title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 3. septembra 2015.#UAB „Fast Bunkering Klaipėda“ proti Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos vyriausybės.#Predhodno odločanje – Obdavčenje – Davek na dodano vrednost (DDV) – Direktiva 2006/112/ES – Člen 148(a) – Dobava blaga – Pojem – Oprostitev – Dobava blaga za oskrbovanje plovil za plovbo na odprtem morju – Dobave posrednikom, ki delujejo v svojem imenu.#Zadeva C-526/13.

text:
               Stranke
               Razlogi za odločitev
               Izrek

            Stranke
            V zadevi C‑526/13,
            katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės (Litva) z odločbo z dne 30. septembra 2013, ki je prispela na Sodišče 7. oktobra 2013, v postopku
            „Fast Bunkering Klaipėda“ UAB
            proti
            Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos ,
            SODIŠČE (četrti senat),
            v sestavi L. Bay Larsen, predsednik senata, K. Jürimäe, sodnica, J. Malenovský (poročevalec), M. Safjan, sodnika, in A. Prechal, sodnica,
            generalna pravobranilka: E. Sharpston,
            sodni tajnik: M. Aleksejev, administrator,
            na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 4. decembra 2014,
            ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
            – za „Fast Bunkering Klaipėda“ UAB I. Misiūnas, atstovas,
            – za litovsko vlado D. Kriaučiūnas, R. Krasuckaitė in D. Stepanienė, agenti,
            – za italijansko vlado G. Palmieri, agentka, skupaj s C. Colelli in A. Collabolletta, avvocati dello Stato,
            – za Evropsko komisijo C. Soulay in A. Steiblytė, agentki,
            po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 5. marca 2015
            izreka naslednjo
            Sodbo

