title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 22. decembra 2010.#Barbara Mercredi proti Richard Chaffe.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Združeno kraljestvo.#Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Uredba (ES) št. 2201/2003 – Zakonski spori in starševska odgovornost – Otrok neporočenih staršev – Pojem ‚običajno prebivališče‘ dojenčka – Pojem ‚pravice do varstva in vzgoje.#Zadeva C-497/10 PPU.

text:
      SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 22. decembra 2010(*)

      „Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Uredba (ES) št. 2201/2003 – Zakonski spori in starševska odgovornost – Otrok neporočenih staršev – Pojem ‚običajno prebivališče‘ dojenčka – Pojem ‚pravice do varstva in vzgoje‘“
      V zadevi C‑497/10 PPU,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Court of Appeal (England
         & Wales) (Civil Division) (Združeno kraljestvo) z odločbo z dne 8. oktobra 2010, ki je prispela na Sodišče 18. oktobra 2010,
         v postopku

      Barbara Mercredi
      proti
      Richardu Chaffu,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi A. Tizzano, predsednik senata, A. Borg Barthet, M. Ilešič, E. Levits (poročevalec), sodniki, in M. Berger, sodnica,
      generalni pravobranilec: P. Cruz Villalón
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi predloga predložitvenega sodišča, naj se predlog za sprejetje predhodne odločbe obravnava po nujnem postopku iz
         člena 104b Poslovnika Sodišča,

      na podlagi sklepa prvega senata z dne 28. oktobra 2010, da se temu predlogu ugodi,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 1. decembra 2010,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za B. Mercredi M. Scott-Manderson, QC, skupaj z M.‑C. Sparrow, barrister, in H. Newman, solicitor,
      –        za R. Chaffa H. Setright, QC, in D. Williams, barrister, skupaj s K. Gieve, solicitor,
      –        za vlado Združenega kraljestva S. Ossowski, zastopnik, skupaj s H. Walker, solicitor, in D. Beardom, barrister,
      –        za nemško vlado T. Henze in J. Kemper, zastopnika,
      –        za francosko vlado B. Beaupère-Manokha, zastopnica,
      –        za Irsko N. Travers, BL,
      –        za Evropsko komisijo A.-M. Rouchaud-Joët in M. Wilderspin, zastopnika,
      po opredelitvi generalnega pravobranilca
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Uredbe Sveta (ES) št. 2201/2003 z dne 27. novembra 2003 o pristojnosti
         in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi
         Uredbe (ES) št. 1347/2000 (UL L 338, str. 1, v nadaljevanju: Uredba).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med R. Chaffom, očetom deklice, in B. Mercredi, njeno materjo, zaradi pravic do varstva
         in vzgoje tega otroka, ki je trenutno z materjo na otoku Réunion (Francija).

       Pravni okvir
       Haaška konvencija iz leta 1980
      3        Člen 1 Haaške konvencije z dne 25. oktobra 1980 o civilnopravnih vidikih mednarodne ugrabitve otrok (v nadaljevanju: Haaška
         konvencija iz leta 1980) določa:

      „Cilji te konvencije so:
      a)      zagotoviti čimprejšnjo vrnitev otrok, ki so bili nezakonito odpeljani ali zadržani v kakšni pogodbenici;
      […]“
      4        Člen 13 te konvencije določa:

      „Sodnemu ali upravnemu organu države, ki ji je bila poslana zahteva, ne glede na določbe prejšnjega člena ni treba odrediti
         vrnitve otroka, če oseba, institucija ali kakšno drugo telo, ki nasprotuje njegovi vrnitvi, dokaže:

      a)      da v času, ko je bil otrok odpeljan ali zadržan, oseba, institucija ali drugo telo, ki skrbi za otrokovo osebnost, ni dejansko
         uveljavljalo [izvajalo] pravice do skrbi zanj ali da se je strinjalo ali pozneje pristalo, da se otrok odpelje ali zadrži;
         […]“

      5        Člen 19 navedene konvencije določa:

      „Odločba na podlagi [Haaške konvencije iz leta 1980] v zvezi z vrnitvijo otroka se ne šteje za meritorno odločbo o kateremkoli
         vprašanju v zvezi s pravico do skrbi za otroka.“

       Pravo Unije
      6        Člen 2 Uredbe določa:

      „V tej uredbi:
      1.      ‚sodišče‘ pomeni vse organe v državi članici, ki so v skladu s členom 1 pristojni za odločanje o zadevah s področja uporabe
         te uredbe;

      […]
      7.      ‚starševska odgovornost‘ pomeni vse pravice in dolžnosti v zvezi z osebnostjo ali s premoženjem otroka, ki so fizični ali
         pravni osebi podeljene s sodno odločbo, po samem zakonu ali s pravno veljavnim dogovorom. Izraz zajema pravice do varstva
         in vzgoje otroka in pravice do stikov z otrokom;

      […]
      9.      ‚pravice do varstva in vzgoje‘ vključujejo pravice in dolžnosti, ki se nanašajo na skrb za otrokovo osebnost in zlasti pravico
         določitve kraja otrokovega prebivališča;

      10.      ‚pravice do stikov z otrokom‘ vključujejo zlasti pravico, da se otroka v omejenem časovnem obdobju lahko odpelje v kraj, ki
         ni isti kakor njegovo običajno prebivališče;

      11.      ‚neupravičena [nezakonita] premestitev ali zadržanje‘ pomeni premestitev ali zadržanje otroka, kadar:
      (a)      je to kršitev pravic do varstva in vzgoje, pridobljenih s sodno odločbo […] v skladu z zakonodajo države članice, v kateri
         je imel otrok običajno prebivališče neposredno pred premestitvijo ali zadržanjem;

      in
      (b)      pod pogojem, da so se pravice do varstva in vzgoje otroka v času premestitve ali zadržanja dejansko izvajale, skupaj ali posamezno,
         ali bi se bile izvajale, če do premestitve ali zadržanja ne bi prišlo. Za varstvo in vzgojo otroka se šteje, da se izvršuje
         skupno, kadar v skladu s sodno odločbo ali po samem zakonu eden od nosilcev starševske odgovornosti ne more odločati o kraju
         otrokovega prebivališča brez soglasja drugega nosilca starševske odgovornosti.“

      7        Člen 8 Uredbe določa:

      „1.      Sodišča države članice so pristojna v zadevah starševske odgovornosti v zvezi z otrokom, ki običajno prebiva v tisti državi
         članici v trenutku, ko je sodišče začelo postopek.

      2.      Odstavek 1 se uporablja ob upoštevanju členov 9, 10 in 12.“
      8        Člen 10 Uredbe določa:

      „Pri neupravičeni [nezakoniti] premestitvi ali zadržanju otroka sodišča države članice, v kateri je otrok običajno prebival
         neposredno pred neupravičeno [nezakonito] premestitvijo ali zadržanjem, obdržijo svojo pristojnost, dokler otrok ne pridobi
         običajnega prebivališča v drugi državi članici in:

      (a)      vse osebe, institucije ali drugi organi, ki imajo pravico do varstva in vzgoje otroka, privolijo v premestitev ali zadržanje;
      ali
      (b)      otrok prebiva v drugi državi članici najmanj eno leto po tem, ko so bile ali bi morale biti osebe, institucije ali drugi organi,
         ki imajo pravico do varstva in vzgoje otroka, seznanjeni s krajem otrokovega bivanja in se je otrok vživel v novo okolje ter
         je bil izpolnjen najmanj eden od naslednjih pogojev:

      (i)      v enem letu, ko je ali bi lahko bil nosilec pravic do varstva in vzgoje otroka seznanjen s krajem bivanja otroka, ni bila
         vložena nobena zahteva za vrnitev pri pristojnih organih države članice, kamor je bil otrok premeščen ali kjer je zadržan;

      […]
      (iii) primer pred sodiščem v državi članici, kjer je otrok običajno prebival neposredno pred neupravičeno [nezakonito] premestitvijo
         ali zadržanjem, je bil zaključen na podlagi člena 11(7);

      (iv)      sodno odločbo o varstvu in vzgoji otroka, ki ne nalaga vrnitve otroka, so izdala sodišča države članice, kjer je otrok običajno
         prebival neposredno pred neupravičeno [nezakonito] premestitvijo ali zadržanjem.“

      9        Člen 11(8) Uredbe določa:

      „Ne glede na sodno odločbo, da se otrok ne vrne, na podlagi člena 13 Haaške konvencije iz leta 1980, je kakršna koli kasnejša
         sodna odločba, ki zahteva vrnitev otroka in jo izda na podlagi te uredbe pristojno sodišče, izvršljiva v skladu z Oddelkom
         4 Poglavja III spodaj, da bi se zagotovila vrnitev otroka.“

      10      Člen 13(1) Uredbe določa:

      „Kadar ni mogoče ugotoviti otrokovega običajnega prebivališča […], so pristojna sodišča države članice, kjer se otrok nahaja.“

      11      Člen 16 Uredbe določa:

      „Šteje se, da je sodišče začelo postopek:
      (a)      v trenutku, ko je pisanje o začetku postopka ali enakovredno pisanje vloženo na sodišču, pod pogojem, da vlagatelj kasneje
         ni opustil dejanj, ki bi jih moral opraviti v zvezi z vročitvijo pisanja nasprotni stranki;

      […]
      […]“
      12      Člen 19 Uredbe določa:

      „[…]
      2.      Če pred sodišči različnih držav članic tečejo postopki z istim zahtevkom v zvezi s starševsko odgovornostjo do istega otroka,
         sodišče, ki je drugo začelo postopek, po uradni dolžnosti prekine svoj postopek, vse dokler se ne ugotovi pristojnost sodišča,
         ki je prvo začelo postopek.

