title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 19. novembra 2009.#Komisija Evropskih skupnosti proti Republiki Finski.#Neizpolnitev obveznosti države - Člen 307, drugi odstavek, ES - Nesprejetje ustreznih ukrepov za odpravo nezdružljivosti med dvostranskimi sporazumi, sklenjenimi s tretjimi državami pred pristopom države članice k Evropski uniji, in Pogodbo ES - Dvostranski sporazumi o naložbah, ki jih je Republika Finska sklenila z Rusko federacijo, Republiko Belorusijo, Ljudsko republiko Kitajsko, Malezijo, Demokratično socialistično republiko Šrilanko in Republiko Uzbekistan.#Zadeva C-118/07.

text:
      Zadeva C-118/07
      Komisija Evropskih skupnosti
      proti
      Republiki Finski
      „Neizpolnitev obveznosti države – Člen 307, drugi odstavek, ES – Nesprejetje ustreznih ukrepov za odpravo nezdružljivosti med dvostranskimi sporazumi, sklenjenimi s tretjimi državami pred
         pristopom države članice k Evropski uniji, in Pogodbo ES – Dvostranski sporazumi o naložbah, ki jih je Republika Finska sklenila z Rusko federacijo, Republiko Belorusijo, Ljudsko republiko
         Kitajsko, Malezijo, Demokratično socialistično republiko Šrilanko in Republiko Uzbekistan“

      Povzetek sodbe
      Mednarodni sporazumi – Sporazumi držav članic – Sporazumi, sklenjeni pred Pogodbo ES
      (členi 57(2) ES, 59 ES, 60(1) ES in 307, drugi odstavek, ES)
      Država članica, ki ne sprejme ustreznih ukrepov za odpravo nezdružljivosti s Pogodbo glede določb s področja prenosa kapitala,
         vsebovanih v dvostranskih sporazumih o naložbah za vzajemno spodbujanje in varovanje naložb, ki jih je sklenila s tretjimi
         državami, ne izpolni obveznosti iz člena 307, drugi odstavek, ES.

      Člen 307, drugi odstavek, ES države članice namreč zavezuje, da ustrezno ukrepajo, da bi odpravile ugotovljeno nezdružljivost
         med sporazumi, sklenjenimi pred njihovim pristopom, in pravom Skupnosti.

      Svet pa lahko na podlagi določb členov 57(2) ES, 59 ES in 60(1) ES v natančno določenih primerih omeji pretok kapitala in
         plačil med državami članicami in tretjimi državami. Za zagotovitev polnega učinka navedenih določb je potrebno, da se lahko
         ukrepi, ki omejujejo prosti pretok kapitala – če jih je sprejel Svet – takoj uporabijo v zvezi z državami, na katere se nanašajo.

      Če sporazum ne vsebuje določbe, na podlagi katere bi zadevna država članica lahko izvrševala svoje pravice in izpolnjevala
         svoje obveznosti kot članica Skupnosti, če tega ne omogoča niti noben mehanizem mednarodnega prava in če ta država članica
         ne stori ničesar, da bi odpravila možnost nezdružljivosti, do katere lahko pride zaradi uporabe zadevnega sporazuma, z ukrepi,
         ki jih lahko sprejme Svet v skladu s členi 57(2) ES, 59 ES in 60(1) ES, ter ne navaja nobenega mehanizma, ki bi ji dovoljeval
         izpolnjevati njene skupnostne obveznosti, lahko izvajanje pristojnosti, podeljenih Svetu na področju pretoka kapitala, omejuje
         že sam obstoj spornih dvostranskih sporazumov in njihovo besedilo.

      (Glej točke od 28 do 33, 49, 50 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 19. novembra 2009(*)

      „Neizpolnitev obveznosti države – Člen 307, drugi odstavek, ES – Nesprejetje ustreznih ukrepov za odpravo nezdružljivosti med dvostranskimi sporazumi, sklenjenimi s tretjimi državami pred
         pristopom države članice k Evropski uniji, in Pogodbo ES – Dvostranski sporazumi o naložbah, ki jih je Republika Finska sklenila z Rusko federacijo, Republiko Belorusijo, Ljudsko republiko
         Kitajsko, Malezijo, Demokratično socialistično republiko Šrilanko in Republiko Uzbekistan“

      V zadevi C-118/07,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, vložene 20. februarja 2007,
      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopajo M. Huttunen, H. Støvlbæk in B. Martenczuk, zastopniki, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Republiki Finski, ki jo zastopa J. Heliskoski, zastopnik, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožena stranka,
      ob intervenciji
      Zvezne republike Nemčije, ki jo zastopata M. Lumma in C. Blaschke, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      Republike Madžarske, ki jo zastopa J. Fazekas, zastopnica,

      Republike Litve, ki jo zastopa D. Kriaučiūnas, zastopnik,

      Republike Avstrije, ki jo zastopa C. Pesendorfer, zastopnica, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      intervenientke,
      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi J.-C. Bonichot (poročevalec), predsednik četrtega senata v funkciji predsednika drugega senata, C. Toader, sodnica,
         C. W. A. Timmermans, K. Schiemann in L. Bay Larsen, sodniki,

      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 10. septembra 2009
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Komisija Evropskih skupnosti s to tožbo Sodišču predlaga, naj ugotovi, da Republika Finska s tem, da ni sprejela ustreznih
         ukrepov za odpravo nezdružljivosti s Pogodbo ES na področju prenosa kapitala glede določb iz dvostranskih sporazumov o naložbah
         za vzajemno spodbujanje in varovanje naložb, ki jih je sklenila z nekdanjo Zvezo sovjetskih socialističnih republik, katere
         naslednica je Ruska federacija (sporazum podpisan 8. februarja 1989, SopS 58/1991), Republiko Belorusijo (sporazum podpisan
         28. oktobra 1992, SopS 89/1994), Ljudsko republiko Kitajsko (sporazum podpisan 4. septembra 1984, SopS 4/1986), Malezijo (sporazum
         podpisan 15. aprila 1985, SopS 79/1987), Demokratično socialistično republiko Šrilanko (sporazum podpisan 27. aprila 1985,
         SopS 54/1987) in Republiko Uzbekistan (sporazum podpisan 1. oktobra 1992, SopS 74/1993, v nadaljevanju: sporni dvostranski
         sporazumi), ni izpolnila obveznosti iz člena 307, drugi odstavek, ES.