            Razlogi za odločitev
            1. Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 148(a) Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost (UL L 347, str. 1).
            2. Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo „Fast Bunkering Klaipėda“ UAB (v nadaljevanju: FBK) in Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos (nacionalna davčna inšpekcija pri ministrstvu za finance Republike Litve) glede statusa dobave goriva posrednikom, ki delujejo v svojem imenu, z vidika davka na dodano vrednost (DDV).
            Pravni okvir
            Mednarodno pravo
            3. Konvencijo o mednarodnem civilnem letalstvu, podpisano 7. decembra 1944 v Čikagu (Združene države), so ratificirale vse države članice Evropske unije, vendar ta ni pogodbenica navedene konvencije. Ta konvencija zlasti določa pravila glede registrskih oznak zrakoplovov in dovoljenj za letenje.
            Pravo Unije
            4. Direktiva 2006/112 je s 1. januarjem 2007 razveljavila in nadomestila Šesto direktivo Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih - Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str. 23, v nadaljevanju: Šesta direktiva).
            5. Člen 14 Direktive 2006/112 določa:
            „1. ‚Dobava blaga‘ pomeni prenos pravice do razpolaganja s premoženjem v stvareh kot lastnik.
            2. Za dobavo blaga se poleg transakcije iz odstavka 1 štejejo naslednje transakcije:
            […]
            (c) prenos blaga po pogodbi, na podlagi katere se plača provizija na nakup ali prodajo.
            […]“
            6. Člen 131 te direktive določa:
            „Oprostitve iz poglavij 2 do 9 se uporabljajo […] pod pogoji, ki jih določijo države članice zaradi zagotavljanja pravilne in enostavne uporabe teh oprostitev in preprečevanja vsakršnih možnih davčnih utaj, izogibanja in zlorab.“
            7. Člen 146(1) Direktive 2006/112 določa:
            „Države članice oprostijo naslednje transakcije:
            (a) dobavo blaga, ki ga prodajalec ali druga oseba za njegov račun odpošlje ali odpelje v namembni kraj zunaj Skupnosti;
            […]“
            8. Člen 148(a) Direktive 2006/112 s podobnimi izrazi povzema določbe člena 15, točka 4, Šeste direktive. Ta člen 148 določa:
            „Države članice oprostijo naslednje transakcije:
            (a) dobavo blaga za oskrbovanje plovil za plovbo na odprtem morju, ki opravljajo prevoz potnikov za plačilo ali so namenjena opravljanju komercialne, industrijske ali ribiške dejavnosti […]
            […]
            (e) dobavo blaga za oskrbovanje z gorivom in drugo oskrbovanje zrakoplovov, ki jih uporabljajo letalske družbe predvsem za polete na mednarodnih zračnih poteh za plačilo;
            (f) dobavo, izboljšave, popravilo, vzdrževanje, zakup in najem zrakoplovov iz točke (e) ter dobavo, najem, popravilo in vzdrževanje opreme, ki je vgrajena ali se pri tem uporablja;
            […]“
            Litovsko pravo
            9. Člen 44 zakona Republike Litve št. IX-751 z dne 5. marca 2002 o davku na dodano vrednost (Žin., 2002, št.° 35‑1271), kakor je bil spremenjen z zakonom št. X-261 z dne 21. junija 2005 (Žin., 2005, št. 81‑2944, v nadaljevanju: zakon o DDV) določa:
            „1. Dobava blaga se obdavči po ničelni stopnji, če se blago dobavi za oskrbovanje plovil iz člena 43(1) tega zakona [namreč ‚morska plovila, ki so namenjena za prevoz potnikov in/ali tovora na mednarodnih progah in/ali za druge storitve za plačilo‘] […]
            […]
            3. V tem zakonu […] se gorivo (pogonsko gorivo) in maziva štejejo za blago za oskrbovanje. […]“
            Dejansko stanje v postopku v glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
            10. Družba FBK je za namene DDV registrirana v Litvi.
            11. Družba je v obdobju od 1. oktobra 2008 do 31. decembra 2011 v litovskih vodah z gorivom oskrbovala plovila za plovbo na odprtem morju. Zadevno gorivo je izviralo iz tretjih držav in je bilo v Litvi skladiščeno na podlagi postopka carinskega skladiščenja. V skladu s tem postopkom je bilo pobiranje DDV, ki je bil dolgovan ob uvozu tega goriva, odloženo, dokler se gorivo ni sprostilo v prosti promet v Evropski uniji.
            12. Kadar je družba FBK prejela naročilo, je bilo ustrezno gorivo odstranjeno iz carinskega skladišča, družba FBK pa je izpolnila potrebne formalnosti. Gorivo je bilo nato prodano „Free On Board“, to je brez stroškov prevoza in drugih stroškov in pripadajočih davkov ter brez zavarovanj, družba FBK pa ga je sama dostavljala v rezervoarje plovil.
            13. Vendar naročil družbi FBK niso dali upravljavci plovil, temveč posredniki s sedežem v različnih državah članicah, katerim je družba FBK izdala račune za prodajo. Posredniki so v razmerju do družbe FBK in upravljavcev plovil delovali v svojem imenu – kupovali so od prvonavedene in prodajali zadnjenavedenim. Na obravnavi je zastopnik družbe FBK pojasnil, da navedeni posredniki nikoli niso sami fizično dobavljali goriva, ampak je bila njihova vloga predvsem ta, da centralizirajo naročila in zagotovijo plačilo dobavljenega goriva. Šele ko je bilo gorivo dostavljeno v rezervoar plovila je lahko družba FBK ugotovila dejansko preneseno količino in izdala ustrezen račun.
            14. Ob predpostavki, da je bila prodaja zadevnega goriva oproščena DDV, je družba FBK v skladu z litovsko zakonodajo, v katero je prenesen člen 148(a) Direktive 2006/112, za te dobave goriva uporabljala ničelno stopnjo DDV.
            15. Klaipėdos apskrities valstybinė mokesčių inspekcija (davčni inšpektorat okrožja Klaipėda) je po opravljenem davčnem nadzoru, ki se je nanašal na obdobje iz točke 11 te sodbe, 15. februarja 2013 pripravil poročilo v katerem je izrazil prepričanje, da je treba glede na to, da družba FBK zadevnega goriva ni prodala neposredno upravljavcem plovil, pač pa posrednikom, ki delujejo v svojem imenu, šteti, da so slednji preprodali gorivo tem upravljavcem. Zato družba FBK ne bi smela uporabiti oprostitve iz člena 44(1) zakona o DDV, saj se ta oprostitev uporabi zgolj v primeru dobave blaga upravljavcem morskih plovil, ki so namenjena za mednarodni prevoz potnikov in/ali tovora.
            16. Na podlagi poročila z dne 15 februarja 2013 je Klaipėdos apskrities valstybinė mokesčių inspekcija z odločbo z dne 26. marca 2013 družbi FBK zaradi uporabe ničelne stopnje DDV pri spornih dobavah goriva odmeril dodatnih 37.847.771 litovskih litasov (LTL) davka, kar je približno 11 milijonov EUR.
            17. Družba FBK je 15. aprila 2013 zoper odločbo Klaipėdos apskrities valstybinė mokesčių inspekcija vložila pritožbo na Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos.
            18. Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos je z odločbo z dne 27. junija 2013 to pritožbo zavrnila z utemeljitvijo, da se v skladu s sodno prakso Sodišča iz sodb Velker International Oil Company (C‑185/89, EU:C:1990:262) in Elmeka (od C‑181/04 do C‑183/04, EU:C:2006:563) oprostitev iz člena 148(a) Direktive 2006/112 za dobave blaga za oskrbovanje plovil za plovbo na odprtem morju, ki je prenesena v člen 44(1) zakona o DDV, lahko uporablja le za zadnjo stopnjo v dobavni verigi zadevnega blaga, torej ko je to blago dobavljeno upravljavcu plovila, ki ga uporabi.
            19. Družba FBK je 30. julija 2013 zoper to odločbo vložila pritožbo na Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės (komisija za reševanje davčnih sporov pri vladi Republike Litve).
            20. Navedeno sodišče meni, da obstaja dvom o tem, ali je mogoče razlogovanje Sodišča iz sodbe Velker International Oil Company (C‑185/89, EU:C:1990:262) uporabiti, na eni strani, kadar zadevno blago v rezervoarje plovil, ki ga uporabljajo, dostavi davčni zavezanec, in na drugi, kadar je dejansko vzpostavljen ustrezen nadzor, ki zagotavlja dejansko uporabo blaga za oskrbovanje plovil za plovbo na odprtem morju. V sodbi A (C‑33/11, EU:C:2012:482) naj bi Sodišče namreč priznalo, da se lahko oprostitev iz sedanjega člena 148(f) Direktive 2006/112 za dobave zrakoplovov uporabi za dobave v zgodnejših stopnjah dobavne verige, ker se zlasti ob upoštevanju vrste zadevnega blaga in še posebej postopkov registracije in odobritve, ki veljajo za njegovo uporabo, ta razširitev oprostitve ne zdi takšna, da bi lahko za zadevne države in gospodarske subjekte iz nje izhajale omejitve, ki niso združljive s pravilno in enostavno uporabo oprostitev, ki jo predpisuje sedanji člen 131 Direktive 2006/112.
            21. V teh okoliščinah je Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės prekinila odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložila to vprašanje:
            „Ali je treba člen 148(a) Direktive 2006/112 razlagati tako, da se določba iz tega odstavka o oprostitvi DDV uporablja ne le za dobave upravljavcu plovila za plovbo na odprtem morju, ki to blago uporabi za oskrbovanje plovila, ampak tudi za druge dobave poleg dobav upravljavcu plovila, torej posrednikom, ki delujejo v svojem imenu, če je ob dobavi vnaprej znana in ustrezno dokazana končna uporaba blaga, dokazi o tem pa so v skladu z zakonskimi zahtevami predloženi davčnemu organu?“
            Vprašanje za predhodno odločanje
            22. Predložitveno sodišče z vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 148(a) Direktive 2006/112 razlagati tako, da se oprostitev iz te določbe uporablja za dobave blaga za oskrbovanje posrednikom, ki delujejo v svojem imenu, če je ob dobavi znana in ustrezno dokazana končna uporaba blaga, dokazi o tem pa so v skladu z nacionalno ureditvijo predloženi davčnemu organu.
            23. Opozoriti je treba, da člen 148(a) Direktive 2006/112 določa, da so DDV oproščene dobave blaga za oskrbovanje plovil za plovbo na odprtem morju, ki opravljajo prevoz potnikov za plačilo ali so namenjena opravljanju komercialne, industrijske ali ribiške dejavnosti.
            24. Najprej je treba poudariti, da je besedilo te določbe enako besedilu člena 15(14) Šeste direktive, ki jo je Direktiva 2006/112 razveljavila in nadomestila.
            25. Zato je sodna praksa Sodišča, ki se nanaša na člen 15(4) Šeste direktive, načeloma upoštevna za razlago člena 148(a) Direktive 2006/112.
            26. V skladu s to sodno prakso so transakcije oskrbe plovil za plovbo na odprtem morju oproščene, ker so izenačene z izvozom (sodba Velker International Oil Company, C‑185/89, EU:C:1990:262, točka 21).
            27. Posledično, tako kot oprostitev za izvoz velja izključno za končno dobavo blaga, ki jo opravi prodajalec ali kdo drug za njegov račun, tudi oprostitve iz člena 148(a) Direktive 2006/112 ni mogoče razširiti na dobave blaga, ki so bile opravljene na zgodnejši stopnji trgovanja(glej v tem smislu sodbo Velker International Oil Company, C‑185/89, EU:C:1990:262, točka 22).
            28. Tak sklep poleg tega potrjuje okoliščina, da bi razširitev oprostitve na stopnje pred končno dobavo blaga upravljavcu plovil, ki ga uporabi za oskrbo, pomenila, da bi morale države vzpostaviti nadzorne mehanizme, da bi se prepričale o končni uporabi tega blaga, ki se dobavi kot oproščeno davka. Ti mehanizmi nikakor ne bi povzročili upravne poenostavitve, temveč bi tako za države kakor tudi za zadevne davčne zavezance pomenili obremenitve, ki bi bile nezdružljive s pravilno in enostavno uporabo oprostitev, predpisano v členu 131 Direktive 2006/112 (glej v tem smislu sodbo Velker International Oil Company, C‑185/89, EU:C:1990:262, točka 24).
            29. To pomeni, da mora za oprostitev iz člena 148(1) Direktive 2006/112 biti blago za oskrbo dobavljeno upravljavcu plovila za plovbo na odprtem morju, ki ga uporabi in zato dobavljeno v zadnji stopnji dobavne verige tega blaga.
            30. Zato je treba preučiti, ali dobava blaga za oskrbovanje posrednikom, ki delujejo v svojem imenu, kot so ti v postopku v glavni stvari, izpolnjuje pogoje iz prejšnjih točk.
            31. V zvezi s tem je treba poudariti, da se v Direktivi 2006/112 ne uporablja pojem posrednika, ki deluje v svojem imenu.
            32. Vendar je iz člena 14(2)(c) te direktive je razvidno, da je treba prenos blaga po pogodbi, na podlagi katere se plača provizija na nakup ali prodajo, šteti za dobavo blaga.
            33. Pogodba, na podlagi katere se plača provizija, pa načeloma pomeni sporazum, s katerim se posrednik zaveže, da bo v svojem imenu vendar za račun tretje osebe opravil enega ali več pravnih poslov.
            34. Zato je treba za namene člena 148(a) Direktive 2006/112 dobavo blaga za oskrbovanje, opravljeno posrednikom, ki delujejo v svojem imenu, tudi kadar ti delujejo za račun upravljavcev plovil, ki bodo to blago uporabili, razločevati od dobave, opravljene neposredno upravljavcem.
            35. Tako se dobava blaga posredniku, ki deluje v svojem imenu, ne opravi na zadnji stopnji dobavne verige tega blaga, saj ga ta posrednik naj ne bi pridobil za uporabo, pač pa za nadaljnjo prodajo tretjim osebam.
            36. To pomeni, da dobav blaga za oskrbovanje, opravljene posrednikom, ki delujejo v svojem imenu, kot so ti iz postopka v glavni stvari, načeloma ni mogoče obravnavati kot dobave iz člena 148(a) Direktive 2006/112 in zato ne morejo biti upravičene do oprostitve iz te določbe.
            37. Sodišče pa je vseeno priznalo, sicer v okviru člena 15(6) Šeste direktive, katerega določbe so bile skoraj dobesedno prevzete v člen 148(f) Direktive 2006/112, da se oprostitev iz te določbe lahko uporabi tudi za dobavo zrakoplova gospodarskemu subjektu, ki ni letalska družba, ki bi opravljala predvsem polete na mednarodnih zračnih poteh za plačilo, ampak ga pridobi z namenom, da ga bo uporabljala izključno takšna družba, ne da bi nanjo prenesel pravico do razpolaganja z zrakoplovom kot lastnik, kadar je taka uporaba znana in ustrezno dokazana. V zvezi s tem je Sodišče posebej poudarilo, da ob upoštevanju vrste zadevnega blaga, in še posebej postopkov registracije in odobritve, ki veljajo za njegovo uporabo, preverjanje dejanske uporabe za zadevne države in gospodarske subjekte ne povzroča omejitev, ki ne bi bile združljive s pravilno in enostavno uporabo oprostitev (glej v tem smislu sodbo A, C‑33/11, EU:C:2012:482, točki 56 in 57).
            38. Predložitveno sodišče sprašuje, ali je ta sodna praksa upoštevna za razlago člena 148(a) Direktive 2006/112 in ali lahko vodi do uporabe te določbe za dobave blaga za oskrbovanje, opravljene posrednikom, ki delujejo v svojem imenu, kadar je končna uporaba tega blaga ob dobavi znana in ustrezno dokazana, dokazi o tem pa so v skladu z nacionalno ureditvijo predloženi davčnemu organu.
            39. V zvezi s tem je treba najprej opozoriti, da je Sodišče v točki 53 sodbe A (C‑33/11, EU:C:2012:482) izrecno navedlo, da kar zadeva razlago člena 15(6) Šeste direktive, katerega besedilo je enako besedilu člena 148(f) Direktive 2006/112, ni mogoče prenesti rešitev, sprejetih v sodbi Velker International Oil Company (C‑185/89, EU:C:1990:262), ki se nanašajo na razlago člena 15(4) Šeste direktive, katerega besedilo je enako besedilu člena 148(a) Direktive 2006/112.
            40. Dalje, navesti je treba, da je oprostitvam iz člena 148(a) in (f) Direktive 2006/112 sicer skupno to, da je njihova uporaba odvisna od načina uporabe zadevnega blaga, vendar pa je narava zadevnega blaga, in sicer v prvem primeru gorivo in v drugem zrakoplov, povsem različna, tako da morebitne analogije med njunima ureditvama oprostitev nikakor ni mogoče uporabiti.
            41. Poleg tega so oprostitve DDV iz člena 148 Direktive 2006/112 samostojni pojmi prava Unije, ki jih je zato treba po vsej Uniji razlagati in uporabljati enotno (glej v tem smislu sodbo Unterpertinger, C‑212/01, EU:C:2003:625, točka 34).
            42. Sodišče se je tako v sodbi A (C‑33/11, EU:C:2012:482) pri ugotovitvi, da se lahko zadevna oprostitev uporabi za dobavo zrakoplovov, opravljeno pod pogoji iz točke 37 te sodbe, oprlo zlasti na obstoj pravil glede registriranja in dovoljenj za letenje v vseh državah članicah zlasti, ker so vse države članice podpisnice Konvencije o mednarodnem civilnem letalstvu, navedene v točki 3 te sodbe.
            43. Ni pa ugotovljeno, da bi v vseh državah članicah obstajala skupna pravila ali postopki odobritve, s katerimi bi se zagotovilo dejansko uporabo blaga za oskrbovanje plovil za plovbo na odprtem morju.
            44. Iz tega sledi, da brez ogrozitve cilja upravne poenostavitve, navedenega v točki 28 te sodbe, ni mogoče zagotoviti enotne uporabe člena 148(a) Direktive 2006/112, če je treba to določbo razlagati tako, da se uporabi za dobave blaga gospodarskim subjektom, ki niso upravljavci plovil za plovbo na odprtem morju, vendar ga nabavijo z namenom, da ga uporabijo izključno taki upravljavci, in to tudi, če je končna uporaba znana, ustrezno dokazana in so dokazi o tem v skladu z nacionalno ureditvijo predloženi davčnemu organu.
            45. Zato tudi če bi nekatere države, kot se zdi, da je v primeru Republike Litve, posamično vzpostavile mehanizme za zagotavljanje dejanske uporabe blaga za oskrbovanje plovil za plovbo na odprtem morju, sodne prakse, navedene v točki 37 te sodbe, ni mogoče šteti kot upoštevne za razlago člena 148(a) Direktive 2006/112.
            46. Iz navedenega izhaja, da oprostitve iz člena 148(a) Direktive 2006/112 načeloma ni mogoče uporabiti za dobave, opravljene posrednikom, ki delujejo v svojem imenu, tudi če je ob dobavi znana in ustrezno dokazana končna uporaba blaga, dokazi o tem pa so v skladu z nacionalno ureditvijo predloženi davčnemu organu.
            47. Toda iz spisa, s katerim razpolaga Sodišče, in pojasnil predstavnika družbe FBK, ki jih je dal na obravnavi, je razvidno, da je družba FBK v zadevi iz postopka v glavni stvari gorivo sama dostavljala neposredno v rezervoarje plovil, ki jim je bilo to gorivo namenjeno. Nato je ustrezen račun poslala posrednikom, ki delujejo v svojem imenu, saj je šele po dostavi lahko določila natančno količino dobavljenega goriva.
            48. V teh okoliščinah ni mogoče izključiti, da se je prenos lastništva goriva na posrednike izvršil šele po dostavi. Če je tako, kar mora preveriti predložitveno sodišče, je treba navesti, da je do takega prenosa lastninske pravice prišlo kvečjemu istočasno ali po tem, ko so bili upravljavci plovil pooblaščeni, da z gorivom dejansko razpolagajo, kot da bi bili lastniki.
            49. Kot je generalna pravobranilka navedla v točkah od 42 do 44 sklepnih predlogov, je namreč od trenutka dostave goriva v rezervoar plovila navadno njegov upravljavec pooblaščen, da z njim dejansko razpolaga kot bi bil njegov lastnik.
            50. Zato je treba ugotoviti, da v teh okoliščinah – čeprav je bilo v skladu z oblikami, določenimi z upoštevnim nacionalnim pravom, lastništvo goriva formalno preneseno na posrednike in bi naj ti delovali v svojem imenu – ti posredniki v nobenem trenutku niso mogli razpolagati z dobavljenimi količinami, saj so pravico do razpolaganja z gorivom imeli upravljavci plovil, od trenutka ko jim je družba FBK dostavila gorivo.
            51. Da bi transakcijo bilo mogoče šteti za dobavo blaga osebi v smislu člena 14(1) Direktive 2006/112 pa je nujno, da je bila s to transakcijo ta oseba pooblaščena, da s tem blagom dejansko razpolaga, kot da bi bila njegov lastnik. V skladu z ustaljeno sodno prakso se namreč pojem „dobava blaga“ iz te določbe ne nanaša na prenos lastninske pravice v oblikah, določenih z upoštevnim nacionalnim pravom, ampak zajema vsak prenos premoženja v stvareh ene stranke, ki drugo stranko pooblasti, da s tem premoženjem dejansko razpolaga, kot da bi bila njegov lastnik (sodba Evita-K, C‑78/12, EU:C:2013:486, točka 33 in navedena sodna praksa).
            52. Iz tega sledi, da v primeru, navedenem v točki 48 te sodbe, transakcij, ki jih izvede gospodarski subjekt, kot je družba FBK, ni mogoče šteti za dobavo posrednikom, ki delujejo v svojem imenu, ampak jih je treba obravnavati kot dobave, opravljene neposredno upravljavcem plovil, ki so na tej podlagi upravičene do oprostitve iz člena 148(a) Direktive 2006/112.
            53. Ob upoštevanju vseh zgoraj navedenih ugotovitev je treba na zastavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 148(a) Direktive 2006/112 razlagati tako, da se oprostitve iz te določbe načeloma ne uporablja za dobave blaga za oskrbovanje, opravljene posrednikom, ki delujejo v svojem imenu, tudi če je ob dobavi znana in ustrezno dokazana končna uporaba blaga, dokazi o tem pa so v skladu z nacionalno ureditvijo predloženi davčnemu organu. Vendar pa se v okoliščinah, kot so v postopku v glavni stvari, navedena oprostitev lahko uporabi, če se je prenos lastništva zadevnega blaga na te posrednike v oblikah, določenih z upoštevnim nacionalnim pravom, izvršil kvečjemu istočasno ali po tem, ko so bili upravljavci plovil pooblaščeni, da s tem blagom dejansko razpolagajo, kot da bi bili lastniki, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.
            Stroški
            54. Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