      3.      Ko se ugotovi pristojnost sodišča, ki je prvo začelo postopek, se sodišče, ki je drugo začelo postopek, izreče za nepristojno
         v korist prvega sodišča.

      V tem primeru lahko stranka, ki je začela postopek pred sodiščem, ki je drugo začelo postopek, začne ta postopek pred sodiščem,
         ki je prvo začelo postopek.“

      13      V skladu s členom 60(e) Uredbe ta uredba med državami članicami nadomešča Haaško konvencijo iz leta 1980, če se ta nanaša
         na zadeve, urejene z navedeno uredbo.

      14      Člen 3 te konvencije je v bistvu enak členu 2, točka 11, Uredbe, člen 5(a) te konvencije členu 2, točka 9, Uredbe, in člen 5(b)
         navedene konvencije členu 2, točka 10, Uredbe.

      15      Člen 62 Uredbe določa:

      „1.      Sporazumi in konvencije iz členov 59(1), 60 in 61 še naprej učinkujejo na pravnih področjih, za katera se ta uredba ne uporablja.

      2.      Konvencije, omenjene v členu 60, zlasti Haaška konvencija iz leta 1980, v skladu s členom 60 še naprej učinkujejo med državami
         članicami, ki so njihove pogodbenice.“

       Nacionalno pravo
      16      Iz predložitvene odločbe je razvidno, da po pravu, ki velja v Angliji in Walesu, biološki oče nima starševske odgovornosti
         po samem zakonu.

      17      Vendar lahko oče v skladu z oddelkom 4 zakona iz leta 1989 o varstvu otrok (Children Act 1989) starševsko odgovornost pridobi
         z navedbo na otrokovem rojstnem listu ali s sklenitvijo sporazuma o tej odgovornosti z materjo ali s sklepom sodišča, s katerim
         se mu podeli starševska odgovornost („parental responsibility order“).

      18      Poleg tega lahko sodišča v postopkih zasebnega prava v zvezi z otroki v Angliji in Walesu izdajajo odredbe na podlagi oddelka 8
         navedenega zakona oziroma v primeru High Court of Justice (England & Wales) na podlagi njegove splošne pristojnosti v zvezi
         z varstvom otrok. Te odredbe omogočajo odločanje o prebivališču („residence order“) in pravici do stikov („contact order“),
         prepoved nekaterih dejanj („prohibited steps order“) in odločanje o posebnih zadevah („specific issue order“).

      19      Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na nacionalno sodno prakso, v skladu s katero lahko sodišča v Angliji in
         Walesu, kadar se jim predloži zahteva za izdajo odredbe v zvezi s pravicami do varstva in vzgoje, sama pridobijo te pravice,
         čeprav vlagatelj zahteve teh pravic še pridobil.

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
       Dejanske okoliščine spora o glavni stvari
      20      Iz spisa, ki je bil predložen Sodišču, je razvidno, da se je tožeča stranka v glavni stvari, B. Mercredi, rojena na otoku
         Réunion in francoska državljanka, leta 2000 preselila v Anglijo, kjer je delala kot članica posadke za neko letalsko družbo.
         Tam je več let živela z R. Chaffom, britanskim državljanom, s katerim sta bila neporočen par.

      21      V tem razmerju se jima je 11. avgusta 2009 rodila hčerka Chloé, francoska državljanka. V tednu po njenem rojstvu sta se B. Mercredi
         in R. Chaffe, katerih razmerje že nekaj časa ni bilo stabilno in nista več živela skupaj, saj je R. Chaffe zapustil skupno
         prebivališče, razšla.

      22      B. Mercredi in njena hčerka sta 7. oktobra 2009, ko je bila Chloé stara dva meseca, iz Anglije odpotovali na otok Réunion,
         kamor sta prispeli naslednji dan. Oče otroka ni bil predhodno obveščen o odhodu matere in otroka, je pa 10. oktobra 2009 prejel
         pismo, v katerem mu je B. Mercredi pojasnila razloge za ta odhod.

      23      Ni sporno, da je bilo pred odhodom 7. oktobra 2009 običajno prebivališče otroka v Angliji. Prav tako ni sporno, da je bila
         Chloéjina premestitev na otok Réunion zakonita, saj je bila B. Mercredi ob tej premestitvi edina, ki je imela „pravice do
         varstva in vzgoje“ v smislu člena 2, točka 9, Uredbe.

       Postopek, ki ga je oče leta 2009 začel v Združenem kraljestvu
      24      Ko je R. Chaffe 9. oktobra 2009 odkril, da je prebivališče B. Mercredi zapuščeno, je še isti dan po telefonu vložil tožbo
         pri sodniku Holmanu pri Duty High Court Judge. Ta je izdal odredbo za predložitev podatkov o tem, kje je otrok („location
         order“), in odločil, da bo zadevo obravnaval 12. oktobra 2009.

      25      R. Chaffe je 12. oktobra 2009 vložil zahtevo za, med drugim, pridobitev starševske odgovornosti, deljenega prebivališča otroka
         in pravice do stikov. Sodnik Holman je istega dne – ne da bi bila B. Mercredi obveščena o tožbi očeta in ne da bi bila navzoča
         ali pravno zastopana – izdal odredbo, s katero je bilo B. Mercredi naloženo, da mora Chloé pripeljati nazaj v Anglijo. Da
         ne bi prišlo do dvoumnosti, je v tej odredbi pojasnjeno, da ta ne nalaga vrnitve otroka očetu ali kakršnega koli stika z njim,
         saj bo o tem odločeno na poznejši obravnavi.

      26      Poudariti je treba, da predložitveno sodišče izhaja iz predpostavke, da je v smislu člena 16 Uredbe „začelo postopek“ najpozneje
         12. oktobra 2009. Po potrebi mora to preveriti. Vsekakor pa se mora Sodišče izreči ob upoštevanju dejanskih in pravnih vprašanj,
         kot so navedena v predložitveni odločbi.

       Postopki, ki sta jih mati in oče začela v Franciji
      27      B. Mercredi je 28. oktobra 2009 pri Tribunal de grande instance de Saint-Denis (Francija) vložila zahtevo za izključno starševsko
         odgovornost in določitev Chloéjinega stalnega prebivališča na svojem naslovu.

      28      R. Chaffe je 18. decembra 2009 pri istem sodišču vložil zahtevo za Chloéjino vrnitev v Anglijo na podlagi Haaške konvencije
         iz leta 1980. Očetova zahteva je bila zavrnjena s sodbo z dne 15. marca 2010 z obrazložitvijo, da R. Chaffe ni imel „pravic
         do varstva in vzgoje“ glede Chloé, ko je ta zapustila Združeno kraljestvo. Zoper to sodbo ni bila vložena pritožba.

      29      Tribunal de grande instance de Saint-Denis je 23. junija 2010 izdalo sodbo, s katero je B. Mercredi dodelilo izključno starševsko
         odgovornost glede Chloé in odločilo, da je običajno prebivališče tega otroka na materinem naslovu. Iz stališč, ki sta jih
         R. Chaffe in francoska vlada predložila na obravnavi, je razvidno, da ta sodba še ni pravnomočna.

       Nadaljevanje postopka, ki ga je oče leta 2009 začel v Združenem kraljestvu
      30      Zadeva, ki jo je R. Chaffe vložil oktobra 2009, je bila 15. aprila 2010 predložena sodniku McFarlanu. Po mnenju R. Chaffa
         je bilo High Court of Justice (England & Wales) pristojno, da 9. oktobra 2009 odloči v zvezi z njegovo hčerko, saj Chloé tedaj
         še ni izgubila običajnega prebivališča v Angliji. Poleg tega naj bi na podlagi prava, ki se uporablja v Angliji in Walesu,
         veljalo, da lahko na podlagi zahteve za izdajo odredbe v zvezi s pravicami do varstva in vzgoje, „pravice do varstva in vzgoje“
         pridobi sodišče. R. Chaffe dodaja, da bi moralo Tribunal de grande instance de Saint‑Denis, glede na to, da je bil angleškim
         sodiščem predložen predlog glede starševske odgovornosti, v skladu s členom 19 Uredbe prekiniti postopek, vse dokler se ne
         ugotovi pristojnost angleškega sodišča.