       Pravni okvir
      2        Republika Finska je sporne dvostranske sporazume sklenila pred svojim pristopom k Evropski uniji.

      3        Ti sporazumi so začeli veljati: z Rusko federacijo 15. avgusta 1991, z Republiko Belorusijo 11. decembra 1994, z Ljudsko republiko
         Kitajsko 26. januarja 1986, z Malezijo 3. januarja 1988, z Demokratično socialistično republiko Šrilanko 25. oktobra 1987
         in, nazadnje, z Republiko Uzbekistan 22. oktobra 1993.

      4        Ti sporazumi vlagateljem vsake pogodbene stranke zagotavljajo prosti prenos plačil v zvezi z naložbo v konvertibilnih valutah.

      5        Vsi sporazumi, razen sporazuma, sklenjenega z Rusko federacijo, vsebujejo določbo, ki zagotavlja varstvo naložb v mejah, ki
         jih je odobrila zakonodaja pogodbenice. Sporazum z Demokratično socialistično republiko Šrilanko na primer vsebuje to določbo:
         „Vsaka pogodbenica zagotavlja v vseh okoliščinah v okviru omejitev, ki jih določajo njena zakonodaja in uredbe, in v skladu
         z mednarodnim pravom razumno in primerno obravnavo naložb državljanov ali družb druge pogodbenice.“

       Predhodni postopek
      6        Komisija je menila, da bi lahko sporni dvostranski sporazumi ovirali uporabo omejitev pretoka kapitala in plačil, ki jih lahko
         sprejme Svet Evropske unije na podlagi členov 57(2) ES, 59 ES in 60(1) ES, zato je 7. maja 2004 Republiki Finski poslala pisni
         opomin.

      7        Ta država članica je v dopisu z dne 7. julija 2004 Komisiji posredovala svoja stališča glede navedenega pisnega opomina. Zatrjevala
         je, da sporne določbe teh sporazumov ne ovirajo spoštovanja njenih obveznosti iz členov 57(2) ES, 59 ES in 60(1) ES.

      8        Ker je Komisija menila, da utemeljitve, ki jih je navedla Republika Finska, niso zadostne, ji je 16. marca 2005 poslala obrazloženo
         mnenje.

      9        Republika Finska je v dopisu z dne 19. maja 2005 Komisiji v odgovor na to obrazloženo mnenje posredovala svoja stališča. Vztrajala
         je pri prejšnjih utemeljitvah.

      10      Ker je Komisija menila, da na podlagi teh utemeljitev ni mogoče ovreči očitkov iz obrazloženega mnenja, je vložila to tožbo.

      11      S sklepom predsednika Sodišča z dne 9. julija 2007 je bila Zvezni republiki Nemčiji, Republiki Litvi, Republiki Madžarski
         in Republiki Avstriji dovoljena intervencija v podporo predlogom Republike Finske.

       Tožba
      12      Najprej je treba ugotoviti, da eden od dvostranskih sporazumov ne vsebuje posebne določbe, kot je navedena v točki 5 te sodbe,
         ki bi Republiki Finski po njenem mnenju vsekakor dopuščala izpolnjevanje obveznosti Skupnosti. Pet drugih sporazumov tako
         določbo vsebuje.

      13      V teh okoliščinah je tožbo Komisije treba preučiti ob upoštevanju, prvič, sporazuma, ki take določbe ne vsebuje, in, drugič,
         tistih, ki jo vsebujejo.

      14      Tretjič, treba je preučiti splošno utemeljitev strank, ko se sklicujejo na načelo prepovedi diskriminacije in na področje
         uporabe člena 307, drugi odstavek, ES.

       Sporazum, sklenjen z Rusko federacijo
       Trditve strank
      15      Neobstoj določb zlasti v zadevnem sporazumu, ki bi Republiki Finski dovoljevale uporabo omejitev pretoka kapitala in plačil,
         ki jih lahko sprejme Svet Evropske unije na podlagi členov 57(2) ES, 59 ES in 60(1) ES, lahko po mnenju Komisije povzroči,
         da ta država članica ne izpolnjuje svojih obveznosti Skupnosti. Komisija tudi meni, da ta država, ker ni sprejela ustreznih
         ukrepov za odpravo nezdružljivosti s Pogodbo, ni izpolnila obveznosti iz člena 307, drugi odstavek, ES.

      16      Republika Finska in države članice, ki so intervenirale v podporo njenim predlogom, so trdile, da se – ker Svet zoper tretje
         države, s katerimi je Republika Finska sklenila sporazume o naložbah, ni sprejel omejevalnih ukrepov – vprašanje združljivosti
         zadevnega sporazuma z določbo Pogodbe, ki ni bila predmet uporabe, ne postavlja, saj „ugotovljenih nezdružljivosti“ v smislu
         člena 307, drugi odstavek, ES naj ne bi bilo. Neizpolnitev, ki jo navaja Komisija, naj bi torej bila čisto hipotetična. V
         teh okoliščinah naj bi obveznost držav članic, da ustrezno ukrepajo, da bi odpravile „ugotovljene nezdružljivosti“, obstajala
         šele po ugotovitvi Sodišča, da te nezdružljivosti obstajajo..