            Izrek
            Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:
            Člen 148(a) Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost je treba razlagati tako, da se oprostitve iz te določbe načeloma ne uporablja za dobave blaga za oskrbovanje, opravljene posrednikom, ki delujejo v svojem imenu, tudi če je ob dobavi znana in ustrezno dokazana končna uporaba blaga, dokazi o tem pa so v skladu z nacionalno ureditvijo predloženi davčnemu organu. Vendar pa se v okoliščinah, kot so v postopku v glavni stvari, navedena oprostitev lahko uporabi, če se je prenos lastništva zadevnega blaga na te posrednike v oblikah, določenih z upoštevnim nacionalnim pravom, izvršil kvečjemu istočasno ali po tem, ko so bili upravljavci plovil pooblaščeni, da s tem blagom dejansko razpolagajo, kot da bi bili lastniki, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.


title: Sodba Sodišča (osmi senat) z dne 26. aprila 2012.#The Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs proti Able UK Ltd.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (Združeno kraljestvo).#DDV – Direktiva 2006/112/ES – Oprostitve – Člen 151(1)(c) – Razgradnja zastarelih ladij ameriške mornarice na ozemlju države članice.#Zadeva C‑225/11.

text:
         SODBA SODIŠČA (osmi senat)
      z dne 26. aprila 2012 (
            *1
         )
      „DDV — Direktiva 2006/112/ES — Oprostitve — Člen 151(1)(c) — Razgradnja zastarelih ladij ameriške mornarice na ozemlju države članice“
      V zadevi C-225/11,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (Združeno kraljestvo) z odločbo z dne 9. maja 2011, ki je prispela na Sodišče 13. maja 2011, v postopku

         The Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

      proti

         Able UK Ltd,

      SODIŠČE (osmi senat),
      v sestavi A. Prechal (poročevalka), predsednica senata, K. Schiemann in L. Bay Larsen, sodnika,
      generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za vlado Združenega kraljestva L. Seeboruth, zastopnik,

               —

               za poljsko vlado M. Szpunar, zastopnik,

               —

               za Evropsko komisijo R. Lyal in C. Soulay, zastopnika,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 151(1)(c) Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost (UL L 347, str. 1, v nadaljevanju: Direktiva o DDV).

               2

               Ta predlog je bil predložen v okviru spora med Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (v nadaljevanju: Commissioners) in družbo Able UK Ltd (v nadaljevanju: Able) glede davka na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV) na storitve razgradnje zastarelih ladij ameriške mornarice.

         Pravni okvir

         Mednarodno pravo

               3

               Severnoatlantska pogodba je bila podpisana 4. aprila 1949 v Washingtonu (Združene države).

               4

               Protokol o statusu mednarodnega vojaškega poveljstva, ustanovljenega v skladu s Severnoatlantsko pogodbo, podpisan 28. avgusta 1952 v Parizu (v nadaljevanju: protokol o vojaškem poveljstvu), v členu 8, točka 1, določa:
               „Zaradi lažje ustanovitve, gradnje, vzdrževanja in delovanja zavezniških poveljstev so ta poveljstva, če je to izvedljivo, oproščena carin in davkov v zvezi s porabo, ki je v interesu skupne obrambe ter za njihovo službeno in izključno uporabo, vsaka pogodbenica tega protokola pa začne s katerim koli zavezniškim poveljstvom, ki deluje na njenem ozemlju, pogajanja, da bi sklenila sporazum za uveljavitev te določbe.“

         Pravo Unije

               5

               Člen 151(1) Direktive o DDV določa:
               „Države članice oprostijo naslednje transakcije:
               [...]

                        (c)

                        dobave blaga in opravljanje storitev, opravljene znotraj države članice, pogodbenice Severnoatlantske zveze, za potrebe oboroženih sil drugih držav, pogodbenic te zveze, ali spremnega civilnega osebja ali za oskrbo njihovih menz ali kantin, kadar te sile sodelujejo pri skupni obrambi;

                        (d)

                        dobave blaga in opravljanje storitev v drugo državo članico in namenjene za oborožene sile katere koli države članice, ki je pogodbenica Severnoatlantske zveze, razen same namembne države članice, za potrebe teh oboroženih sil ali spremnega civilnega osebja ali za oskrbo njihovih menz ali kantin, kadar te sile sodelujejo pri zagotavljanju skupne obrambe;

                  [...]“

         Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

               6

               Iz predložitvene odločbe je razvidno, da je družba Able sklenila pogodbo z United States Department of Transportation Maritime Administration (uprava za pomorstvo pri ministrstvu Združenih držav za promet) o razgradnji trinajstih ladij, ki jih je uporabljala ameriška mornarica, a so bile nato prerazporejene v rezervno floto in zasidrane na reki James River v Virginiji (Združene države). Pogodba je imela dva ločena dela. Prvič, ladje je bilo treba pripraviti in jih nato odvleči iz Združenih držav v Združeno kraljestvo. Drugič, ko so bile nameščene v ladjedelnici družbe Able, ki se nahaja v Teesside (Združeno kraljestvo), jih je bilo treba razgraditi. Inšpektorji vlade Združenih držav naj bi bili prisotni ves čas izvajanja pogodbe.