      31      B. Mercredi meni, da angleška sodišča niso bila pristojna za odločanje o Chloéjinem položaju, saj od dneva, ko je bila odpeljana
         na otok Réunion, njeno običajno prebivališče ni bilo več v Združenem kraljestvu, temveč v Franciji.

      32      Sodnik McFarlane je menil, da:

      –        je bila zadeva v zvezi s Chloé predložena angleškemu sodišču v trenutku, ko je oče telefoniral sodniku Holmanu;
      –        je imelo angleško sodišče od tedaj pravice do varstva in vzgoje glede Chloé;
      –        je prav tako imel od tedaj oče zaradi odredb, izdanih v njegovo korist, pravice do varstva in vzgoje;
      –        je Chloé še vedno imela običajno prebivališče v Angliji, „[…] ko sta angleško sodišče in oče pridobila pravice do varstva
         in vzgoje glede [otroka] in ko je angleško sodišče sprejelo odredbo, da mora Chloé ostati na območju pod njegovo pristojnostjo
         ali se na to območje vrniti“, in da

      –        so bila angleška sodišča 9. oktobra 2009 zato pristojna za odločanje o Chloéjinem položaju.
       Postopek, ki ga je mati začela v Združenem kraljestvu
      33      B. Mercredi se je 12. julija 2010 pritožila zoper odločbe High Court of Justice (England & Wales) pri predložitvenem sodišču.

      34      To sodišče v predložitveni odločbi poudarja, da je treba za opredelitev sodišča, ki je v skladu s pravom Unije pristojno v
         sporu v zvezi s starševsko odgovornostjo glede Chloé, pojasniti merila, ki jih je treba uporabiti za ugotovitev otrokovega
         običajnega prebivališča za namene členov 8 in 10 Uredbe.

      35      Predložitveno sodišče poleg tega meni, da je odgovor na vprašanje, ali je High Court of Justice (England & Wales) pridobilo
         pravice do varstva in vzgoje glede Chloé, ki izhajajo iz predlogov, ki jih je vložil njen oče, odvisen od pojma „institucija
         ali drug organ“ v smislu Uredbe, katerega razlaga je v pristojnosti Sodišča. Dalje želi navedeno sodišče pridobiti pojasnilo
         glede presoje konkurenčne pristojnosti sodišč v Združenem kraljestvu in francoskih sodišč, ki so odločala o predlogih očeta
         in matere deklice Chloé.

      36      V teh okoliščinah je Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje
         predložilo ta vprašanja:

      „1.      Katera so ustrezna merila za ugotovitev otrokovega običajnega prebivališča v smislu:
      –        člena 8 Uredbe […] št. 2201/2003;
      –        člena 10 Uredbe […] št. 2201/2003?
      2.      Ali je sodišče lahko ‚institucija ali drug organ‘, na katerega se prenesejo pravice do varstva in vzgoje za namene določb
         Uredbe […] št. 2201/2003?

      3.      Ali se člen 10 uporablja tudi po tem, ko sodišča zaprošene države članice zavrnejo zahtevo za vrnitev otroka na podlagi [Haaške
         konvencije iz leta 1980] z obrazložitvijo, da pogoji iz členov 3 in 5 niso izpolnjeni?

      Natančneje, kako je treba razrešiti nasprotje med odločitvijo zaprošene države, da pogoji iz členov 3 in 5 [Haaške konvencije
         iz leta 1980] niso izpolnjeni, in ugotovitvijo države prosilke, da so pogoji iz teh členov izpolnjeni?“

       Nujni postopek
      37      Predložitveno sodišče je predlagalo, naj se predlog za sprejetje predhodne odločbe obravnava po nujnem postopku iz člena 104b
         Poslovnika Sodišča.

      38      Ta predlog je utemeljilo z zatrjevanjem, da dokler ne bo določeno sodišče, ki je v skladu s pravom Unije pristojno v sporu
         v zvezi s starševsko odgovornostjo glede Chloé, ne bo mogoče odločiti o predlogih, ki jih je vložil njen oče, da bi pridobil
         sklep, ki bi mu omogočal ohranjanje stikov z njegovim otrokom.

      39      V zvezi s tem je treba poudariti, da je iz predložitvene odločbe razvidno, da se ta zadeva nanaša na otroka, starega eno leto
         in štiri mesece, ki je od očeta ločen več kot leto dni. Glede na to, da je otrok v posebej občutljivi starosti, kar zadeva
         njegov razvoj, bi lahko vzdrževanje trenutnega položaja, za katerega je poleg vsega značilna še velika oddaljenost očetovega
         prebivališča od otrokovega, v prihodnje resno škodilo otrokovemu odnosu z očetom.

      40      V teh okoliščinah je prvi senat Sodišča 28. oktobra 2010 na predlog sodnika poročevalca in po opredelitvi generalnega pravobranilca
         odločil, da ugodi predlogu predložitvenega sodišča, naj se predlog za sprejetje predhodne odločbe obravnava po nujnem postopku.

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      41      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, kakšna mora biti razlaga pojma „običajno prebivališče“ v smislu
         členov 8 in 10 Uredbe, da bi se opredelilo, katero sodišče je pristojno za odločanje o vprašanjih v zvezi s pravicami do vzgoje
         in varstva, zlasti ko se – kot v postopku v glavni stvari – odloča o položaju dojenčka, ki ga mati zakonito premesti v državo
         članico, ki ni država članica njegovega običajnega prebivališča, in ki ob začetku postopka pred sodiščem države članice odhoda
         tam biva šele nekaj dni.

      42      V zvezi s tem je treba najprej ugotoviti, da se v skladu s členom 8(1) Uredbe pristojnost sodišč države članice v zadevah
         starševske odgovornosti v zvezi z otrokom, ki je zakonito premeščen v drugo državo članico, določi na podlagi merila običajnega
         prebivališča tega otroka v trenutku, ko je navedeno sodišče začelo postopek.

      43      Na podlagi člena 16 Uredbe se šteje, da je sodišče začelo postopek v trenutku, ko je pisanje o začetku postopka ali enakovredno
         pisanje vloženo na navedenem sodišču. Kot je navedeno v točki 24 te sodbe, je R. Chaffe postopek pri zadevnem sodišču, in
         sicer pri sodniku Holmanu pri Duty High Court Judge, 9. oktobra 2009 začel samo po telefonu. Torej je treba šteti, da je High
         Court of Justice (England & Wales) postopek začelo šele 12. oktobra 2009, s tem da mora predložitveno sodišče – kot je navedeno
         v točki 26 te sodbe – preveriti, ali predlagatelj ni opustil sprejetja ukrepov, ki so potrebni, da bi bil akt vročen toženi
         stranki. Chloé, ki je na otok Réunion prispela 8. oktobra 2009, je na navedeni datum v tem francoskem departmaju bivala štiri
         dni.

      44      V zvezi s tem je treba najprej ugotoviti, da Uredba ne vsebuje opredelitve pojma „običajno prebivališče“. Iz uporabe pridevnika
         „običajno“ pa je mogoče kvečjemu sklepati, da mora biti za prebivališče značilna neka stalnost ali rednost.

      45      V skladu z ustaljeno sodno prakso je iz zahtev po enotni uporabi prava Unije in iz načela enakosti razvidno, da je treba izraze
         določbe prava Unije, ki se pri opredelitvi smisla in obsega ne sklicuje posebej na pravo držav članic, navadno razlagati samostojno
         in enotno v celotni Evropski uniji, in sicer ob upoštevanju okvira, v katerega je določba umeščena, in cilja, ki ga uresničuje
         zadevna ureditev (glej zlasti sodbe z dne 18. januarja 1984 v zadevi Ekro, 327/82, Recueil, str. 107, točka 11; z dne 6. marca 2008
         v zadevi Nordania Finans in BG Factoring, C‑98/07, ZOdl., str. I‑1281, točka 17, in z dne 2. aprila 2009 v zadevi A, C‑523/07,
         ZOdl., str. I‑2805, točka 34).

      46      Ker členi Uredbe, ki omenjajo pojem „običajno prebivališče“, glede opredelitve smisla in obsega tega pojma ne vsebujejo izrecne
         napotitve na pravo držav članic, ga je treba opredeliti ob upoštevanju okvira, v katerega so umeščene določbe Uredbe, in njenega
         cilja, zlasti cilja, ki je razviden iz uvodne izjave 12, v skladu s katero so temelji pristojnosti, določeni v tej uredbi,
         oblikovani tako, da kar najbolj upoštevajo interese otroka, zlasti merilo povezanosti.