      17      Poleg tega države intervenientke trdijo, da se smejo zaščitni ukrepi iz členov 57(2) ES, 59 ES in 60(1) ES izvesti le v izjemnih,
         natančno določenih primerih, ki jih ob sklenitvi zadevnega sporazuma ni mogoče predvideti. Tako naj bi Republika Finska lahko
         uporabila načelo rebus sic stantibus in začasno odložila izvajanje izpodbijanih določb o prostem prenosu, če bi Skupnost sprejela zaščitne ukrepe.

       Presoja Sodišča
      18      Zadevni dvostranski sporazum o naložbah, ki ga je sklenila Republika Finska, vsebuje določbe, ki brez nepotrebnega odlašanja
         zagotavljajo prosti prenos plačil v zvezi z naložbo v konvertibilni valuti.

      19      Tako so zlasti zagotovljeni prosti prenos sredstev za izvedbo naložbe, njenega upravljanja in širitve, možnost vrnitve dohodka
         od te naložbe v domovino ter prosti prenos sredstev, potrebnih za poplačilo posojil in sredstev, ki izhajajo iz likvidacije
         ali prenehanja te naložbe.

      20      Ta sporazum je glede tega v skladu z besedilom člena 56(1) ES, po katerem „[…] so prepovedane vse omejitve pretoka kapitala
         med državami članicami ter med državami članicami in tretjimi državami“, in z besedilom člena 56(2) ES, po katerem „[…] so
         prepovedane vse omejitve plačil med državami članicami ter med državami članicami in tretjimi državami“.

      21      Res je, da lahko Svet na podlagi določb Pogodbe, na katere se nanaša ta tožba Komisije, v nekaterih okoliščinah omeji pretok
         kapitala in plačil med državami članicami in tretjimi državami, ki vključuje tudi pretok, ki ga urejajo zadevne določbe o
         prenosu.

      22      V zadevnih določbah iz členov 57(2) ES, 59 ES in 60(1) ES so – zaradi varstva splošnega interesa Skupnosti in zaradi omogočanja
         tej, da glede na okoliščine primera izpolnjuje mednarodne obveznosti in obveznosti držav članic – določene izjeme od načela
         prostega pretoka kapitala in plačil med državami članicami in tretjimi državami.

      23      Na podlagi člena 57(2) ES lahko Svet s kvalificirano večino na predlog Komisije sprejme nekatere omejevalne ukrepe v zvezi
         s pretokom kapitala, zlasti glede neposrednih naložb v tretje države ali iz njih. Če ti ukrepi pomenijo „korak nazaj“ v pravu
         Skupnosti glede liberalizacije pretoka kapitala v tretje države ali iz njih, jih je treba sprejeti soglasno.

      24      Svet lahko na podlagi člena 59 ES na predlog Komisije in po posvetovanju z Evropsko centralno banko sprejme zaščitne ukrepe,
         če pretok kapitala v tretje države ali iz njih „povzroča ali grozi, da bo povzročil resne težave pri delovanju ekonomske in
         monetarne unije“, če so taki ukrepi nujno potrebni in se nanašajo na obdobje „največ šestih mesecev“.

      25      Svet lahko na podlagi člena 60(1) ES za izvedbo skupnega stališča ali ukrepa na področju skupne zunanje in varnostne politike
         na predlog Komisije sprejme „potrebne nujne ukrepe“ glede pretoka kapitala in plačil. Tak ukrep bi bil na primer potreben
         za izvršitev resolucij Varnostnega sveta Organizacije združenih narodov.

      26      Ugotovljeno je, da navedeni dvostranski sporazum ne vsebuje nobene določbe, na podlagi katere bi imela Skupnost take možnosti
         omejitve pretoka sredstev v zvezi z naložbami. Preveriti je torej treba, ali bi morala Republika Finska zaradi tega sprejeti
         ustrezne ukrepe, na katere se nanaša člen 307, drugi odstavek, ES.

      27      V skladu s členom 307, prvi odstavek, ES določbe Pogodbe ne vplivajo na pravice in obveznosti, ki izhajajo iz sporazuma med
         državo članico in tretjo državo, sklenjenega pred pristopom države članice. Namen te določbe je v skladu z načeli mednarodnega
         prava pojasniti, da uporaba Pogodbe ne vpliva na dolžnost zadevne države članice spoštovati pravice tretjih držav, ki izhajajo
         iz predhodnega mednarodnega sporazuma, in izpolniti svoje obveznosti (glej sodbe z dne 14. oktobra 1980 v zadevi Burgoa, 812/79,
         Recueil, str. 2787, točka 8; z dne 4. julija 2000 v zadevi Komisija proti Portugalski, C‑84/98, Recueil, str. I‑5215, točka 53,
         in z dne 18. novembra 2003 v zadevi Budĕjovický Budvar, C‑216/01, Recueil, str. I‑13617, točki 144 in 145).

      28      Vendar člen 307, drugi odstavek, ES države članice zavezuje, da ustrezno ukrepajo, da bi odpravile ugotovljeno nezdružljivost
         med sporazumi, sklenjenimi pred njihovim pristopom, in pravom Skupnosti. Države članice si na podlagi te določbe po potrebi
         pri tem pomagajo in, kadar je primerno, sprejmejo skupno stališče.

