.

      122    Člen 17 Uredbe št. 2081/92 je tako uvedel t. i. poenostavljeni postopek registracije za nacionalna imena, ki so bila v državi
         članici, ki je zahtevala njihovo registracijo, pravno zaščitena ali uveljavljena z rabo v državah članicah, v katerih sistema
         zaščite ni bilo (sodba z dne 25. junija 2002 v zadevi Bigi, C‑66/00, Recueil, str. I‑5917, točka 28).

      123    Določeno je bilo, da če se njihova registracija zahteva v šestih mesecih, se lahko njihova nacionalna zaščita pod določenimi
         pogoji v skladu s členom 13(2) navedene uredbe ohrani za prehodno obdobje petih let, to pa je bilo nato z Uredbo št. 535/97
         podaljšano za dodatnih pet let.

      124    Ker je bil ta posebni sistem za prehodno zaščito veljavnih nacionalnih imen s členom 1, točka 15, Uredbe št. 692/2003 razveljavljen,
         je Komisija z Uredbo št. 918/2004 predvidela prehodne določbe o nacionalni zaščiti veljavnih označb porekla in geografskih
         označb v desetih državah, ki so postale članice Evropske unije ob predzadnji širitvi, na podlagi tistih, ki so bile predvidene
         za petnajst starih držav članic.

      125    Te določbe so v obravnavanem primeru zlasti pomembne, ker predložitveno sodišče meni, da je ime „Bud“ v tem obdobju obstajalo
         kot kvalificirana geografska označba v Češki republiki.

      126    S to uredbo je bilo določeno, da se lahko nacionalna zaščita označb porekla in geografskih označb v smislu Uredbe št. 2081/92,
         ki so v desetih novih državah članicah veljale 30. aprila 2004, ohrani, če se vloga za registracijo pošlje Komisiji v enakem
         obdobju šestih mesecev. Ker pa poenostavljeni postopek ni več obstajal, je navedena uredba določala, da če je bila vloga za
         registracijo poslana v tem obdobju šestih mesecev, se ta nacionalna zaščita lahko ohrani, dokler Komisija ne sprejme odločitve.

      127    Uredba št. 918/2004 zato za deset novih držav članic potrjuje tisto, kar je že veljalo za petnajst starih, in sicer da je
         nacionalna zaščita veljavnih kvalificiranih geografskih označb dovoljena le, če so izpolnjeni pogoji iz pravil prehodne zakonodaje,
         posebej določeni za take označbe, med drugim da je treba vlogo za registracijo poslati v šestih mesecih, česar češki organi
         glede imena „Bud“ v postopku v glavni stvari niso storili.

      128    Ti posebni sistemi in zlasti izrecno dovoljenje, ki ga imajo pod določenimi pogoji države članice, da prehodno ohranijo nacionalno
         zaščito veljavnih kvalificiranih geografskih označb, bi bili težko razumljivi, če sistem Skupnosti za zaščito takih označb
         ne bi bil izčrpen, kar bi pomenilo, da bi državam članicam v vsakem primeru ostale neomejene možnosti za ohranitev takih nacionalnih
         pravic.

      129    Glede na navedeno je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je sistem zaščite Skupnosti, ki ga določa Uredba št. 510/2006,
         izčrpen, tako da ta uredba nasprotuje uporabi sistema zaščite – določenega s pogodbami, ki zavezujejo dve državi članici,
         kakršni sta zadevni dvostranski pogodbi – ki imenu, ki je v skladu s pravom države članice priznano kot označba porekla, daje
         zaščito v drugi državi članici, v kateri se ta zaščita dejansko zahteva, čeprav na podlagi navedene uredbe ni bila vložena
         nobena vloga za registracijo te označbe porekla.

      130    Ob upoštevanju tega odgovora na drugo vprašanje na tretje ni treba odgovoriti.

       Stroški
      131    Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      1)      Iz točke 101 sodbe z dne 18. novembra 2003 v zadevi Budĕjovický Budvar (C‑216/01) je razvidno, da:
      –        mora predložitveno sodišče za ugotovitev, ali se ime, kakršno je tisto v postopku v glavni stvari, lahko obravnava kot preprosta
            in posredna označba geografskega izvora, katere zaščita na podlagi dvostranskih pogodb v postopku v glavni stvari je lahko
            utemeljena glede na merila iz člena 30 ES, proučiti, ali to ime, čeprav kot tako ni geografsko ime, glede na dejanske okoliščine
            in pojmovanje v Češki republiki vsaj lahko seznanja potrošnika s tem, da proizvod, ki ga označuje, izvira iz regije ali kraja
            na ozemlju te države članice;
      –        mora predložitveno sodišče poleg tega proučiti, prav tako glede na dejanske okoliščine in pojmovanje v Češki republiki, ali
            ni zadevno ime v postopku v glavni stvari, kakor je navedeno v točki 99 navedene sodbe, na dan začetka veljavnosti zadevnih
            dvostranskih pogodb ali pozneje postalo v tej državi članici generično, saj je Sodišče v točkah 99 in 100 navedene sodbe že
            ugotovilo, da je cilj sistema zaščite, ki ga določata ti pogodbi, varstvo industrijske in poslovne lastnine v smislu člena 30 ES;
      –        če ni nobenih pravil Skupnosti s tega področja, mora predložitveno sodišče v skladu z nacionalnim pravom odločiti, ali je
            treba naročiti mnenjsko anketo, namenjeno razjasnitvi dejanskih okoliščin in pojmovanja v Češki republiki, da bi se ugotovilo,
            ali se ime „Bud“ v postopku v glavni stvari lahko opredeli kot preprosta in posredna označba geografskega izvora in da v tej
            državi članici ni postalo generično. Prav tako mora predložitveno sodišče glede na to nacionalno pravo določiti odstotek potrošnikov,
            ki naj bi bil zadosten za to proučitev;
      –        člen 30 ES ne določa konkretne zahteve v zvezi s kakovostjo in trajanjem rabe imena v državi članici porekla, da bi bila zaščita
            tega imena glede na navedeni člen utemeljena. Na vprašanje, ali taka zahteva velja v okviru postopka v glavni stvari, mora
            ob upoštevanju veljavnega nacionalnega prava, zlasti sistema zaščite, ki ga določata zadevni dvostranski pogodbi, odgovoriti
            predložitveno sodišče.
      2)      Sistem zaščite Skupnosti, ki ga določa Uredba Sveta (ES) št. 510/2006 z dne 20. marca 2006 o zaščiti geografskih označb in
            označb porekla za kmetijske proizvode in živila, je izčrpen, tako da ta uredba nasprotuje uporabi sistema zaščite – določenega
            s pogodbami, ki zavezujejo dve državi članici, kakršni sta dvostranski pogodbi v postopku v glavni stvari – ki imenu, ki je
            v skladu s pravom države članice priznano kot označba porekla, daje zaščito v drugi državi članici, v kateri se ta zaščita
            dejansko zahteva, čeprav ta označba porekla ni bila registrirana na podlagi navedene uredbe.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča z dne 28. februarja 1984. # Komisija Evropskih skupnosti proti Zvezni republiki Nemčiji. # Zadeva 247/81.