      47      Da bi bili interesi otroka kar najbolj spoštovani, je Sodišče že razsodilo, da pojem „običajno prebivališče“ v smislu člena 8(1)
         Uredbe ustreza kraju, ki pomeni neko vključenost otroka v družbeno in družinsko okolje. Ta kraj mora ugotoviti nacionalno
         sodišče, pri čemer upošteva vse dejanske okoliščine posameznega primera (glej zgoraj navedeno sodbo A, točka 44).

      48      Med merili, ob upoštevanju katerih mora nacionalno sodišče ugotoviti kraj otrokovega običajnega prebivališča, je treba poudariti
         zlasti bivalne razmere in razloge za bivanje na ozemlju neke države članice ter njegovo državljanstvo (glej zgoraj navedeno
         sodbo A, točka 44).

      49      Kot je Sodišče med drugim navedlo v točki 38 zgoraj navedene sodbe A, morajo pri ugotavljanju otrokovega običajnega prebivališča
         poleg fizične prisotnosti otroka v državi članici tudi drugi dejavniki kazati, da ta prisotnost nikakor ni začasna ali priložnostna.

      50      Sodišče je v tem okviru poudarilo, da je namen tistega od staršev, ki ima starševsko odgovornost, da se z otrokom stalno naseli
         v drugi državi članici, ki se kaže v različnih zunanjih okoliščinah, kot je nakup ali najem stanovanja v državi članici gostiteljici,
         indic za premestitev običajnega prebivališča (glej zgoraj navedeno sodbo A, točka 40).

      51      V zvezi s tem je treba poudariti, da mora za razmejitev običajnega prebivališča od zgolj začasnega bivanja, bivanje praviloma
         trajati določen čas, da izkazuje zadostno stalnost. Vendar uredba ne določa minimalnega trajanja. Za prenos običajnega prebivališča
         v državo gostiteljico šteje zlasti volja zadevne osebe, da z namenom dodelitve stalnosti tam določi stalno ali običajno središče
         svojih življenjskih interesov. Tako je trajanje bivanja le indic pri presoji stalnosti prebivališča, saj je treba pri tej
         presoji upoštevati vse dejanske okoliščine posameznega primera.

      52      Poleg tega je mogoče, da ima v postopku v glavni stvari otrokova starost poseben pomen.

      53      Otrokovo družbeno in družinsko okolje, ki je bistveno za določitev kraja običajnega prebivališča, namreč sestavljajo različni
         dejavniki, ki so odvisni od otrokove starosti. Tako so dejavniki, ki jih je treba upoštevati pri otroku šoloobvezne starosti,
         drugačni od tistih, ki jih je treba upoštevati glede mladoletnika, ki je končal šolanje, ali od tistih, ki so upoštevni za
         dojenčka.

      54      Praviloma je okolje mlajšega otroka predvsem družinsko okolje, na katerega odločilno vpliva oseba ali osebe, s katerimi otrok
         živi, ki ga dejansko varujejo in vzgajajo ter zanj skrbijo.

      55      To še toliko bolj velja, če je zadevni otrok dojenček. Ta si neizogibno deli družbeno in družinsko okolje z okolico, od katere
         je odvisen. Torej je treba v primerih, kakršen je ta v glavni stvari, ko mati dejansko varuje in vzgaja dojenčka, presoditi
         njeno vključenost v družbeno in družinsko okolje. V zvezi s tem je mogoče upoštevati merila iz sodne prakse Sodišča, kot so
         razlogi za preselitev otrokove matere v drugo državo članico, njeno znanje jezikov ter njeno krajevno in družinsko poreklo.

      56      Iz zgoraj navedenega izhaja, da je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba pojem „običajno prebivališče“ v smislu
         členov 8 in 10 Uredbe razlagati tako, da ustreza kraju, ki pomeni neko vključenost otroka v družbeno in družinsko okolje.
         V ta namen, in če gre za položaj dojenčka, ki z materjo šele nekaj dni biva v državi članici, v katero je bil premeščen in
         ki ni država članica njegovega običajnega prebivališča, je treba upoštevati zlasti, prvič, trajanje, rednost, bivalne razmere
         in razloge za bivanje na ozemlju te države članice ter razloge za preselitev matere v navedeno državo, in drugič, predvsem
         zaradi otrokove starosti, krajevno in družinsko poreklo matere ter družinske in družbene odnose, ki jih imata mati in otrok
         v isti državi članici. Običajno prebivališče otroka mora ugotoviti nacionalno sodišče, pri čemer upošteva vse dejanske okoliščine
         posameznega primera.

      57      Če bi uporaba zgoraj navedenih meril v postopku v glavni stvari pripeljala do sklepa, da otrokovega običajnega prebivališča
         ni mogoče ugotoviti, bi bilo treba pristojno sodišče določiti na podlagi merila „navzočnosti otroka“ v smislu člena 13 Uredbe.

       Drugo vprašanje
      58      Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem sprašuje, ali je treba pojem „institucija ali drug organ“, na katerega se prenesejo
         pravice do varstva in vzgoje za namene določb Uredbe, razlagati tako, da vključuje pojem „sodišče“ v smislu člena 2(1) navedene
         uredbe.

      59      V zvezi s tem je treba poudariti, da predložitveno sodišče ni natančneje navedlo določb uredbe, v okviru katerih želi pridobiti
         razlago tega pojma, niti zakaj je ta razlaga potrebna za izdajo njegove sodbe. Vendar je očitno, da je ta pojem vsebovan v
         besedilu členov 10 in 11 Uredbe. Te določbe se nanašajo na pristojnost v primeru ugrabitve otroka in se torej uporabljajo
         pri nezakoniti premestitvi ali zadržanju otroka, medtem ko se člen 9 nanaša na zakonito preselitev otroka iz ene države članice
         v drugo.

      60      Kakor je bilo ugotovljeno v točki 23 te sodbe, ni sporno, da je bila Chloéjina premestitev na otok Réunion zakonita.

      61      Iz zgoraj navedenega izhaja, da se člen 10 Uredbe ne uporabi. Zato na drugo vprašanje ni treba odgovoriti.

       Tretje vprašanje
      62      Kakor je razvidno zlasti iz točk 1.4 in 4.6 predložitvene odločbe, predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje,
         ali odločbe sodišča ene države članice – ki na podlagi Haaške konvencije iz leta 1980 zavrne zahtevo za čimprejšnjo vrnitev
         otroka v območje pristojnosti sodišča druge države članice – ki se nanašajo na starševsko odgovornost glede tega otroka, vplivajo
         na odločbe, ki jih je treba v tej drugi državi članici izdati na podlagi tožb v zvezi s starševsko odgovornostjo, ki so bile
         vložene prej in o katerih še ni bilo odločeno.

       Sodba Tribunal de grande instance de Saint-Denis z dne 15. marca 2010
      63      Kakor je bilo poudarjeno v točki 28 te sodbe, je zahteva Chloéjinega očeta, ki jo je vložil pri Tribunal de grande instance
         de Saint-Denis, temeljila na določbah Haaške konvencije iz leta 1980. V skladu s členom 1 te konvencije je njen cilj zagotoviti
         čimprejšnjo vrnitev otrok, ki so bili nezakonito odpeljani ali zadržani v kakšni pogodbenici.

      64      Tribunal de grande instance de Saint-Denis je zavrnilo zahtevo Chloéjinega očeta za njeno vrnitev v Združeno kraljestvo, „saj
         ni [bil] predložen dokaz, da je imel Richard Chaffe ob premestitvi male Chloé Mercredi pravice do varstva in vzgoje, ki jih
         je dejansko izvajal, ali da bi take pravice imel, če ne bi prišlo do odhoda“.

      65      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da sodba navedenega sodišča z dne 15. marca 2010 v skladu s členom 19 Haaške konvencije
         iz leta 1980 ne vpliva na pravice do varstva in vzgoje, čeprav je postala pravnomočna, kot je ugotovljeno v točki 28 te sodbe.

      66      Iz tega izhaja, da če bi predložitveno sodišče na podlagi meril, navedenih v odgovoru na prvo vprašanje, odločilo, da je v
         skladu s členom 8 Uredbe pristojno za odločanje o starševski odgovornosti glede Chloé, sodba Tribunal de grande instance de
         Saint-Denis z dne 15. marca 2010 ne bi vplivala na odločbo, ki bi jo izdalo predložitveno sodišče.

       Sodba Tribunal de grande instance de Saint-Denis z dne 23. junija 2010
      67      Glede sodbe Tribunal de grande instance de Saint-Denis z dne 23. junija 2010, ki – kot je navedeno v točki 29 te sodbe – še
         ni postala pravnomočna, je treba najprej ugotoviti, da bo predložitveno sodišče, če bo odločalo, soočeno z dejstvom, da je
         prvonavedeno sodišče svojo sodbo oprlo ne le na Haaško konvencijo iz leta 1980, temveč tudi na Uredbo.