      29      Svet lahko na podlagi določb členov 57(2) ES, 59 ES in 60(1) ES v natančno določenih primerih omeji pretok kapitala in plačil
         med državami članicami in tretjimi državami.

      30      Za zagotovitev polnega učinka navedenih določb je potrebno, da se lahko ukrepi, ki omejujejo prosti pretok kapitala – če jih
         je sprejel Svet – takoj uporabijo v zvezi z državami, na katere se nanašajo.

      31      Zato so te pristojnosti Sveta, kot je Sodišče odločilo v sodbah z dne 3. marca 2009 v zadevi Komisija proti Avstriji (C‑205/06,
         ZOdl., str. I-1301, točka 37) in v zadevi Komisija proti Švedski (C‑249/06, ZOdl., str. I-1335, točka 38) – in sicer enostransko
         sprejetje omejevalnih ukrepov glede tretjih držav na področju, ki je enako področju ali je povezano s področjem, ki je urejeno
         s predhodno sklenjenim sporazumom med državo članico in tretjimi državami – nezdružljive z navedenim sporazumom, prvič, če
         ta ne vsebuje določbe, na podlagi katere bi zadevna država članica lahko izvrševala svoje pravice in izpolnjevala svoje obveznosti
         kot članica Skupnosti, in, drugič, če tega ne omogoča niti noben mehanizem mednarodnega prava.

      32      Republika Finska za zgoraj navedeni sporazum torej ne navaja nobenega mehanizma, ki bi ji dovoljeval izpolnjevati njene obveznosti
         Skupnosti. Poleg tega je možnost, ki jo navajajo države intervenientke, uporabe drugih mednarodnopravnih ukrepov, kot je začasna
         prekinitev sporazuma ali odpoved zadevnega sporazuma ali nekaterih njegovih določb, preveč negotova za zagotovitev učinkovite
         uporabe ukrepov, ki jih je sprejel Svet, v določenem roku.

      33      Ugotovljeno je, da Republika Finska v navedenem primeru v roku, ki ga je ta institucija določila v obrazloženem mnenju, v
         zvezi z zadevno tretjo državo ni storila ničesar, da bi odpravila možnost nezdružljivosti, do katere lahko pride zaradi uporabe
         zadevnega sporazuma, z ukrepi, ki jih lahko sprejme Svet v skladu s členi 57(2) ES, 59 ES in 60(1) ES.

      34      Dodati je treba, da se – kot je bilo ugotovljeno v zadevah, v katerih sta bili izdani navedeni sodbi Komisija proti Avstriji
         in Komisija proti Švedski – nezdružljivosti s Pogodbo, ki so jih povzročili sporazumi o naložbah s tretjimi državami in ki
         nasprotujejo uporabi omejitev pretoka kapitala in plačil, ki jih lahko sprejme Svet na podlagi členov 57(2) ES, 59 ES in 60(1)
         ES, ne omejujejo na državo članico, ki je v tej zadevi tožena stranka.

      35      Zato je treba navesti, da si države članice v skladu s členom 307, drugi odstavek, ES po potrebi pomagajo, da bi odpravile
         ugotovljene nezdružljivosti med sporazumi, ki so jih države članice sklenile pred svojim pristopom, in pravom Skupnosti ter
         po potrebi sprejmejo skupno stališče. V okviru odgovornosti, ki jo ima Komisija na podlagi člena 211 ES, da skrbi za uporabo
         določb Pogodbe, mora Komisija dati kakršno koli pobudo, ki bi lahko olajšala pomoč med zadevnimi državami članicami ter sprejetje
         njihovega skupnega stališča.

       Sporazumi, sklenjeni z Republiko Belorusijo, Ljudsko republiko Kitajsko, Malezijo, Demokratično socialistično republiko Šrilanko
            in Republiko Uzbekistan
       Trditve strank
      36      Komisija poudarja, da se posebna določila, kot jih vsebuje določba, navedena v točki 5 te sodbe, in na katere se sklicuje
         Republika Finska glede navedenih sporazumov, navezujejo na zakone in predpise držav strank teh sporazumov, ki so veljali ob
         njihovi sklenitvi, torej pred pristopom Republike Finske k Uniji. Komisija zato meni, da te določbe same po sebi tej državi
         članici ne dajejo možnosti, da bi brez odlašanja uvedla omejevalne ukrepe, ki bi jih lahko uvedla Skupnost.

      37      Republika Finska in Republika Litva nasprotno trdita, da se te določbe lahko uporabijo, saj so omejevalni ukrepi, ki jih je
         sprejel Svet, zaradi neposrednega učinka prava Skupnosti del finske zakonodaje v smislu teh določb. Zato nezdružljivosti s
         Pogodbo v smislu člena 307, drugi odstavek, ES naj ne bi bilo.

       Presoja Sodišča
      38      Treba je spomniti, kot pravilno trdi Republika Finska, da so omejevalni ukrepi, ki bi jih Svet lahko sprejel na podlagi členov 57(2) ES,
         59 ES in 60 ES, del finskega pravnega reda. Vendar pa ni jasno, da bi se te ukrepe v zvezi z zadevnimi dvostranskimi sporazumi
         o naložbah lahko štelo za del finske zakonodaje.