               7

               Družba Able je v dopisu z dne 27. avgusta 2008 od Commissioners zahtevala, naj se izrečejo o ureditvi DDV, ki velja za storitev razgradnje, ki jo je opravila. Družba Able je trdila, da so bile njene storitve oproščene plačila v skladu s členom 15, točka 10, tretja alinea, Šeste direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str. 23), ki ga je medtem nadomestil člen 151(1)(c) Direktive o DDV.

               8

               Commissioners so 15. oktobra 2008 sprejeli odločbo, v skladu s katero je za storitve razgradnje, ki jih je opravila družba Able, veljala splošna stopnja DDV. Ta družba je 21. oktobra 2008 zahtevala ponovno preučitev te odločbe. Ker so Commissioners 18. novembra 2008 to odločbo potrdili, je družba Able pri First-tier Tribunal (Tax Chamber) vložila tožbo in to sodišče je s sodbo z dne 24. novembra 2009 presodilo, da so storitve razgradnje ladij, ki jih je opravila družba Able, oproščene plačila.

               9

               Commissioners so zoper to sodbo pri predložitvenem sodišču vložili pritožbo. Menijo, da se člen 151(1)(c) Direktive o DDV uporablja le za oborožene sile države pogodbenice Severnoatlantske pogodbe, ki gostujejo v državi članici, ki je druga stranka te pogodbe, in le če te sile sodelujejo pri dejavnostih, neposredno povezanih s skupno obrambo.

               10

               Ker je Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) menilo, da je rešitev obravnavanega spora odvisna od razlage člena 151(1)(c) Direktive o DDV, je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje postavilo to vprašanje:
               „Ali je treba člen 151(1)(c) [Direktive o DDV] razlagati tako, da je opravljanje storitve razgradnje zastarelih ladij ameriške mornarice v Združenem kraljestvu za United States Department of Transportation Maritime Administration oproščeno plačila DDV v kateri ali obeh od teh okoliščin:

                        (a)

                        če ta storitev ni bila opravljena za del oboroženih sil članice NATA [Organizacija Severnoatlantske pogodbe], ki sodeluje pri skupni obrambi, ali za njihovo spremno civilno osebje;

                        (b)

                        če ta storitev ni bila opravljena za del oboroženih sil članice NATA, ki je nastanjen ali gostuje v Združenem kraljestvu, ali za njihovo spremno civilno osebje?“

         Vprašanje za predhodno odločanje

               11

               V zvezi s prvim delom postavljenega vprašanja je iz predložitvene odločbe razvidno, da izvira iz besedila člena 151(1)(c) Direktive o DDV. Na podlagi tega besedila naj bi bilo namreč mogoče zadnji del stavka te določbe, in sicer „kadar te sile sodelujejo pri skupni obrambi“, razlagati tako, da se navezuje le na neposredno predhodni del stavka, in sicer „[dobave blaga in opravljanje storitev, opravljene] za oskrbo njihovih menz ali kantin“, in ne na to določbo v celoti. Dejstvo, da v nekaterih jezikovnih različicah, kot sta angleška in francoska, pred tem zadnjim delom stavka ni vejice, naj bi potrjevalo tako razlago.

               12

               V zvezi s tem je treba poudariti, da je vejica na tem mestu postavljena v nekaterih drugih jezikovnih različicah te določbe, kot so španska, danska in nizozemska. V teh okoliščinah obstoja ali neobstoja vejice ni mogoče šteti za odločilnega za razlago člena 151(1)(c) Direktive o DDV.

               13

               V skladu z ustaljeno sodno prakso se namreč formulacija določbe prava Unije, ki se uporablja v eni od jezikovnih različic, ne more uporabljati kot edina podlaga za razlago te določbe oziroma glede tega ne more imeti prednosti pred drugimi jezikovnimi različicami. Tak pristop namreč ne bi bil združljiv z zahtevo po enotni uporabi prava Unije. Če se med jezikovnimi različicami pojavijo razlike, je zadevno določbo zato treba razlagati glede na splošno sistematiko in namen ureditve, katere del je (glej zlasti sodbo z dne 3. marca 2011 v zadevi Komisija proti Nizozemski, C-41/09, ZOdl., str. I-831, točka 44 in navedena sodna praksa).

               14

               V zvezi s tem je treba v skladu s prav tako ustaljeno sodno prakso Sodišča oprostitve DDV, med katerimi je oprostitev iz člena 151(1)(c) Direktive o DDV, razlagati ozko, saj so izjeme od splošnega načela, da je vsaka storitev, ki jo opravi davčni zavezanec za plačilo, predmet tega davka (glej v tem smislu zlasti sodbo z dne 22. decembra 2010 v zadevi Feltgen in Bacino Charter Company, C-116/10, ZOdl., str. I-14187, točka 19 in navedena sodna praksa).

               15

               Vendar bi razlaga, da naj bi se zadnji del stavka člena 151(1)(c) Direktive o DDV navezoval le na neposredno predhodni del stavka, vodila ne le do širokega, ampak tudi do nedoslednega področja uporabe oprostitve, določene v tej določbi, kot v zvezi s tem pravilno trdi vlada Združenega kraljestva.

               16

               Če bi se sprejela taka razlaga, bi bile namreč dobave blaga in storitve, opravljene znotraj držav članic, pogodbenic Severnoatlantske pogodbe, za potrebe oboroženih sil drugih držav pogodbenic te pogodbe, ali njihovega spremnega civilnega osebja, oproščene plačila DDV v vseh okoliščinah, medtem ko bi bile dobave blaga in opravljanje storitev za oskrbo njihovih menz ali kantin oproščene le, če bi te sile sodelovale pri skupni obrambi. Tako razlikovanje glede obsega oprostitve iz člena 151(1)(c) Direktive o DDV pa ne bi bilo smiselno.

               17

               Poleg tega je treba navedeno določbo razumeti glede na cilj oprostitve, ki jo ta določa. Glede tega cilja ni nobene oporne točke za to, da je ta cilj, kot se je navajalo pred predložitvenim sodiščem, državam članicam, pogodbenicam Severnoatlantske pogodbe, preprečiti pridobitev davčne ugodnosti zaradi članstva v NATU. Poleg tega bi tak cilj, kot je navedlo samo predložitveno sodišče, predpostavljal obstoj splošne oprostitve za dobave blaga in opravljanje storitev za zaveze, ki so bile v okviru NATA sprejete, vključno s strani oboroženih sil države članice, v kateri so bile te dobave ali storitve opravljene. Vendar je očitno, da člen 151(1)(c) Direktive o DDV ne uvaja tako obsežne oprostitve.

               18

               Nasprotno bi bilo treba cilj, ki ga je zakonodajalec Unije uresničeval s sprejetjem te določbe, prej razumeti tako, da je ta cilj državam članicam, kot trdi Evropska komisija, omogočiti spoštovanje nekaterih zavez, sprejetih v okviru NATA. Vendar na podlagi nobenega podatka iz spisa, predloženega Sodišču, ni mogoče sklepati, da bi bila za spoštovanje takih zavez potrebna razlaga člena 151(1)(c), navedena v točki 15 te sodbe.

               19

               Člen 8 protokola o vojaškem poveljstvu, ki naj bi ga zakonodajalec Unije, kot navaja Komisija, še posebej upošteval ob sprejetju člena 151(1)(c) Direktive o DDV, se namreč nanaša prav na oprostitev carin in davkov v zvezi s stroški, nastalimi „v interesu skupne obrambe“.

               20

               Člen 151(1)(c) Direktive o DDV je treba torej razlagati tako, da je storitev, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki se opravlja v državi članici, pogodbenici Severnoatlantske pogodbe, in ki je razgradnja zastarelih ladij mornarice druge države pogodbenice te pogodbe, v skladu s to določbo oproščena DDV le, če se ta storitev opravlja za del oboroženih sil te druge države, ki sodelujejo pri skupni obrambi, ali za njihovo spremno civilno osebje.

               21

               V zvezi z drugim delom vprašanja predložitvenega sodišča je treba poudariti, da v samem besedilu člena 151(1)(c) Direktive o DDV ni navedeno, ali se mora storitev, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki se opravlja v državi članici, pogodbenici Severnoatlantske pogodbe, da bi bila oproščena DDV, opravljati za del oboroženih sil druge države pogodbenice te pogodbe, ki se nahaja ali gostuje na ozemlju zadevne države članice, ali za njihovo spremno civilno osebje.

               22

               V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča je treba namreč pri razlagi določbe prava Unije upoštevati ne le njeno besedilo, ampak tudi sobesedilo in cilje, ki jih uresničuje ureditev, katere del je (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Feltgen in Bacino Charter Company, točka 12 in navedena sodna praksa).

               23

               Glede sobesedila člena 151(1)(c) Direktive o DDV je treba upoštevati točko (d) odstavka 1 tega člena, kot pravilno opozarjata vladi Združenega kraljestva in Poljske. V skladu s prvo od teh dveh določb so dobave blaga in storitve, opravljene v državah članicah, pogodbenicah Severnoatlantske pogodbe, za potrebe oboroženih sil drugih držav pogodbenic te pogodbe, pod nekaterimi pogoji oproščene DDV, v skladu z drugo določbo pa so pod istimi pogoji oproščene dobave blaga in storitve, opravljene v drugi državi članici in namenjene za oborožene sile katere koli države članice, ki je pogodbenica Severnoatlantske pogodbe, razen same namembne države članice.

               24

               Iz teh dveh določb je razvidno, da je zakonodajalec Unije, kot je bilo navedeno že v točki 17 te sodbe, želel dobave blaga in opravljanje storitev za oborožene sile države članice gostiteljice teh dobav ali storitev izključiti iz oprostitve DDV.