      68      V takem primeru konflikta dveh sodišč iz različnih držav članic, pri katerih sta bili na podlagi Uredbe vloženi tožbi v zvezi
         s starševsko odgovornostjo glede otroka, ki imata isti predmet in razlog, se uporabi člen 19(2) Uredbe. V skladu s tem členom
         sodišče, ki je drugo začelo postopek, po uradni dolžnosti prekine svoj postopek, dokler se ne ugotovi pristojnost sodišča,
         ki je prvo začelo postopek.

      69      Ker je oče otroka 12. oktobra 2009 pri High Court of Justice (England & Wales) vložil tožbo zlasti za to, da bi mu bila dodeljena
         starševska odgovornost, Tribunal de grande instance de Saint-Denis, pri katerem je mati začela postopek 28. oktobra 2009,
         ne more odločati o njenem predlogu.

      70      Iz zgoraj navedenega izhaja, da če bi predložitveno sodišče na podlagi meril, navedenih v odgovoru na prvo vprašanje, odločilo,
         da je v skladu s členom 8 Uredbe pristojno za odločanje o starševski odgovornosti glede Chloé, na odločbo, ki bi jo izdalo
         predložitveno sodišče, ne bi vplivala ne sodba Tribunal de grande instance de Saint-Denis z dne 15. marca 2010 ne njegova
         sodba z dne 23. junija 2010.

      71      Zato je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da odločbe sodišča ene države članice – ki na podlagi Haaške konvencije iz leta 1980
         zavrne zahtevo za čimprejšnjo vrnitev otroka v območje pristojnosti sodišča druge države članice – ki se nanašajo na starševsko
         odgovornost glede tega otroka, ne vplivajo na odločbe, ki jih je treba v tej drugi državi članici izdati na podlagi tožb v
         zvezi s starševsko odgovornostjo, ki so bile vložene prej in o katerih še ni bilo odločeno.

       Stroški
      72      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      1.      Pojem „običajno prebivališče“ v smislu členov 8 in 10 Uredbe Sveta (ES) št. 2201/2003 z dne 27. novembra 2003 o pristojnosti
            in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi
            Uredbe (ES) št. 1347/2000 je treba razlagati tako, da ustreza kraju, ki pomeni neko vključenost otroka v družbeno in družinsko
            okolje. V ta namen, in če gre za položaj dojenčka, ki z materjo šele nekaj dni biva v državi članici, v katero je bil premeščen
            in ki ni država članica njegovega običajnega prebivališča, je treba upoštevati zlasti, prvič, trajanje, rednost, bivalne razmere
            in razloge za bivanje na ozemlju te države članice ter razloge za preselitev matere v navedeno državo, in drugič, predvsem
            zaradi otrokove starosti, krajevno in družinsko poreklo matere ter družinske in družbene odnose, ki jih imata mati in otrok
            v isti državi članici. Običajno prebivališče otroka mora ugotoviti nacionalno sodišče, pri čemer upošteva vse dejanske okoliščine
            posameznega primera.
      Če bi uporaba zgoraj navedenih meril v postopku v glavni stvari pripeljala do sklepa, da otrokovega običajnega prebivališča
            ni mogoče ugotoviti, bi bilo treba pristojno sodišče določiti na podlagi merila „navzočnosti otroka“ v smislu člena 13 Uredbe.

      2.      Odločbe sodišča ene države članice – ki na podlagi Haaške konvencije o civilnopravnih vidikih mednarodne ugrabitve otrok z
            dne 25. oktobra 1980 zavrne zahtevo za čimprejšnjo vrnitev otroka v območje pristojnosti sodišča druge države članice – ki
            se nanašajo na starševsko odgovornost glede tega otroka, ne vplivajo na odločbe, ki jih je treba v tej drugi državi članici
            izdati na podlagi tožb v zvezi s starševsko odgovornostjo, ki so bile vložene prej in o katerih še ni bilo odločeno.
      Podpisi
      * Jezik postopka: angleščina.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 5. oktobra 1988. # Remo Padovani in dediči Mantovani proti Amministrazione delle finanze dello Stato. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunale civile e penale di Venezia - Italija. # Zadeva 210/87.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (sedmi senat) z dne 10. decembra 2008. # Kronoply GmbH & Co. KG in Kronotex GmbH & Co. KG proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Državne pomoči - Odločba Komisije, da ne poda ugovorov - Ničnostna tožba - Rok za vložitev tožbe - Objava kratkega obvestila - Neobstoj znatne prizadetosti konkurenčnega položaja - Nedopustnost - Lastnost zainteresiranega - Dopustnost - Opustitev začetka formalnega postopka preiskave - Neobstoj resnih težav. # Zadeva T-388/02.

text:
      Sodba Sodišča prve stopnje (sedmi senat) z dne 10. decembra 2008 – Kronoply in Kronotex proti Komisiji
      (Zadeva T-388/02)
      „Državne pomoči – Odločba Komisije, da ne poda ugovorov – Ničnostna tožba – Rok za vložitev tožbe – Objava kratkega obvestila – Neobstoj znatne prizadetosti konkurenčnega položaja – Nedopustnost – Lastnost zainteresiranega – Dopustnost – Opustitev začetka formalnega postopka preiskave – Neobstoj resnih težav“
      1.                     Ničnostna tožba – Roki – Začetek – Datum objave – Dan, ko tožnik izve za akt – Podrednost – Akti, ki so v skladu z ustaljeno
            prakso institucije predmet objave v Uradnem listu (člen 230, peti odstavek, ES) (Glej točke od 29 do 32.)
      2.                     Ničnostna tožba – Fizične ali pravne osebe – Akti, ki jih neposredno in posamično zadevajo – Odločba Komisije, s katero je
            ta ugotovila združljivost državne pomoči s skupnim trgom, ne da bi začela formalni postopek preiskave – Tožba konkurenčnega
            podjetja, ki je ne upravičuje znatna prizadetost njegovega položaja na trgu – Nedopustnost (člen 88(2) in (3) ES ter člen
            230, četrti odstavek, ES) (Glej točki 62 in 64.)
      3.                     Ničnostna tožba – Fizične ali pravne osebe – Akti, ki jih neposredno in posamično zadevajo – Odločba Komisije, s katero je
            ta ugotovila združljivost državne pomoči s skupnim trgom, ne da bi začela formalni postopek preiskave – Tožbe zadevnih strank
            v smislu člena 88(2) ES – Dopustnost – Pogoji (člen 88(2) in (3) ES ter člen 230, četrti odstavek, ES) (Glej točke 60 in od
            70 do 72.)
      4.                     Pomoči, ki jih dodelijo države – Preizkus Komisije – Predhodna in kontradiktorna faza – Združljivost pomoči s skupnim trgom
            – Odločitev, da se ne začne formalni postopek preiskave – Dopustnost – Zahteva (člen 88(2) in (3) ES; Uredba Sveta št. 659/1999,
            člen 4(4)) (Glej točki 92 in 93.)
      5.                     Pomoči, ki jih dodelijo države – Prepoved – Odstopanja – Diskrecijska pravica Komisije – Možnost sprejetja okvirov (člena
            3(g) ES in 87(3) ES) (Glej točki 143 in 144.)
      Predmet

               Zahteva za razglasitev ničnosti odločbe Komisije z dne 19. junija 2002, da ne poda ugovorov v zvezi s pomočjo, ki so jo dodelili
                  nemški organi v korist Zellstoff Stendal za izgradnjo tovarne za izdelavo papirne mase.

            Izrek

                  1)

                  	Tožba se zavrne.

                  2)

                  	Kronoply GmbH & Co. KG in Kronotex GmbH & Co. KG se naloži plačilo lastnih stroškov, stroškov Komisije Evropskih skupnosti
                     in Zellstoff Stendal GmbH ter dežele Saška-Anhalt.