      39      Mednarodno pogodbo je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso namreč razlagati ob upoštevanju v njej uporabljenih izrazov
         in glede na njene cilje. Člena 31 Dunajske konvencije z dne 23. maja 1969 o pogodbenem pravu in Dunajske konvencije z dne
         21. marca 1986 o pravu pogodb med državami in mednarodnimi organizacijami ali med mednarodnimi organizacijami, ki v zvezi
         s tem odražajo splošno mednarodno običajno pravo, v zvezi s tem določata, da je treba pogodbo razlagati v dobri veri, v skladu
         z običajnim pomenom njenih izrazov v njihovem kontekstu in glede na njen predmet in cilj (glej sodbi z dne 20. novembra 2001
         v zadevi Jany in drugi, C‑268/99, Recueil, str. I‑8615, točka 35, in z dne 10. januarja 2006 v zadevi IATA in ELFAA, C‑344/04,
         ZOdl., str. I‑403, točka 40).

      40      S tega vidika je treba spomniti, da je predmet določb zadevnih dvostranskih sporazumov, ki jih Komisija izpodbija v tožbi
         zaradi neizpolnitve obveznosti, zagotoviti prosti prenos plačil v zvezi z naložbo, in to v najkrajših rokih.

      41      V tem smislu vprašanje – ali določba iz zadevnih dvostranskih sporazumov, ki zagotavlja varstvo naložb v mejah, ki jih je
         odobrila zakonodaja pogodbenice, strankam sporazumov dovoljuje omejiti poenostavitve plačil ob uporabi nacionalnih ali drugih
         odločb, ki so bile sprejete po začetku veljave sporazumov – daje vsaj priložnost za razpravo, zlasti ker je v nekaterih sporazumih
         določeno tudi, da mora vsaka pogodbena stranka ravnati „v skladu z mednarodnim pravom“.

      42      Tako se ne zdi, da bi določbe zadevnih dvostranskih sporazumov – na katere se opira Republika Finska, da bi utemeljila, da,
         nasprotno, kot trdi Komisija, lahko v tem primeru v celoti izpolni svoje obveznosti Skupnosti, ki bi lahko nastale, če bi
         Svet sprejel ukrepe za omejevanje prostega pretoka kapitala – zagotavljale, da je to res, saj je razlaga teh določb zelo nezanesljiva,
         kar posledično velja tudi za njihov obseg in učinke.

      43      Zato določbe zadevnih dvostranskih sporazumov, ki jih navaja Republika Finska, ne zadoščajo za zagotovitev združljivosti sporazumov,
         ki jim Komisija oporeka, s členom 307 ES.

       Načelo prepovedi diskriminacije in obseg uporabe člena 307, drugi odstavek, ES
       Trditve strank
      44      Zvezna republika Nemčija in Republika Madžarska trdita, da ugotovitev nezdružljivosti spornih dvostranskih sporazumov s Pogodbo
         v smislu člena 307, drugi odstavek, ES krši „načelo konkurence na notranjem trgu in načelo prepovedi diskriminacije“, saj
         naj bi bili Republika Finska ter državljani in podjetja Unije, na katere se nanašajo sporazumi, ki jih je ta država članica
         sklenila, v slabšem položaju glede na druge države članice ter državljane in podjetja, na katere se nanašajo sporazumi o naložbah,
         ki jim Komisija ne nasprotuje.

      45      Komisija trdi, da primerjava s sporazumi o naložbah, sklenjenimi z drugimi državami članicami, ni relevantna, saj v skladu
         z ustaljeno sodno prakso Sodišča država članica neizpolnitve obveznosti, ki jih ima na podlagi Pogodbe, ne more upravičiti
         z dejstvom, da so tudi druge države članice kršile svoje obveznosti.

      46      Nazadnje Republika Finska ob podpori Republike Madžarske vztraja pri negativnih posledicah, ki bi jih lahko imelo stališče
         Komisije, če bi dovoljevalo ugotovitev neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 307, drugi odstavek, ES vedno, ko se sporazum
         – sklenjen s tretjo državo pred začetkom veljavnosti Pogodbe ali pred pristopom države članice, odvisno od primera – uporablja
         na področju, na katerem Skupnost še ni izvajala pristojnosti, ki jih ima v skladu s Pogodbo. Po taki razlagi naj bi imel člen 307,
         drugi odstavek, ES neomejen obseg, kar naj bi bilo sporno tako z vidika pravne varnosti kot tudi z vidika razdelitve pristojnosti
         med Skupnostjo in državami članicami, in naj bi porušilo ravnovesje, ki ga vzpostavlja člen 307, prvi in drugi odstavek, ES.

      47      Komisija trdi, da nikoli ni navajala, da morajo ukrepati na podlagi člena 307 ES na vseh področjih, na katerih bi Skupnost
         v prihodnje lahko sprejela zakonske ukrepe. Priznava, da tega niti ne more zahtevati, saj vsebina zakonskih ukrepov, ki bi
         lahko bili sprejeti na različnih področjih, po definiciji ne more biti vnaprej določena. Poudarja pa, da drugače velja za
         člene 57(2), 59 ES in 60(1) ES, ki Svetu na področju omejitev pretoka kapitala in plačil v razmerju do tretjih držav podeljujejo
         natančno določeno pristojnost in države članice zavezujejo, da te ukrepe, če so sprejeti, nemudoma uporabijo.

       Presoja Sodišča
      48      Prvič, treba je spomniti, da država članica ne more utemeljiti neizpolnitev obveznosti, ki jih ima na podlagi Pogodbe, z dejstvom,
         da tudi druge države članice niso izpolnile svojih obveznosti. Izvajanje prava Skupnosti s strani držav članic v pravnem redu
         Skupnosti, vzpostavljenem s Pogodbo, ne more biti pogojeno z vzajemnostjo. Člena 226 ES in 227 ES določata pravna sredstva,
         ki jih je mogoče uporabiti pri neizpolnitvah obveznosti držav članic, ki izhajajo iz Pogodbe (glej sodbi z dne 11. januarja 1990
         v zadevi Blanguernon, C‑38/89, Recueil, str. I‑83, točka 7, in z dne 29. marca 2001 v zadevi Portugalska proti Komisiji, C‑163/99,
         Recueil, str. I‑2613, točka 22).