               25

               Prvič, ta izključitev, ker se nanaša prav na oborožene sile, ki se nahajajo ali gostujejo na ozemlju svoje države članice, že kot taka namreč nakazuje, da je kraj, kjer se nahajajo ali gostujejo oborožene sile, upošteven za uporabo navedenih določb.

               26

               Drugič, če bi bilo treba člen 151(1)(c) Direktive o DDV razlagati tako, da določa oprostitev DDV za dobave blaga in storitve, opravljene znotraj države članice, pogodbenice Severnoatlantske pogodbe, za potrebe oboroženih sil druge države pogodbenice te pogodbe, tudi če se te sile ne nahajajo ali ne gostujejo na ozemlju te države članice, bi bile lahko te dobave ali storitve navsezadnje, ne da bi bile predmet DDV, opravljene za oborožene sile druge države članice, ki se nahajajo ali gostujejo na njenem ozemlju. Vendar bi bila taka razlaga navedene določbe v nasprotju z namenom zakonodajalca Unije, navedenim v točki 24 te sodbe.

               27

               Zato je treba glede na zgoraj navedeno in tudi glede na nujnost ozke razlage oprostitev DDV, kot je bilo opozorjeno v točki 14 te sodbe, člen 151(1)(c) Direktive o DDV razlagati tako, da so pod pogoji, ki jih določa, dobave blaga in storitve, opravljene znotraj države članice, pogodbenice Severnoatlantske pogodbe, za oborožene sile druge države pogodbenice te pogodbe, oproščene DDV, če se te sile nahajajo ali gostujejo na ozemlju zadevne države članice.

               28

               Iz spisa, predloženega Sodišču, ni razvidno, da bi bila za to, da se državam članicam omogoči spoštovanje zavez, ki so jih sprejele v okviru NATA, potrebna drugačna razlaga te določbe od te, navedene v prejšnji točki.

               29

               Nasprotno, iz člena 8 protokola o vojaškem poveljstvu je razvidno, da ta člen s tem, da določa oprostitev carin in davkov zaradi lažje ustanovitve, gradnje, vzdrževanja in delovanja vojaških poveljstev na ozemlju države pogodbenice Severnoatlantske pogodbe per definitionem predpostavlja, da gre za oborožene sile, ki se nahajajo ali gostujejo na ozemlju te države.

               30

               Zato je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 151(1)(c) Direktive o DDV razlagati tako, da je opravljanje storitev, kot je to v postopku v glavni stvari, v državi članici, pogodbenici Severnoatlantske pogodbe, ki je razgradnja zastarelih ladij mornarice druge države pogodbenice te pogodbe, v skladu s to določbo oproščeno DDV le, če:

                        —

                        se ta storitev opravi za del oboroženih sil te druge države, ki sodelujejo pri skupni obrambi, ali za njihovo spremno civilno osebje in

                        —

                        se ista storitev opravi za del navedenih oboroženih sil, ki so nastanjene ali gostujejo na ozemlju zadevne države članice, ali za njihovo spremno civilno osebje.

         Stroški

               31

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (osmi senat) razsodilo:

                     Člen 151(1)(c) Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost je treba razlagati tako, da je opravljanje storitev, kot je to v postopku v glavni stvari, v državi članici, pogodbenici Severnoatlantske pogodbe, ki je razgradnja zastarelih ladij mornarice druge države pogodbenice te pogodbe, v skladu s to določbo oproščeno DDV le, če:

                        —

                           se ta storitev opravi za del oboroženih sil te druge države, ki sodelujejo pri skupni obrambi, ali za njihovo spremno civilno osebje in

                        —

                           se ista storitev opravi za del navedenih oboroženih sil, ki so nastanjene ali gostujejo na ozemlju zadevne države članice, ali za njihovo spremno civilno osebje.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: angleščina.


title: Sodba Sodišča (deseti senat) z dne 20. julija 2016.#Hans Maschek proti Magistratsdirektion der Stadt Wien – Personalstelle Wiener Stadtwerke.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Verwaltungsgericht Wien.#Predhodno odločanje – Socialna politika – Direktiva 2003/88/ES – Člen 7 – Pravica do plačanega letnega dopusta – Upokojitev na predlog zadevne osebe – Delavec, ki ni izkoristil svojih pravic do plačanega letnega dopusta pred prenehanjem delovnega razmerja – Nacionalna zakonodaja, ki ne priznava denarnega nadomestila za neizrabljen plačan letni dopust – Odsotnost z dela zaradi bolezni – Uradniki.#Zadeva C-341/15.

text:
         SODBA SODIŠČA (deseti senat)
      z dne 20. julija 2016 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Socialna politika — Direktiva 2003/88/ES — Člen 7 — Pravica do plačanega letnega dopusta — Upokojitev na predlog zadevne osebe — Delavec, ki ni izkoristil svojih pravic do plačanega letnega dopusta pred prenehanjem delovnega razmerja — Nacionalna zakonodaja, ki ne priznava denarnega nadomestila za neizrabljen plačan letni dopust — Odsotnost z dela zaradi bolezni — Uradniki“
      V zadevi C‑341/15,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Verwaltungsgericht Wien (upravno sodišče na Dunaju, Avstrija) z odločbo z dne 22. junija 2015, ki je prispela na Sodišče 8. julija 2015, v postopku

         Hans Maschek

      proti

         Magistratsdirektion der Stadt Wien – Personalstelle Wiener Stadtwerke,

      SODIŠČE (deseti senat),
      v sestavi F. Biltgen (poročevalec), predsednik senata, A. Borg Barthet in E. Levits, sodnika,
      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalne pravobranilke, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za avstrijsko vlado G. Eberhard, agent,

               —

               za Evropsko komisijo M. Kellerbauer in M. van Beek, agenta,

         izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 7 Direktive 2003/88/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. novembra 2003 o določenih vidikih organizacije delovnega časa (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 4, str. 381).

               2

               Navedeni predlog je bil vložen v okviru spora med Hansom Maschkom in Magistratsdirektion der Stadt Wien – Personalstelle Wiener Stadtwerke (občinska uprava mesta Dunaj – kadrovski oddelek javnih služb mesta Dunaj, Avstrija), ki je delodajalec prvonavedenega, zaradi denarnega nadomestila za plačan letni dopust, ki ga zadevna oseba ni izrabila pred prenehanjem delovnega razmerja.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva 2003/88

               3

               Člen 7 Direktive 2003/88, naslovljen „Letni dopust“, določa:
               „1.   Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi vsakemu delavcu zagotovijo pravico do plačanega letnega dopusta najmanj štirih tednov, v skladu s pogoji za upravičenost in dodelitev letnega dopusta, ki jih določa nacionalna zakonodaja in/ali praksa.
               2.   Minimalnega letnega dopusta ni mogoče nadomestiti z denarnim nadomestilom, razen v primeru prenehanja delovnega razmerja.“

         Avstrijsko pravo

               4

               Direktiva 2003/88 je bila prenesena v avstrijsko pravo, posebej v zvezi z uradniki mesta Dunaj pa je bila prenesena s členom 41a Gesetz über das Besoldungsrecht der Beamten der Bundeshauptstadt Wien – Besoldungsordnung 1994 (zakon o sistemu javnih plač glavnega mesta Dunaj – zakon o sistemu plač iz leta 1994), kakor je bil spremenjen leta 2014 (v nadaljevanju: BO):
               „1.   Razen če se takoj ne zaposli v drugi službi mesta Dunaj, je uradnik, ki preneha delati ali čigar delovno razmerje preneha, upravičen do denarnega nadomestila za tisti del letnega dopusta, ki ga še ni izrabil ([denarno] nadomestilo za [neizrabljen plačan letni dopust]). Do navedenega nadomestila je upravičen samo, če brez svoje krivde ni izkoristil svojih pravic do letnega dopusta.
               2.   Uradnik po svoji krivdi ni izkoristil svojih pravic do letnega dopusta, zlasti v primeru, da preneha delati

                        (1)

                        zaradi odpovedi pogodbe o zaposlitvi […], če je bila pogodba o zaposlitvi odpovedana iz krivdnih razlogov;

                        (2)

                        zaradi prenehanja delovnega razmerja v skladu s členom 33(1) [(neopravičena odsotnost)], členom 73 [(izredna odpoved iz razlogov na strani uradnika)] ali členom 74 [(izredna odpoved iz razlogov na strani delodajalca)] [Gesetz über das Dienstrecht der Beamten der Bundeshauptstadt Wien – Dienstordnung 1994 (zakon o javnih uradnikih glavnega mesta Dunaj – zakon o uradnikih 1994) (v nadaljevanju: DO)] ali

                        (3)

                        zaradi upokojitve na predlog uradnika na podlagi člena 68b(1), točka 1, člena 68c(1) ali člena 115i [DO].

                  3.   [Denarno n]adomestilo [za neizrabljen plačan letni dopust] se izračuna posebej za vsako koledarsko leto, za katero pravice do letnega dopusta niso bile izkoriščene in še niso ugasnile.
               4.   Uradnik ima pravico do [denarnega n]adomestila [za neizrabljen plačan letni dopust] za tisti del pravic, za katere je mogoče zahtevati nadomestilo, ki še ostane po tem, ko se odštejejo dnevi, ki so bili dejansko izrabljeni v tistem koledarskem letu.
               […]“

               5

               Člen 68c(1) DO določa, da se lahko uradniku, ki dopolni 60 let, na njegov predlog odobri upokojitev, če je njegov odhod v skladu z interesi službe.

               6

               V skladu s členom 68b(1) DO se uradniku, ki predlaga upokojitev, ta mora odobriti:
               „1.   če je dopolnil pokojninsko dobo 540 mesecev […];
               2.   če je trajno nezmožen za delo (člen 68a(2), prvi primer). […]“

               7

               Člen 115i(1) DO določa, da se uradniku, ki je predlagal upokojitev, ta mora odobriti, če je dopolnil starost od 720 do 776 mesecev in je pred upokojitvijo dopolnil zadostno delovno dobo, ki se lahko upošteva pri izračunu pokojnine.