                  3)

                  	Zvezna republika Nemčija nosi lastne stroške.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 24. oktobra 2013. # Samantha Elrick proti Bezirksregierung Köln. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Verwaltungsgericht Hannover - Nemčija. # Državljanstvo Unije - Člena 20 PDEU in 21 PDEU - Pravica do svobodnega gibanja in prebivanja - Državljan države članice - Izobraževanje v drugi državi članici - Štipendija - Pogoji - Terciarno izobraževanje, ki traja dve leti ali več - Pridobitev poklicne kvalifikacije. # Zadeva C-275/12.

text:
         SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 24. oktobra 2013 (
            *1
         )
      „Državljanstvo Unije — Člena 20 PDEU in 21 PDEU — Pravica do svobodnega gibanja in prebivanja — Državljan države članice — Izobraževanje v drugi državi članici — Štipendija — Pogoji — Terciarno izobraževanje, ki traja dve leti ali več — Pridobitev poklicne kvalifikacije“
      V zadevi C-275/12,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Verwaltungsgericht Hannover (Nemčija) z odločbo z dne 22. maja 2012, ki je prispela na Sodišče 4. junija 2012, v postopku

         Samantha Elrick

      proti

         Bezirksregierung Köln,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi M. Ilešič, predsednik senata, C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh (poročevalec), sodnika, C. Toader, sodnica, in E. Jarašiūnas, sodnik,
      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodna tajnica: C. Strömholm, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 21. marca 2013,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za nemško vlado T. Henze in J. Möller, agenta,

               —

               za dansko vlado V. P. Jørgensen in C. Thorning, agenta,

               —

               za avstrijsko vlado C. Pesendorfer, agentka,

               —

               za Evropsko komisijo V. Kreuschitz in D. Roussanov, agenta,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalne pravobranilke, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 20 PDEU in 21 PDEU.

               2

               Predlog je bil vložen v okviru spora med S. Elrick, nemško državljanko, in Bezirksregierung Köln (vlada enote lokalne samouprave Köln), do katerega je prišlo, ker ji Bezirksregierung Köln ni dodelil štipendije za izobraževanje v Združenem kraljestvu.

         Pravni okvir

               3

               Zvezni zakon o individualnem spodbujanju izobraževanja (Bundesgesetz über individuelle Förderung der Ausbildung (Bundesausbildungsförderungsgesetz)), kakor je bil 23. decembra 2007 spremenjen z zakonom o 22. spremembi zakona o individualnem spodbujanju izobraževanja (BGB1. I, str. 3254, v nadaljevanju: BAföG) v členu 1 z naslovom Temeljno načelo določa:
               „Študent ali dijak ima na podlagi tega zakona pravico do štipendije, ki ustreza njegovim interesom, sposobnostim in uspehu, če sicer nima sredstev za preživljanje in izobraževanje.“

               4

               Člen 2 BAföG z naslovom Izobraževalne ustanove določa:
               „1.   Štipendija se dodeli za obiskovanje

                        (1)

                        nadaljevalnih splošnoizobraževalnih šol [weiterführende allgemeinbildende Schulen] in poklicnih strokovnih šol [Berufsfachschulen], kar zajema vse vrste poklicnega temeljnega izobraževanja od 10. razreda dalje [kar ustreza desetemu letu šolanja], ter strokovnih in visokih strokovnih šol [Fach- und Fachoberschulklassen], ki jih je mogoče obiskovati brez končanega poklicnega izobraževanja, če študent ali dijak izpolnjuje merila iz odstavka 1a,

                        (2)

                        poklicnih strokovnih in strokovnih šol [Berufsfachschulklassen und Fachschulklassen], ki jih je mogoče obiskovati brez končanega poklicnega izobraževanja, če se z njimi po koncu vsaj dveletnega programa pridobi poklicna kvalifikacija,

                  […]
               Za uvrstitev sta odločilnega pomena vrsta in vsebina izobraževanja. Štipendija se dodeli za izobraževanja v javnih izobraževalnih ustanovah – razen če gre za zasebno visokošolsko izobraževalno ustanovo – ali v nadomestnih zasebnih ustanovah [Ersatzschule].
               […]
               1a.   Za obiskovanje v odstavku 1, točka 1, opisanih ustanov se štipendija dodeli le, če študent ali dijak ne prebiva pri starših in

                        (1)

                        v razumni razdalji od prebivališča staršev ni enakovredne izobraževalne ustanove;

                  […]
               5.   Štipendija se dodeli le, če traja izobraževalno obdobje vsaj polovico šolskega ali študijskega leta in se mora študent ali dijak v tem času načeloma popolnoma posvetiti izobraževanju. […]“

               5

               V skladu s členom 4 BAföG se štipendija dodeli za izobraževanje v Nemčiji, razen če so izpolnjeni pogoji iz členov 5 in 6 tega zakona.

               6

               Člen 5 BAföG z naslovom Izobraževanje v tujini določa:
               „1.   Stalno prebivališče v smislu tega zakona je kraj, kjer je središče življenjskih interesov, ki ni le začasno, pri čemer se ne zahteva namen stalne nastanitve; če se nekdo na nekem kraju zadržuje le zaradi izobraževanja, tam nima stalnega prebivališča.
               2.   Študentom ali dijakom, ki imajo stalno prebivališče v Nemčiji, se dodeli štipendija za obiskovanje izobraževalne ustanove v tujini, za
               […]

                        (3)

                        izobraževanje ali nadaljevanje izobraževanja na izobraževalni ustanovi v državi članici Evropske unije ali Švici […].

                  […]
               4.   Odstavek 2, točka 3, velja le za obiskovanje izobraževalnih ustanov, ki so enakovredne poklicnim strokovnim šolam [Berufsfachschulklassen] iz člena 2(1), točka 2, visokim strokovnim šolam [höhere Fachschulen], akademijam [Akademien] ali visokim šolam [Hochschulen] v Nemčiji. Preizkus enakovrednosti opravi urad v okviru postopka dodelitve [štipendije].“

         Dejansko stanje in vprašanje za predhodno odločanje

               7

               Iz predložitvene odločbe je razvidno, da S. Elrick, nemška državljanka, ki je bila v Nemčiji rojena 1. junija 1989 in ima stalno prebivališče v smislu člena 5(1) BAföG pri svojih starših v tej državi članici, od leta 1998 pretežno prebiva v Združenem kraljestvu.

               8

               Potem ko je v grofiji Devon (Združeno kraljestvo) končala sekundarno izobraževanje, je bila od 8. septembra 2009 kot redna študentka vpisana na South Devon College, na izobraževalni program, s katerim se pridobi „First Diploma in Travel, Level 2“. Za ta enoletni izobraževalni program se ni zahtevalo predhodno dokončanje kakega drugega poklicnega izobraževanja. S. Elrick je imela med sekundarnim izobraževanjem in v času, ko je bila vpisana na South Devon College, stalno prebivališče pri starših v Nemčiji.

               9

               S. Elrick je 5. julija 2008 vložila prošnjo, naj se ji za obiskovanje South Devon College s septembrom 2008 dodeli štipendija.

               10

               Bezirksregierung Köln je s sklepom z dne 13. avgusta 2008 to prošnjo zavrnila, ker se z izobraževanjem, ki ga je izbrala S. Elrick, ne pridobi poklicna kvalifikacija v skladu z merili iz člena 2(1), točka 2, prvi stavek, BAföG, ker je primerljivo z enoletnim izobraževanjem na kateri od nemških poklicnih strokovnih šol (Berufsfachschule), ki je namenjeno poklicni usmeritvi, in ker se za tako izobraževanje štipendija za izobraževanje v tujini ne dodeljuje.

               11

               S. Elrick je 11. septembra 2008 zoper ta sklep vložila tožbo, ki jo je utemeljila s trditvijo, da sta bila z njeno izključitvijo iz sistema štipendij, ki ga določa BAföG, kršena člena 20 PDEU in 21 PDEU. Če bi se na primerljivo izobraževanje vpisala v Nemčiji, bi ji bila za to izobraževanje dodeljena štipendija, tudi če bi trajalo le eno leto. Nacionalno pravo naj bi ji torej dalo možnost izbire med tem, da se pri izbiri izobraževalne ustanove odreče pravici do svobode gibanja v Evropski uniji, in tem, da se odreče štipendiji, ki se dodeljuje na podlagi prava njene izvorne države. Tako naj bi bila njena pravica do svobode gibanja neupravičeno omejena iz razlogov, ki niso objektivno utemeljeni.

               12

               Verwaltungsgericht Hannover se sprašuje, ali je nacionalna ureditev usklajena s členoma 20 PDEU in 21 PDEU. Najprej navaja, da se v skladu s členom 5(2), točka 3, BAföG, štipendija za izobraževanje, ki se v celoti izvaja v tujini, na izobraževalni ustanovi, katere program je enakovreden programu poklicne strokovne šole v Nemčiji, lahko dodeli le, če so izpolnjeni pogoji iz člena 2(1), točka 2, BAföG. V skladu s to določbo mora zadevno izobraževanje omogočati pridobitev poklicne kvalifikacije po koncu vsaj dvoletnega programa. V zvezi z izobraževanjem S. Elrick v Združenem kraljestvu pa naj ta pogoj ne bi bil izpolnjen.

               13

               Predložitveno sodišče navaja, da bi bila S. Elrick, če bi v Nemčiji opravila program, ki je primerljiv z izobraževanjem, ki ga je opravila v Združenem kraljestvu, na podlagi členov 1, 2(1), točka 1, in 4 v povezavi s členom 2(1a), točka 1, BAföG do štipendije načeloma upravičena.