      49      Drugič, kar zadeva trditev, v skladu s katero bi ugoditev pritožbi Komisije pomenila, da ima člen 307, drugi odstavek, ES
         zelo široko področje uporabe, zadostuje ugotoviti, da ta sodba nikakor ne prejudicira obveznosti držav članic v drugih okoliščinah,
         ampak ugotavlja le, kot je bilo zgoraj navedeno, da bi izvajanje pristojnosti, podeljenih Svetu na področju pretoka kapitala,
         lahko omejevala že sam obstoj spornih dvostranskih sporazumov in njihovo besedilo.

      50      Na podlagi navedenega je treba ugotoviti, da Republika Finska s tem, da ni sprejela ustreznih ukrepov za odpravo nezdružljivosti
         s Pogodbo glede določb s področja prenosa kapitala, vsebovanih v spornih dvostranskih sporazumih, ni izpolnila obveznosti
         iz člena 307, drugi odstavek, ES.

       Stroški
      51      V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker je Komisija
         predlagala, naj se Republiki Finski naloži plačilo stroškov, ta pa s svojimi predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.

      52      V skladu z odstavkom 4, prvi pododstavek, istega člena Zvezna republika Nemčija, Republika Litva, Republika Madžarska in Republika
         Avstrija, ki so se kot intervenientke udeležile postopka, nosijo svoje stroške.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      1)      Republika Finska s tem, da ni sprejela ustreznih ukrepov za odpravo nezdružljivosti s Pogodbo glede določb s področja prenosa
            kapitala, vsebovanih v dvostranskih sporazumih o naložbah za vzajemno spodbujanje in varovanje naložb, ki jih je sklenila
            z nekdanjo Zvezo sovjetskih socialističnih republik, katere naslednica je Ruska federacija (sporazum podpisan 8. februarja 1989),
            Republiko Belorusijo (sporazum podpisan 28. oktobra 1992), Ljudsko republiko Kitajsko (sporazum podpisan 4. septembra 1984),
            Malezijo (sporazum podpisan 15. aprila 1985), Demokratično socialistično republiko Šrilanko (sporazum podpisan 27. aprila 1985)
            in Republiko Uzbekistan (sporazum podpisan 1. oktobra 1992), ni izpolnila obveznosti iz člena 307, drugi odstavek, ES.
      2)      Republiki Finski se naloži plačilo stroškov.
      3)      Zvezna republika Nemčija, Republika Litva, Republika Madžarska in Republika Avstrija nosijo svoje stroške.
      Podpisi
      * Jezik postopka: finščina.


Sodba Sodišča z dne 17. junija 1987. # Komisija Evropskih skupnosti proti Italijanski republiki. # Neizpolnitev obveznosti. # Zadeva 154/85.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 16. decembra 2004. # Gregorio My proti Office national des pensions (ONP). # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal du travail de Bruxelles - Belgija. # Uradniki - Prenos pokojninskih pravic - Člen 11 Priloge VIII Kadrovskih predpisov za uradnike - Predčasna pokojnina - Upoštevanje obdodbij službovanja pri Evropskih skupnostih - Člen 10 ES. # Zadeva C-293/03.

text:
      Zadeva C-293/03
      Gregorio My
      proti
      Office national des pensions (ONP)
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunal du travail de Bruxelles)
      „Uradniki – Prenos pokojninskih pravic – Člen 11 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom za uradnike – Predčasna pokojnina – Upoštevanje delovne dobe pri Evropskih skupnostih – Člen 10 ES“
      Povzetek sodbe
      1.        Prosto gibanje oseb – Delavci – Pojem – Državljan države članice, ki je zaposlen v mednarodni organizaciji – Vključitev –
            Meja – Delavec, državljan države članice, ki je celotno poklicno kariero opravil na ozemlju te države članice
      (člen 39 ES)
      2.        Države članice – Obveznosti – Dolžnost lojalnega sodelovanja z institucijami Skupnosti – Neupoštevanje delovne dobe pri Evropskih
            skupnostih za dodelitev predčasne pokojnine na podlagi nacionalnega sistema – Nesprejemljivost
      (člen 10 ES; Kadrovski predpisi za uradnike, Priloga VIII, člen 11(2))
      1.        Uradnik Evropskih skupnosti, ki dela v državi članici, ki ni država njegovega izvora, je delavec migrant. Zaradi zaposlitve
         pri mednarodni organizaciji namreč ne izgubi lastnosti delavca v smislu člena 39(1) ES,  tudi če so pogoji njegovega vstopa
         in bivanja v državi zaposlitve posebej urejeni z mednarodno konvencijo.

      Določb Pogodbe, ki se nanašajo na prosto gibanje delavcev, zlasti pa člena 39 ES vendarle ni mogoče uporabiti za položaje,
         ki se v celoti umeščajo v državo članico. Na te določbe se ne more sklicevati delavec, ki je svojo poklicno kariero opravil
         na ozemlju države, katere državljan je, najprej kot delavec, kasneje in do upokojitve pa kot uradnik Evropskih skupnosti.