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               8

               H. Maschek, rojen 17. januarja 1949, je bil uradnik mesta Dunaj od 3. januarja 1978.

               9

               Med 15. novembrom 2010 in 30. junijem 2012, ko se je upokojil, ni prišel na delo.

               10

               Predložitveno sodišče je pojasnilo, da iz upravnega spisa H. Maschka izhaja, da je njegov delodajalec v svojih evidencah kot odsotnost z dela zaradi bolezni zabeležil samo obdobje med 15. novembrom in 31. decembrom 2010.

               11

               Delodajalec H. Maschka naj ne bi nasprotoval drugim odsotnostim H. Maschka med 1. januarjem 2011 in 30. junijem 2012, saj je z njim sklenil dva sporazuma glede teh odsotnosti in njihovih posledic.

               12

               Prvi sporazum, ki je bil sklenjen 20. oktobra 2010, določa:
               „1. Splošne določbe
               Glede na okoliščine mesto Dunaj nikakor ne potrebuje več H. Maschka za opravljanje dela vodje oddelka po izteku spodaj opredeljenega obdobja.
               Ker je upokojitev H. Maschka predvidena za 1. oktober 2011, se je mesto Dunaj s H. Maschkom dogovorilo naslednje:
               2. Predlog za upokojitev s 1. oktobrom 2011
               H. Maschek bo do konca leta podal pisni predlog za upokojitev s 1. oktobrom 2011.
               3. Položaj vodje oddelka
               Zaradi zagotavljanja nemotenega prehoda bo H. Maschek obdržal položaj vodje oddelka do 31. decembra 2010. Do tega datuma bo izrabil od 5 do 6 tednov svojega letnega dopusta. Razporeditev dopusta se bo izvedla do konca oktobra v dogovoru z Wiener Linien.
               H. Maschek bo s 1. januarjem 2011 razrešen s položaja vodje oddelka.
               4. Odpoved opravljanju dela
               Magistratsdirektion-Personalstelle Wiener Stadtwerke se od 1. januarja 2011 odpoveduje delu H. Maschka, ki pa obdrži svojo plačo.“

               13

               Drugi sporazum, ki je bil sklenjen 21. julija 2011 in ki je nadomestil prvega, določa:„1. Splošne določbe
               Stranki podpisnici tega sporazuma se dogovorita, da H. Maschek ne more več opravljati dela na položaju vodje oddelka po izteku spodaj opredeljenega obdobja.
               Ker je upokojitev H. Maschka predvidena za 1. julij 2012, se je mesto Dunaj s H. Maschkom dogovorilo naslednje:
               2. Predlog za upokojitev s 1. julijem 2012
               H. Maschek bo podal pisni predlog za upokojitev s 1. julijem 2012. Odločba o upokojitvi H. Maschka mu bo vročena osebno […] H. Maschek pisno izjavlja, da zoper to odločbo ne bo vložil nobenega pravnega sredstva.
               3. Položaj vodje oddelka
               H. Maschek je opravljal delo na položaju vodje oddelka do 31. decembra 2010. S tega položaja je bil razrešen 1. januarja 2011.
               4. Odpoved opravljanju dela
               Magistratsdirektion-Personalstelle Wiener Stadtwerke se v dogovoru z družbo Wiener Linien GmbH & Co KG od 1. januarja 2011 odpoveduje delu H. Maschka, ki pa obdrži svojo plačo […].
               […]
               7. Odložni pogoj
               Ta sporazum se sklepa pod odložnim pogojem, da začne izjava o odpovedi z dne 21. julija 2011 v celoti pravno učinkovati in da H. Maschek pravno veljavno izjavi, da se odpoveduje vsakršnemu pravnemu sredstvu, kakor je predvideno v členu 2 tega sporazuma.“

               14

               Ob sklenitvi drugega sporazuma je H. Maschek vložil tudi predlog za upokojitev. Njegov delodajalec je zato 21. julija 2011 sprejel odločbo, s katero se je H. Maschku na podlagi člena 115i(1) DO odobrila upokojitev s 1. julijem 2012. H. Maschek se je nato odpovedal vsakršnemu pravnemu sredstvu zoper to odločbo.

               15

               Po podatkih predložitvenega sodišča je dejstvo, prvič, da je bil H. Maschek od 15. novembra 2010 do 31. decembra 2010 opravičeno odsoten z delovnega mesta zaradi bolezni in, drugič, da H. Maschek od 1. januarja 2011 do 30. junija 2012, to je do prenehanja delovnega razmerja zaradi upokojitve, v skladu z navodili službe, ki izhajajo iz drugega sporazuma, ni smel priti na delovno mesto.

               16

               Vendar H. Maschek trdi, da je tik pred 30. junijem 2012 zbolel. Zato meni, da je upravičen do denarnega nadomestila za neizrabljen plačan letni dopust in je v zvezi s tem vložil zahtevo pri svojem delodajalcu.

               17

               Z odločbo z dne 1. julija 2014 je delodajalec njegovo zahtevo zavrnil na podlagi člena 41a(2), tretji pododstavek, BO.

               18

               Verwaltungsgericht Wien (upravno sodišče na Dunaju), ki obravnava pritožbo, ki jo je H. Maschek vložil zoper to odločbo, najprej izraža dvome glede združljivosti člena 41a(2) BO s členom 7(2) Direktive 2003/88.

               19

               S členom 41a(2) BO bi se namreč lahko uradniku, „ki po svoji krivdi ni izrabil pravic do letnega dopusta“, odvzela pravica do denarnega nadomestila za neizrabljen plačan letni dopust, med drugim če bi se upokojil na podlagi člena 115i(1) DO, kakor v postopku v glavni stvari.

               20

               Zato predložitveno sodišče glede na položaj, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, meni, da bi bil člen 41a(2) BO lahko v nasprotju s sodno prakso Sodišča v zvezi s členom 7 Direktive 2003/88, saj se uradniku, ki je bil na svoj predlog upokojen, odvzame pravica do denarnega nadomestila za neizrabljen plačan letni dopust, tudi če je bil tik pred upokojitvijo bolan in je predložil zdravniško potrdilo v zvezi s tem.

               21

               Drugič, predložitveno sodišče se sprašuje o pogojih, pod katerimi se lahko odobri denarno nadomestilo za neizrabljen plačan letni dopust delavcu, ki – tako kot v postopku v glavni stvari – zaradi bolezni ni mogel izkoristiti pravic do plačanega letnega dopusta pred prenehanjem delovnega razmerja. Predvsem meni, da bi morala biti odobritev tega nadomestila pogojena s tem, da mora delavec pravočasno obvestiti svojega delodajalca o bolezni in mu v zvezi z njo predložiti zdravniško potrdilo.

               22

               Tretjič, predložitveno sodišče se sprašuje, ali mora nacionalna zakonodaja v primeru, da bi Sodišče menilo, da je člen 41a(1) in (2) BO v nasprotju s pravom Unije, na podlagi člena 7 Direktive 2003/88 v korist delavcev, ki jim je bila pravica do denarnega nadomestila za neizrabljen plačan letni dopust nezakonito odvzeta, določiti podrobna pravila o uresničevanju te pravice, ki so ugodnejša od pravil iz navedene direktive, zlasti kar zadeva znesek nadomestila, ki ga je treba odobriti tem delavcem.

               23

               V teh okoliščinah je Verwaltungsgericht Wien (upravno sodišče na Dunaju) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        1.

                        Ali je nacionalni predpis, kakršna je predmetna določba člena 41a(2) [BO], ki delavcu, ki mu na določen datum na njegov predlog preneha delovno razmerje, načeloma ne priznava pravice do [denarnega] nadomestila za neizrabljen [plačan] letni dopust v smislu člena 7 Direktive 2003/88[…], združljiv s členom 7 te direktive?
                        V primeru nikalnega odgovora se zastavlja vprašanje, ali je nacionalna določba, ki določa, da mora vsak delavec, ki mu na njegov predlog preneha delovno razmerje, storiti vse, da do konca delovnega razmerja izrabi preostali letni dopust, in da pravica do [denarnega nadomestila za neizrabljen plačan letni dopust], če delovno razmerje preneha na predlog delavca, nastane samo, če delavec tudi v primeru prošnje za letni dopust, ki se začne z dnevom, ko je dal predlog za prenehanje delovnega razmerja, ne bi mogel izrabiti letnega dopusta v obsegu, na katerem temelji prošnja za nadomestilo za neizrabljen letni dopust, [združljiva s členom 7 Direktive 2003/88]?

                        2.

                        Ali je treba izhajati iz tega, da pravica do [denarnega nadomestila za neizrabljen plačan letni dopust] nastane samo, če je delavec, ki zaradi nezmožnosti za delo ni mogel izkoristiti pravice do letnega dopusta tik pred prenehanjem delovnega razmerja, [na eni strani] svojega delodajalca takoj (in torej načeloma pred prenehanjem delovnega razmerja) o tej nezmožnosti za delo (na primer zaradi bolezni) obvestil in [na drugi strani] je svojo nezmožnost za delo (na primer zaradi bolezni) takoj (in torej načeloma pred prenehanjem delovnega razmerja) dokazal (na primer z zdravniškim potrdilom o odsotnosti z dela zaradi bolezni)?
                        V primeru nikalnega odgovora se zastavlja vprašanje, ali je nacionalna določba, ki določa, da pravica do [denarnega nadomestila za neizrabljen plačan letni dopust] nastane samo, če je delavec, ki zaradi nezmožnosti za delo ni mogel izkoristiti pravice do dopusta tik pred prenehanjem delovnega razmerja, [na eni strani,] svojega delodajalca takoj (in torej načeloma pred prenehanjem delovnega razmerja) o tej nezmožnosti za delo (na primer zaradi bolezni) obvestil in[, na drugi strani,] je svojo nezmožnost za delo (na primer zaradi bolezni) takoj (in torej načeloma pred prenehanjem delovnega razmerja) dokazal (na primer z zdravniškim potrdilom o odsotnosti z dela zaradi bolezni), združljiva s členom 7 Direktive 2003/88?