               14

               Po navedbah tega sodišča bi bilo namreč za obiskovanje ustanove s takim programom v bližini prebivališča njenih staršev v Nemčiji treba v vsako smer opraviti pot, ki bi trajala več kot eno uro, kar po izvedbenih predpisih BAföG (Verwaltungsvorschriften zum BAföG) presega razumno trajanje. Če bi se S. Elrick tako preselila v kraj s primerljivo nemško izobraževalno ustanovo, bi načeloma imela pravico do štipendije za ta izobraževalni program.

               15

               Predložitveno sodišče izraža dvom o skladnost zadevne nacionalne ureditve s pravom Unije. Tako naj S. Elrick – ker se v skladu z BAföG za izobraževanje v Združenem kraljestvu štipendija ne more dodeliti, medtem ko bi se za primerljivo izobraževanje v Nemčiji lahko – ne bi imela druge možnosti, kot da se odpove bodisi izvajanju pravice do prostega gibanja bodisi pravici do štipendije.

               16

               V teh okoliščinah je Verwaltungsgericht Hannover prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „Ali člena 20 PDEU in 21 PDEU nasprotujeta določbi nacionalnega prava, v skladu s katero nemški državljan, ki ima stalno prebivališče v Nemčiji in obiskuje izobraževalno ustanovo v drugi državi članici Evropske unije, nima pravice do štipendije, ki je urejena v [BAföG], za obiskovanje te tuje izobraževalne ustanove, ker traja izobraževalni program samo eno leto, čeprav bi lahko na podlagi BAföG dobil štipendijo za primerljivo izobraževanje v Nemčiji, ki bi prav tako trajalo le eno leto?“

         Vprašanje za predhodno odločanje

               17

               Predložitveno sodišče s tem vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člena 20 PDEU in 21 PDEU razlagati tako, da nasprotujeta ureditvi države članice, kakršna je zadevna ureditev v postopku v glavni stvari, ki za to, da se državljanki s stalnim prebivališčem v tej državi članici dodeli štipendija za izobraževanje v drugi državi članici, določa pogoj, da se s tem izobraževanjem poklicna kvalifikacija, ki je enakovredna poklicnim kvalifikacijam, ki jih izdajajo poklicne strokovne šole v državi dodelitve štipendije, pridobi po koncu najmanj dveletnega programa, čeprav bi bila zadevni osebi štipendija zaradi njenega posebnega položaja dodeljena, če bi se odločila, da bo v tej državi obiskovala izobraževanje, ki je enakovredno izobraževanju, ki ga je želela obiskovati v drugi državi članici, in bi trajalo manj kot dve leti.

               18

               Najprej je treba spomniti, da ima S. Elrick kot nemška državljanka v skladu s členom 20(1) PDEU status državljanke Unije in se torej lahko, po potrebi tudi proti državi članici svojega izvora, sklicuje na pravice, povezane s tem statusom (glej sodbe z dne 26. oktobra 2006 v zadevi Tas-Hagen in Tas, C-192/05, ZOdl., str. I-10451, točka 19; z dne 23. oktobra 2007 v združenih zadevah Morgan in Bucher, C-11/06 in C-12/06, ZOdl., str. I-9161, točka 22, in z dne 18. julija 2013 v združenih zadevah Prinz in Seeberger, C-523/11 in C-585/11, točka 23 in navedena sodna praksa).

               19

               Kot je Sodišče že večkrat razsodilo, je namen statusa državljana Unije ta, da postane temeljni status državljanov držav članic, ki tem državljanom, ki so v enakem položaju, omogoča, da so na področju uporabe ratione materiae PDEU, neodvisno od državljanstva in brez poseganja v izjeme, ki so v povezavi s tem izrecno določene, enako pravno obravnavani (sodbi z dne 11. julija 2002 v zadevi D’Hoop, C-224/98, Recueil; str. I-6191, točka 28; z dne 21. februarja 2013 v zadevi N. C-46/12, točka 27, in zgoraj navedena sodba Prinz in Seeberger, točka 24).

               20

               Na področje veljavnosti prava Skupnosti spadajo med drugim primeri, ki se nanašajo na izvajanje temeljnih svoboščin, zagotovljenih v Pogodbi, zlasti pravica do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic na podlagi člena 21 PDEU (zgoraj navedeni sodbi Morgan in Bucher, točka 23, ter Prinz in Seeberger, točka 25 in navedena sodna praksa).

               21

               V zvezi s tem, čeprav so države članice v skladu s členom 165(1) PDEU pristojne za določanje vsebine poučevanja in organizacijo svojih izobraževalnih sistemov, pa morajo pri izvajanju te pristojnosti spoštovati pravo Unije in zlasti določbe Pogodbe o pravici do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, kot jo določa člen 21(1) PDEU (glej zgoraj navedeni sodbi Morgan in Bucher, točka 24, ter Prinz in Seeberger, točka 26, in navedena sodna praksa).

               22

               Opozoriti je treba tudi, da nacionalna zakonska ureditev, ki je za nekatere državljane manj ugodna zgolj zato, ker so uporabili svojo pravico do prostega gibanja in začasnega bivanja v drugi državi članici, pomeni omejitev pravic, ki jih člen 21(1) PDEU priznava vsakemu državljanu Unije (sodba z dne 18. julija 2006 v zadevi De Cuyper, C-406/04, ZOdl., str. I-6947, točka 39, ter zgoraj navedeni sodbi Morgan in Bucher, točka 25, ter Prinz in Seeberger, točka 27). V zvezi s tem državljan države članice, ki gre v drugo državo članico, kjer nadaljuje srednješolsko izobraževanje, uresničuje pravico prostega gibanja, ki jo zagotavlja člen 20 PDEU (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo D’Hoop, točke od 29 do 34, in sodbo z dne 15. marca 2005 v zadevi Bidar, C-209/03, ZOdl., str. I-2119, točka 35).

               23

               Ugodnosti, ki jih Pogodba ponuja na področju gibanja državljanov Unije, namreč ne bi dosegle polnega učinka, če bi državljana neke države članice od njihove uporabe lahko odvrnile ovire, ki zaradi njegovega prebivanja v drugi državi članici izhajajo iz ureditve njegove države izvora, ki ga kaznuje zgolj zato, ker je uporabil navedene ugodnosti (glej zgoraj navedene sodbe D’Hoop, točka 31; Morgan in Bucher, točka 26, ter Prinz in Seeberger, točka 28).

               24

               Ta preudarek je ob upoštevanju ciljev, ki jim sledita člena 6(e) PDEU in 165(2), druga alinea, PDEU, med drugim spodbujanja mobilnosti študentov in učiteljev, zlasti pomemben na področju izobraževanja (glej zgoraj navedeno sodbo D’Hoop, točka 32; sodbo z dne 7. julija 2005 v zadevi Komisija proti Avstriji, C-147/03, ZOdl., str. I-5969, točka 44, in zgoraj navedeni sodbi Morgan in Bucher, točka 27, ter Prinz in Seeberger, točka 29).

               25

               Poleg tega je treba spomniti, da pravo Unije državam članicam ne nalaga nobene obveznosti, naj zagotovijo sistem štipendiranja za študij v drugi državi članici. Vendar če država članica uvede sistem štipendiranja, ki daje študentom pravico do štipendij, mora poskrbeti za to, da pravila dodeljevanja teh štipendij ne omejujejo neupravičeno zadevne pravice do gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi Morgan in Bucher, točka 28, ter Prinz in Seeberger, točka 30).

               26

               V obravnavanem primeru ni sporno, da bi bila tožeča stranka, če bi v Nemčiji opravila izobraževanje, ki je primerljivo s tistim, ki ga je opravila v Združenem kraljestvu, upravičena do štipendije, glede na to, da v razumni oddaljenosti od prebivališča njenih staršev v Nemčiji ni bilo nobene ustanove, ki bi ponujala enakovredno izobraževanje.

               27

               Nemška vlada navaja, da ureditev v postopku v glavni stvari ne omejuje svobode gibanja in prebivanja, ker je odločitev nemškega zakonodajalca, da ne bo uvedel pravice do štipendije za vrsto programa, kakršnega obiskuje S. Elrick, legitimna in ker ga k temu noben ukrep prava Unije ne zavezuje. Po navedbah te vlade je namen BAföG kvalitativna selekcija vrste izobraževanj, ki jih bo Zvezna republika Nemčija subvencionirala. Taka ureditev naj ne bi pomenila omejitve temeljnih svobod gibanja in prebivanja.