      (Glej točke točke 37, 39, 40 in 43.)
      2.        Člen 10 ES, v zvezi s Kadrovskimi predpisi za uradnike Evropskih skupnosti, je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni
         ureditvi, ki ne dovoljuje upoštevanja delovne dobe, ki jo je državljan Skupnosti pridobil v okviru zaposlitve pri instituciji
         Skupnosti, za pridobitev pravice do predčasne pokojnine na podlagi nacionalnega sistema.

      Taka nacionalna ureditev namreč lahko ovira in tako odvrača od izvrševanja poklicne dejavnosti pri instituciji Evropske unije,
         ker delavec, ki sklene zaposlitev pri taki instituciji in je pred tem spadal v nacionalni pokojninski sistem, tvega izgubo
         možnosti, da bi po tem sistemu koristil dajatve za starost, do katerih bi bil upravičen, če ne bi sprejel te zaposlitve.

      Takih posledic ni mogoče dopustiti glede na dolžnost lojalnega sodelovanja in pomoči, ki jo imajo države članice do Skupnosti
         in ki je izražena v obveznosti, določeni v členu 10 ES, da se ji olajša izpolnjevanje njene naloge.

      (Glej točke od 47 do 49 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 16. decembra 2004(*)

      „Uradniki – Prenos pokojninskih pravic – Člen 11 Priloge VIII Kadrovskih predpisov za uradnike – Predčasna pokojnina – Upoštevanje delovne dobe pri Evropskih skupnostih – Člen 10 ES“
      V zadevi C-293/03,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES,
      naslovljen na Sodišče s sklepom Tribunal du travail de Bruxelles (Belgija) z dne 20. maja 2003, ki je prispel na Sodišče 4.
         julija 2003, v postopku

      Gregorio My
      proti
      Office national des pensions (ONP),

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata, C. Gulmann, R. Schintgen (poročevalec), G. Arestis in J. Klučka, sodniki,

      generalni pravobranilec: A. Tizzano,
      sodna tajnica: M. Múgica Arzamendi, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 17. junija 2004,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
               za G. My C. Rosenfeld, avocat,
               za Office national des pensions G. Perl in J.-P. Lheureux, zastopnika,
               za helensko vlado A. Samoni-Rantou in M. Tassopoulou, zastopnici,
               za nizozemsko vlado H. G. Sevenster, zastopnica,
               za Komisijo Evropskih skupnosti D. Martin, zastopnik,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 9. septembra 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za izdajo predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 2 ES, 3 ES, 17 ES, 18 ES, 39 ES, 40 ES, 42 ES in 283 ES kot
         tudi člena 7 Uredbe Sveta št. 1612/68 (EGS) z dne 15. oktobra 1968 o prostem gibanju delavcev v Skupnosti (UL L 257, str.
         2).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med G. My in Office national des pensions (nacionalni urad za pokojnine, v nadaljevanju:
         NUP), ker ta za pridobitev pravice do predčasne pokojnine na podlagi belgijskega sistema naj ne bi upošteval poklicne kariere,
         ki jo je G. My opravil v službi neke institucije Evropskih skupnosti.

       Pravni okvir
       Ureditev Skupnosti
      3        V skladu s členom 11(1) in (2) Priloge VIII Kadrovskih predpisov za uradnike Evropskih skupnosti (v nadaljevanju: Kadrovski
         predpisi) v besedilu, kot je bilo v uporabi v času dejstev v postopku v glavni stvari:

      „1. Uradnik, ki preneha delati v Skupnostih, da bi:
               začel delati v upravi ali državni ali mednarodni organizaciji, ki je s Skupnostmi sklenila dogovor;
               kot zaposlena ali samozaposlena oseba opravljal dejavnost, na podlagi katere pridobiva pokojninske pravice v sistemu, katerega
         organi upravljanja so s Skupnostmi sklenili dogovor,

      ima pravico, da se aktuarski ekvivalent njegovih pravic do starostne pokojnine, pridobljenih v Skupnosti, prenese v pokojninski
         sklad te uprave ali organizacije ali v pokojninski sklad, v katerem pridobiva pokojninske pravice zaradi opravljanja dejavnosti
         kot zaposlena ali samozaposlena oseba.

      2. Uradnik, ki začne delati v Skupnostih po tem, ko:
               je prenehal delati v upravi ali v nacionalni ali mednarodni organizaciji; ali
               je opravljal dejavnost kot zaposlena ali samozaposlena oseba;
      ima ob svoji titularizaciji pravico prenesti v Skupnosti bodisi aktuarski ekvivalent bodisi pavšal za odkup pravic do starostne
         pokojnine, ki jih je pridobil na podlagi takega dela ali dejavnosti.

      –        V takem primeru institucija, v kateri je uradnik zaposlen, ob upoštevanju naziva titularizacije določi število let pokojninske
         dobe, ki se mu za prejšnjo zaposlitev priznajo v novem pokojninskem zavarovanju na podlagi zgoraj omenjenega aktuarskega ekvivalenta
         ali poplačanih zneskov.“

       Nacionalna ureditev
      4        V skladu s členom 3 zakona z dne 21. maja 1991 o ustanovitvi določenih razmerij med belgijskimi pokojninskimi sistemi in pokojninskimi
         sistemi institucij mednarodnega javnega prava (Moniteur belge z dne 20. junija 1991, v nadaljevanju: zakon iz 1991):

      „Vsak uradnik sme z dovoljenjem institucije predlagati, da se instituciji izplača znesek pokojnine, ki se nanaša na službe
         in obdobja pred njegovim začetkom dela pri instituciji.“

      5        Na podlagi člena 9 omenjenega zakona lahko zadevna oseba umakne predlog za prenos pokojninskih pravic po belgijskem sistemu.
         Ta umik je dokončen in nepreklicen.