                        3.

                        V skladu s sodno prakso Sodišča Evropske unije (glej sodbo z dne 18. marca 2004, C‑342/01, Merino Gomez, C‑342/01, EU:C:2004:160, točka 31; z dne 24. januarja 2012, C‑282/10, Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, točke od 47 do 50, in z dne 3. maja 2012, C‑337/10, Neidei, C‑337/10, EU:C:2012:263, točka 37) lahko države članice delavcu z zakonom podelijo pravico do letnega dopusta ali pravico do [denarnega nadomestila za neizrabljen plačan letni dopust], ki presega minimalno pravico, ki je zagotovljena s členom 7 Direktive 2003/88. Prav tako so pravice, priznane s členom 7 Direktive 2003/88, neposredno uporabljive (glej sodbi z dne 24. januarja 2012, Dominguez, C‑282/10, C‑282/10, EU:C:2012:33, točke od 34 do 36, in z dne 12. junija 2014, Boilacke, C‑118/13, EU:C:2014:1755, točka 28).
                        Ali glede na to razlago člena 7 Direktive 2003/88 primer, v katerem nacionalni zakonodajalec določenemu krogu oseb nedvoumno priznava pravico do [denarnega nadomestila za neizrabljen plačan letni dopust], ki presega tisto, ki je določena v tej določbi Direktive, povzroči, da zaradi neposredne uporabljivosti člena 7 Direktive 2003/88 pravica do [denarnega nadomestila za neizrabljen plačan letni dopust] pripada osebam, ki jim pravica do navedenega nadomestila v nacionalnem zakonu in v nasprotju s to direktivo ni bila priznana, v znesku, ki presega znesek, določen v [navedeni] direktivi, in ki je določen z nacionalno zakonodajo samo za tiste osebe, ki so upravičene v skladu s to določbo?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

               24

               Predložitveno sodišče s tremi vprašanji, ki jih je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 7(2) Direktive 2003/88 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji, kot je ta iz postopka v glavni stvari, v skladu s katero se delavcu, ki mu je delovno razmerje prenehalo na podlagi njegovega predloga za upokojitev in ki ni mogel izkoristiti svojih pravic do plačanega letnega dopusta pred prenehanjem tega delovnega razmerja, ne prizna pravica do denarnega nadomestila za neizrabljen plačan letni dopust. V primeru pritrdilnega odgovora predložitveno sodišče sprašuje, ali mora nacionalna zakonodaja na podlagi člena 7 Direktive 2003/88 v korist delavca, ki v nasprotju s to določbo nima pravice do denarnega nadomestila za neizrabljen plačan letni dopust, določiti podrobna pravila o uresničevanju te pravice, ki so ugodnejša od pravil iz Direktive 2003/88, zlasti kar zadeva znesek nadomestila, ki mu ga je treba odobriti.

               25

               Da bi se predložitvenemu sodišču lahko zagotovil koristen odgovor, je treba najprej spomniti, da – kot izhaja iz besedila člena 7(1) Direktive 2003/88, ki je določba, za katero direktiva ne dopušča izjem – ima vsak delavec pravico do plačanega letnega dopusta najmanj štirih tednov. Ta pravica do plačanega letnega dopusta, ki ga je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča šteti za načelo socialnega prava Unije, ki je posebnega pomena, je torej odobrena vsakemu delavcu, ne glede na njegovo zdravstveno stanje (glej v tem smislu sodbi z dne 20. januarja 2009, Schultz-Hoff in drugi, C‑350/06 in C‑520/06, EU:C:2009:18, točka 54, in z dne 3. maja 2012, Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, točka 28).

               26

               Če je delovno razmerje prenehalo, zaradi česar dejansko ni več mogoče izrabiti plačanega letnega dopusta, člen 7(2) Direktive 2003/88 določa, da ima delavec pravico do denarnega nadomestila, da se prepreči, da bi se zaradi te nemožnosti delavcu onemogočilo vsakršno koriščenje te pravice, čeprav v denarni obliki (glej v tem smislu sodbe z dne 20. januarja 2009, Schultz-Hoff in drugi, C‑350/06 in C‑520/06, EU:C:2009:18, točka 56; z dne 3. maja 2012, Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, točka 29, in z dne 12. junija 2014, Bollacke, C‑118/13, EU:C:2014:1755, točka 17).

               27

               Prav tako je treba poudariti, da člen 7(2) Direktive 2003/88, kot ga razlaga Sodišče, za nastanek pravice do denarnega nadomestila ne določa nobenega drugega pogoja kot tega, da delovno razmerje preneha in da delavec ni izrabil celotnega plačanega letnega dopusta, do katerega je bil upravičen na dan prenehanja delovnega razmerja (sodba z dne 12. junija 2014, Bollacke, C‑118/13, EU:C:2014:1755, točka 23).

               28

               V skladu s členom 7(2) Direktive 2003/88 iz tega sledi, da ima delavec, ki ni mogel izkoristiti vseh pravic do plačanega letnega dopusta pred prenehanjem delovnega razmerja, pravico do denarnega nadomestila za neizrabljen plačan letni dopust. S tega vidika razlog za prenehanje delovnega razmerja ni pomemben.

               29

               Zato okoliščina, da delavec sam prekine delovno razmerje, ne vpliva na njegovo pravico, da, odvisno od primera, prejme denarno nadomestilo za plačan letni dopust, ki ga ni mogel izrabiti pred prenehanjem delovnega razmerja.

               30

               Glede na zgoraj navedeno je treba ugotoviti, da je treba člen 7(2) Direktive 2003/88 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji, kot je ta iz postopka v glavni stvari, v skladu s katero se delavcu, ki mu je delovno razmerje prenehalo na podlagi njegovega predloga za upokojitev in ki ni mogel izkoristiti svojih pravic pred prenehanjem tega delovnega razmerja, ne prizna pravica do denarnega nadomestila za neizrabljen plačan letni dopust.

               31

               Drugič, v zvezi s položajem, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, je treba spomniti, da je treba člen 7(2) Direktive 2003/88 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji ali praksi, ki določa, da se ob prenehanju delovnega razmerja delavcu, ki je bil na bolniškem dopustu celotno referenčno obdobje in/ali obdobje za prenos ali del tega obdobja, zaradi česar ni mogel uresničiti pravice do plačanega letnega dopusta, ne plača nobeno denarno nadomestilo za neizrabljen plačan letni dopust (sodbi z dne 20. januarja 2009, Schultz-Hoff in drugi, C‑350/06 in C‑520/06, EU:C:2009:18, točka 62, in z dne 3. maja 2012, Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, točka 30).

               32

               Člen 7(2) Direktive 2003/88 je torej treba razlagati tako, da ima delavec ob upokojitvi pravico do denarnega nadomestila za plačan letni dopust, ki ga ni izrabil, ker zaradi bolezni ni opravljal dela (glej v tem smislu sodbo z dne 3. maja 2012, Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, točka 32).

               33

               Iz tega sledi, da ima H. Maschek za obdobje med 15. novembrom in 31. decembrom 2010, med katerim je nesporno bil odsoten z dela zaradi bolezni in zato v tem obdobju ni mogel izkoristiti pravic do plačanega letnega dopusta, ki jih je pridobil, v skladu s členom 7(2) Direktive 2003/88 pravico do denarnega nadomestila za neizrabljen plačan letni dopust.

               34

               Poleg tega je treba spomniti, da ima v skladu z ustaljeno sodno prakso pravica do letnega dopusta, določena v členu 7 Direktive 2003/88, dvojni namen, in sicer omogočiti delavcu, na eni strani, da se spočije od izvajanja nalog, ki jih ima v skladu s svojo pogodbo o zaposlitvi, in na drugi strani, da ima na voljo obdobje za sprostitev in razvedrilo (sodbi z dne 20. januarja 2009, Schultz-Hoff in drugi, C‑350/06 in C‑520/06, EU:C:2009:18, točka 25, in z dne 22. novembra 2011, KHS, C‑214/10, EU:C:2011:761, točka 31).

               35

               V teh okoliščinah in zaradi zagotavljanja polnega učinka te pravice do letnega dopusta je treba ugotoviti, da delavec, ki mu je delovno razmerje prenehalo in ki na podlagi sporazuma, sklenjenega s svojim delodajalcem, ni smel priti na delovno mesto v določenem obdobju pred svojo upokojitvijo, pri čemer pa je še vedno prejemal plačo, nima pravice do denarnega nadomestila za plačan letni dopust, ki ga v navedenem obdobju ni izrabil, razen če ni mogel izkoristiti teh pravic zaradi bolezni.

               36

               Zato mora predložitveno sodišče preučiti, ali v skladu z drugim sporazumom z dne 21. julija 2011, ki sta ga sklenila H. Maschek in njegov delodajalec in kakor je bil povzet v točki 13 te sodbe, H. Maschek dejansko ni smel priti na delovno mesto med 1. januarjem 2011 in 30. junijem 2012 ter je še naprej prejemal plačo. V primeru pritrdilnega odgovora H. Maschek nima pravice do denarnega nadomestila za plačan letni dopust, ki ga v navedenem obdobju ni mogel izrabiti.

               37

               Če pa v tem obdobju H. Maschek ni mogel izkoristiti svojih pravic do plačanega letnega dopusta zaradi bolezni, kar mora preveriti predložitveno sodišče, ima H. Maschek v skladu s členom 7(2) Direktive 2003/88 pravico do denarnega nadomestila za neizrabljen plačan letni dopust.