               28

               Vendar ureditev, kakršna je v postopku v glavni stvari, ki dodelitev štipendije za izobraževanje v tujini pogojuje z enakovrednostjo tega izobraževanja z izobraževanjem, ki ga ponujajo poklicne strokovne šole (Berufsfachschulklasse), s katerim se po koncu vsaj dvoletnega programa pridobi poklicna kvalifikacija, pomeni omejitev v smislu člena 21 PDEU, ker bi bila štipendija prosilcu, ki je v enakem osebnem položaju kot S. Elrick, za izobraževanje v Nemčiji, ki je enakovredno programu, ki ga je S. Elrick obiskovala v drugi državi članici, odobrena.

               29

               Ob upoštevanju vpliva, ki ga lahko ima izvrševanje pravice do prostega gibanja in prebivanja v drugi državi članici na pravico do štipendije, lahko tak pogoj državljane Unije, kot je S. Elrick, od izvrševanja navedene pravice odvrne (glej zgoraj navedeno sodbo Prinz in Seeberger, točka 32). Poleg tega ni mogoče šteti, da so omejevalni učinki, ki jih povzroča ta pogoj, tako negotovi in nepomembni, da ne bi pomenili omejitve prostega gibanja in prebivanja (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Morgan in Bucher, točka 32).

               30

               V skladu z ustaljeno sodno prakso je lahko ureditev, ki omejuje temeljno svoboščino, ki je zagotovljena s Pogodbo, s stališča prava Unije utemeljena le, če temelji na objektivnih preudarkih v splošnem interesu, ki niso odvisni od državljanstva zadevnih oseb, in če je sorazmerna s ciljem, ki mu legitimno sledi nacionalno pravo (glej zgoraj navedene sodbe De Cuyper, točka 40; Tas-Hagen in Tas, točka 33, ter Morgan in Bucher, točka 33). Iz sodne prakse Sodišča izhaja, da je ukrep sorazmeren, če je primeren za uresničenje želenega cilja in se z njim ne prekorači tega, kar je nujno za njegovo doseganje (zgoraj navedene sodbe De Cuyper, točka 42, Morgan in Bucher, točka 33, in Prinz in Seeberger, točka 33).

               31

               Nemška vlada navaja, da je nacionalna ureditev v postopku v glavni stvari upravičena z izbiro nemškega zakonodajalca, da štipendijo za študij v tujini dodeli glede na povprečno pričakovano koristnost izobraževanja in glede na razmerje med bivanjem v tujini in celotnim trajanjem tega izobraževanja. Po mnenju te vlade je splošni cilj ureditve v postopku v glavni stvari torej ta, da se štipendije za izobraževanje v tujini dodeli le za izobraževanja, ki študentu dajejo največje možnosti na trgu dela. Tako naj bi izobraževanje, s katerim se doseže le nizka stopnja kvalifikacije, kakršno je zadevno izobraževanje v postopku v glavni stvari, sicer dajalo splošno poklicno usmeritev, vendar pa naj bi možnosti takega študenta na trgu dela le malo povečalo. Zato naj dodelitev štipendije za tako izobraževanje v tujini ne bi bila upravičena.

               32

               Iz argumentov, ki jih je navedla nemška vlada, pa ni jasno razvidno, kako naj bi se z zadevno ureditvijo iz postopka v glavni stvari, posebej pa s pogojem, določenim v členu 2(2) BAföG, da mora nameravano izobraževanje trajati vsaj dve leti, in to ne glede na njegovo vrsto in vsebino, medtem ko se izobraževanje, ki tega pogoja ne izpolnjuje, vendar se izvaja v Nemčiji, v nekaterih okoliščinah – v kakršnih je med drugim tudi tožeča stranka – subvencionira, doseglo cilj subvencioniranja le tistih izobraževanj v tujini, ki povečujejo možnosti študentov na trgu dela. Ugotoviti je torej treba, da zahteva po trajanju dveh let nima nikakršne povezave z ravnijo izbrane izobrazbe.

               33

               Tako je treba ugotoviti, da je naložitev pogoja trajanja, kakršen je v postopku v glavni stvari, neskladna z navedenim ciljem in zato neprimerna za njegovo izpolnitev (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Morgan in Bucher, točka 36).

               34

               Glede na navedeno je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člena 20 PDEU in 21 PDEU razlagati tako, da nasprotujeta ureditvi države članice, kakršna je ureditev v postopku v glavni stvari, ki za to, da se državljanki s stalnim prebivališčem v tej državi članici dodeli štipendija za izobraževanje v drugi državi članici, določa pogoj, da se s tem izobraževanjem poklicna kvalifikacija, ki je enakovredna poklicnim kvalifikacijam, ki jih izdajajo poklicne strokovne šole v državi dodelitve štipendije, pridobi po koncu najmanj dvoletnega programa, čeprav bi bila zadevni osebi štipendija zaradi njenega posebnega položaja dodeljena, če bi se odločila, da bo v tej državi obiskovala izobraževanje, ki je enakovredno izobraževanju, ki ga je želela obiskovati v drugi državi članici, in bi trajalo manj kot dve leti.

         Stroški

               35

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

                     Člena 20 PDEU in 21 PDEU je treba razlagati tako, da nasprotujeta ureditvi države članice, kakršna je ureditev v postopku v glavni stvari, ki za to, da se državljanki s stalnim prebivališčem v tej državi članici dodeli štipendija za izobraževanje v drugi državi članici, določa pogoj, da se s tem izobraževanjem poklicna kvalifikacija, ki je enakovredna poklicnim kvalifikacijam, ki jih izdajajo poklicne strokovne šole v državi dodelitve štipendije, pridobi po koncu najmanj dvoletnega programa, čeprav bi bila zadevni osebi štipendija zaradi njenega posebnega položaja dodeljena, če bi se odločila, da bo v tej državi obiskovala izobraževanje, ki je enakovredno izobraževanju, ki ga je želela obiskovati v drugi državi članici, in bi trajalo manj kot dve leti.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča z dne 20. oktobra 1993. # Maurizio Balocchi proti Ministero delle Finanze dello Stato. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunale di Genova - Italija. # Šesta direktiva DDV. # Zadeva C-10/92.


Sodba Sodišča z dne 22. junija 1989. # Fratelli Costanzo SpA proti Comune di Milano. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunale amministrativo regionale della Lombardia - Italija. # Zadeva 103/88.


title: Sodba Sodišča (peti senat) z dne 6. septembra 2012.#United States Polo Association proti Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino.#Zadeva C-327/11 P.

text:
      Sodba Sodišča (peti senat) z dne 6. septembra 2012 – United States Polo Association proti UUNT
      (Zadeva C-327/11 P)
      „Pritožba – Znamka Skupnosti – Uredba (ES) št. 40/94 – Člen 8(1)(b) – Verjetnost zmede – Besedni znak ,U.S. POLO ASSN.‘ – Ugovor imetnika prejšnje besedne znamke POLO-POLO“
      1.                     Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje
            enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede zaradi prejšnje znamke –
            Presoja verjetnosti zmede – Merila (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(1)(b)) (Glej točke od 44 do 46.)
      2.                     Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje
            enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Podobnost zadevnih znamk – Merila za
            presojo – Sestavljena znamka (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(1)(b)) (Glej točko 57.)
      3.                     Pritožba – Razlogi – Nepravilna presoja dejstev in dokazov – Nedopustnost – Nadzor Sodišča nad presojo dejstev in dokazov –
            Izključitev, razen ob izkrivljanju (člen 256 PDEU; Statut Sodišča, člen 58, prvi odstavek) (Glej točko 62.)
      Predmet

               Pritožba zoper sodbo Splošnega sodišča (drugi senat) z dne 13. aprila 2011 v zadevi United States Polo Association proti UUNT
                  (T-228/09), s katero je Splošno sodišče zavrnilo tožbo za razveljavitev, ki jo je vložil prijavitelj besedne znamke „U.S.
                  POLO ASSN.“ za proizvode iz razredov 9, 20, 21, 24 in 27 zoper odločbo četrtega odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na
                  notranjem trgu (UUNT) z dne 20. marca 2009 (zadeva R 886/2008-4), s katero je bila zavrnjena pritožba zoper odločbo oddelka
                  za ugovore, ki je delno zavrnil registracijo navedene znamke v postopku z ugovorom, ki ga je sprožil imetnik besedne znamke
                  Skupnosti in besedne nacionalne znamke „POLO-POLO“ za proizvode iz razredov 24, 35 in 39 – Razlaga in uporaba člena 8(4) Uredbe
                  (ES) št. 40/94 (postal člen 8(4) Uredbe (ES) št. 207/2009)

            Izrek

                  1.

                  	Pritožba se zavrne.

                  2.

                  	United States Polo Association se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 28. oktobra 1992. # Kazenski postopek proti Johannes Stephanus Wilhelmus Ter Voort. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Arrondissementsrechtbank Leeuwarden - Nizozemska. # Zadeva C-219/91.


Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 22. septembra 1988. # Mads Peder Jensen proti Landbrugsministeriet. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Højesteret - Danska. # Zadeva 199/87.