               38

               Tretjič, v zvezi z vprašanjem, ali mora nacionalna zakonodaja na podlagi člena 7 Direktive 2003/88 v korist delavca, ki v nasprotju s to določbo nima pravice do denarnega nadomestila za neizrabljen plačan letni dopust, določiti podrobna pravila za uresničevanje te pravice, ki so ugodnejša od tistih, ki izhajajo iz Direktive 2003/88, zlasti v zvezi z zneskom nadomestila, ki mu ga je treba odobriti, je treba spomniti, da je cilj Direktive 2003/88 sicer določiti minimalne določbe o varnosti in zdravju na področju organizacije delovnega časa, ki jih države članice morajo spoštovati, vendar pa imajo države članice v skladu s členom 15 navedene direktive pravico, da sprejmejo določbe, ki so ugodnejše za delavce. Direktiva 2003/88 torej ne nasprotuje nacionalnim določbam, ki določajo plačan letni dopust, ki traja dlje od minimalnega obdobja štirih tednov, zagotovljenega s členom 7 te direktive, in je dodeljen pod pogoji za pridobitev in dodelitev, določenimi z nacionalnim pravom (glej zlasti sodbi z dne 24. januarja 2012, Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, točka 47, in z dne 3. maja 2012, Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, točki 34 in 35).

               39

               Zato morajo, na eni strani, države članice odločiti, ali bodo delavcem priznale dodatni plačan letni dopust poleg minimalnega plačanega letnega dopusta štirih tednov, ki je določen v členu 7 Direktive 2003/88. V tem primeru lahko države članice določijo, da delavcu, ki zaradi bolezni ni mogel izrabiti vsega dodatnega plačanega letnega dopusta pred prenehanjem delovnega razmerja, priznajo pravico do denarnega nadomestila, ki ustreza temu dodatnemu obdobju. Na drugi strani morajo države članice določiti pogoje za to priznanje (glej sodbo Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, točka 36).

               40

               Ob upoštevanju vseh zgornjih premislekov je treba na vprašanja, ki jih je zastavilo predložitveno sodišče, odgovoriti, da je treba člen 7(2) Direktive 2003/88 razlagati tako, da:

                        —

                        nasprotuje nacionalni zakonodaji, kot je ta iz postopka v glavni stvari, v skladu s katero se delavcu, ki mu je delovno razmerje prenehalo na podlagi njegovega predloga za upokojitev in ki ni mogel izkoristit svojih pravic pred prenehanjem tega delovnega razmerja, ne prizna pravica do denarnega nadomestila za neizrabljen plačan letni dopust;

                        —

                        ima delavec ob upokojitvi pravico do denarnega nadomestila za plačan letni dopust, ki ga ni izrabil, ker zaradi bolezni ni opravljal dela;

                        —

                        delavec, ki mu je delovno razmerje prenehalo in ki na podlagi sporazuma, sklenjenega s svojim delodajalcem, ni smel priti na delovno mesto v določenem obdobju pred svojo upokojitvijo, pri čemer pa je še vedno prejemal plačo, nima pravice do denarnega nadomestila za plačan letni dopust, ki ga v navedenem obdobju ni izrabil, razen če teh pravic ni mogel izkoristiti zaradi bolezni;

                        —

                        morajo, na eni strani, države članice odločiti, ali bodo delavcem priznale dodaten plačan dopust poleg minimalnega plačanega letnega dopusta štirih tednov, ki je določen v členu 7 Direktive 2003/88. V tem primeru lahko države članice določijo, da se delavcu, ki zaradi bolezni ni mogel izrabiti vsega dodatnega plačanega letnega dopusta pred prenehanjem delovnega razmerja, prizna pravica do denarnega nadomestila, ki ustreza temu dodatnemu obdobju. Države članice morajo, na drugi strani, določiti pogoje za to priznanje.

         Stroški

               41

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (deseti senat) razsodilo:

                     Člen 7(2) Direktive 2003/88/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. novembra 2003 o določenih vidikih organizacije delovnega časa je treba razlagati tako, da:

                        —

                           nasprotuje nacionalni zakonodaji, kot je ta iz postopka v glavni stvari, v skladu s katero se delavcu, ki mu je delovno razmerje prenehalo na podlagi njegovega predloga za upokojitev in ki ni mogel izkoristiti svojih pravic pred prenehanjem tega delovnega razmerja, ne prizna pravica do denarnega nadomestila za neizrabljen plačan letni dopust;

                        —

                           ima delavec ob upokojitvi pravico do denarnega nadomestila za plačan letni dopust, ki ga ni izrabil, ker zaradi bolezni ni opravljal dela;

                        —

                           delavec, ki mu je delovno razmerje prenehalo in ki na podlagi sporazuma, sklenjenega s svojim delodajalcem, ni smel priti na delovno mesto v določenem obdobju pred svojo upokojitvijo, pri čemer pa je še vedno prejemal plačo, nima pravice do denarnega nadomestila za plačan letni dopust, ki ga v navedenem obdobju ni izrabil, razen če teh pravic ni mogel izkoristiti zaradi bolezni;

                        —

                           morajo, na eni strani, države članice odločiti, ali bodo delavcem priznale dodaten plačan dopust poleg minimalnega plačanega letnega dopusta štirih tednov, ki je določen v členu 7 Direktive 2003/88. V tem primeru lahko države članice določijo, da se delavcu, ki zaradi bolezni ni mogel izrabiti vsega dodatnega plačanega letnega dopusta pred prenehanjem delovnega razmerja, prizna pravica do denarnega nadomestila, ki ustreza temu dodatnemu obdobju. Države članice morajo, na drugi strani, določiti pogoje za to priznanje.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča z dne 16. junija 1993. # Francoska republika proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Izpodbojni akt. # Zadeva C-325/91.


Sodba Sodišča za uslužbence (prvi senat) z dne 20. septembra 2011. # Martine Fouwels in drugi proti Evropski komisiji. # Javni uslužbenci. # Zadeva F-8/05 REV.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 4. aprila 1960. # Raymond Elz proti Visoki oblasti Evropske skupnosti za premog in jeklo. # Zadeva 34-59.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 11. decembra 2008.#Komisija Evropskih skupnosti proti Republiki Avstriji.#Neizpolnitev obveznosti države - Člena 28 ES in 30 ES - Registracija starejših rabljenih vozil, ki so bila pred tem registrirana v drugih državah članicah - Tehnične zahteve v zvezi z izpušnimi plini in hrupom - Javno zdravje - Varstvo okolja.#Zadeva C-524/07.

text:
      Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 11. decembra 2008 – Komisija proti Avstriji
      (Zadeva C-524/07)
      „Neizpolnitev obveznosti države – Člena 28 ES in 30 ES – Registracija starejših rabljenih vozil, ki so bila pred tem registrirana v drugih državah članicah – Tehnične zahteve v zvezi z izpušnimi plini in hrupom – Javno zdravje – Varstvo okolja“
      1.                     Približevanje zakonodaj – Motorna vozila – Postopek homologacije v Skupnosti – Direktivi 92/97 in 93/59 – Področje uporabe
            (Direktivi Sveta 92/97 in 93/59) (Glej točke od 45 do 47.)
      2.                     Prosti pretok blaga – Količinske omejitve – Ukrepi z enakim učinkom (člena 28 ES in 30 ES) (Glej točke od 49 do 52 in od 56
            do 64.)
      Predmet

               Neizpolnitev obveznosti države – Kršitev členov 28 ES in 30 ES – Nacionalna ureditev, ki povezuje registracijo uvoženih rabljenih
                  vozil, ki so bila pred tem registrirana v drugih državah članicah, z izpolnitvijo določenih tehničnih zahtev, čeprav te zahteve
                  ne veljajo za rabljena vozila z enakimi značilnostmi, ki so že na nacionalnem trgu, ob ponovni registraciji

            Izrek

                  1)

                  	Republika Avstrija s tem, da je določila, da morajo avtomobili, ki so bili pred tem registrirani v drugih državah članicah
                     in ki zaradi starosti niso bili predmet ES‑homologacije, ob njihovi prvi registraciji v Avstriji spoštovati mejne vrednosti
                     na področju izpušnih plinov in hrupa, ki so strožje od tistih, ki so za njih veljale prvotno, to so vrednosti, določene z
                     Direktivo Sveta 93/59/EGS z dne 28. junija 1993 o spremembah Direktive 70/220/EGS o približevanju zakonodaje držav članic
                     o ukrepih proti onesnaževanju zraka z emisijami iz motornih vozil in Direktivo Sveta 92/97/EGS z dne 10. novembra 1992 o spremembah
                     Direktive 70/157/EGS o približevanju zakonodaje držav članic o dovoljeni ravni hrupa in izpušnem sistemu motornih vozil, medtem
                     ko za že registrirana vozila z istimi značilnostmi ob njihovi ponovni registraciji v tej državi ta zahteva ne velja, ni izpolnila
                     obveznosti iz člena 28 ES.

                  2)

                  	Republiki Avstriji se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 16. decembra 1997. # Coöperatieve Rabobank "Vecht en Plassengebied" BA proti Erik Aarnoud Minderhoud. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Hoge Raad - Nizozemska. # Pravo družb. # Zadeva C-104/96.


Sodba Splošnega sodišča (šesti senat) z dne 11. junija 2014. # Robert Klingel OHG proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Zadeva T-401/12.


Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 17. maja 1995. # Friedrich Nagel proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki. # Zadeva T-241/94.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 23. novembra 1995. # Dominikanerinnen-Kloster Altenhohenau proti Hauptzollamt Rosenheim. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Finanzgericht München - Nemčija. # Dodatni prelevmani za mleko. # Zadeva C-285/93.


Sodba Splošnega sodišča (prvi senat) z dne 28. junija 2017.#X-cen-tek GmbH & Co. KG proti Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino.#Znamka Evropske unije – Prijava figurativne znamke Evropske unije, ki upodablja trikotnik – Absolutni razlog za zavrnitev – Neobstoj razlikovalnega učinka – Člen 7(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009.#Zadeva T-470/16.