      6        Člen 2(1) točka 5 zakona iz 1991 opredeljuje pojem „uradnik“ kot „vsak član osebja, ki spada v pokojninski sistem institucije
         in za katerega prenos pokojninskih pravic ni urejen s predpisom ali posebnim sporazumom“. Izraz „institucija“ je določen v
         členu 2(1) točka 1 in zajema „institucije Skupnosti, glede uporabe Kadrovskih predpisov za uradnike in druge uslužbence Evropske
         unije, z njimi enačene organe in organizacije z delovnim področjem v zvezi s Skupnostjo, katerih pokojninski sistem podeljuje
         titulariziranim uradnikom možnost predlagati prenos pokojninskih pravic, pridobljenih pred začetkom dela pri instituciji,
         v pokojninski sklad institucije.“

      7        V zakonu z dne 10. februarja 2003, ki ureja prenos pokojninskih pravic med belgijskimi pokojninskimi sistemi in pokojninskimi
         sistemi institucij mednarodnega javnega prava (Moniteur belge z dne 27. marca 2003, v nadaljevanju: zakon iz 2003), je od takrat naprej v členu 14 predvidena možnost, da lahko uradnik,
         ki preneha delovno razmerje pri Evropskih skupnostih zaradi opravljanja poklicne dejavnosti v Belgiji, predlaga prenos bodisi
         aktuarskega ekvivalenta pokojninskih pravic, pridobljenih v okviru sistema Skupnosti, bodisi pavšala za odkup, ki ustreza
         plačilu prispevkov, vplačanih v ta sistem.

      8        Zakon iz 2003 je na podlagi člena 29 začel veljati 1. januarja 2002 in se uporablja za predloge za prenos, vložene od takrat
         dalje.

      9        V členu 4(2), prvi pododstavek, kraljevega odloka z dne 23. decembra 1996 o izvrševanju členov 15, 16, in 17 zakona z dne
         26. julija 1996 o posodobitvi socialne varnosti in zagotovitvi preživetja zakonitih pokojninskih sistemov (Moniteur belge z dne 17. januarja 1997, v nadaljevanju: kraljevi odlok) je med drugim določeno:

      „Možnost pridobitve predčasne pokojnine po odstavku 1 je pogojena s tem, da zadevna oseba dokaže kariero najmanj 35 koledarskih
         let, s katerimi se lahko pridobijo pokojninske pravice na podlagi tega odloka, na podlagi zakona z dne 20. julija 1990, na
         podlagi kraljevega odloka št. 50, na podlagi belgijskega sistema za delavce, uslužbence, rudarje, pomorščake ali samozaposlene,
         na podlagi belgijskega sistema, ki se uporablja za osebje javnih služb ali belgijske Société Nationale des Chemins de fer
         ali po kakšnem drugem zakonitem belgijskem sistemu.“

       Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      10      G. My, italijanske narodnosti, rojen 20. februarja 1941, je 19 let plačeval prispevke v belgijski sistem socialne varnosti
         za zaposlene, pred zaposlitvijo kot uradnik v službi Sveta Evropskih skupnosti od 1. junija 1974 do 31. maja 2001.

      11      Marca 1992 je ob uporabi zakona iz 1991 pri NUP zaprosil za prenos pokojninskih pravic iz belgijskega sistema v sistem Evropskih
         skupnosti. Oktobra 1992 ga je ta urad (NUP) obvestil o njegovih prenosljivih pokojninskih pravicah.

      12      Oktobra 2002 je Svet obvestil omenjeni urad (NUP), da se je G. My odločil odpovedati prenosu svojih pokojninskih pravic, pridobljenih
         po belgijski zakonodaji, kot je to dovoljeval člen 9 zakona iz 1991. NUP je z dopisom z dne 17. oktobra 2000, naslovljenim
         na G. My, to odpoved potrdil.

      13      20. oktobra 2000 je G. My na podlagi člena 4(2) kraljevega odloka predlagal odobritev predčasne pokojnine.

      14      NUP je z odločbo z dne 2. maja 2001 zavrnil ta predlog z obrazložitvijo, da zainteresirani v smislu člena 4(2) kraljevega
         odloka ni zbral 35 koledarskih let za pridobitev pravice do predčasne pokojnine. V tem pogledu je ta urad zavrnil upoštevanje
         27 let, ki jih je G. My dopolnil kot uradnik Evropskih skupnosti, ker sistema, predvidenega s Kadrovskimi predpisi, belgijska
         ureditev ne omenja.

      15      Zaradi dvomov v zvezi s tem, ali s sta zakon iz 1991 in Kadrovski predpisi, s tem da ne zagotavljajo pravice do prenosa pokojninskih
         pravic iz pokojninskega sistema Skupnosti v nacionalni sistem, kot tudi člen 4(2) kraljevega odloka, s tem da ne omogoča priznavanje
         delovne dobe pri instituciji Skupnosti, združljiva z načeloma prostega gibanja delavcev in prepovedi diskriminacije ter tudi
         s pravicami, ki so zagotovljene državljanom Unije s Pogodbo, je predložitveno sodišče prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno
         odločanje predložilo to vprašanje:

      „Ali nacionalne določbe, kot te [zakon iz 1991 in kraljevi odlok], v členu 4 (2) ali Kadrovski predpisi […] v Prilogi VIII,
         člen 11, niso v nasprotju s členi 2, 3, 17, 18, 39, 40, 42 in 283 po novem Pogodbe o ustanovitvi Evropske unije in s členom
         7 Uredbe (EGS) št. 1612/68 […]:

      a)      s tem da te nacionalne določbe in ti kadrovski predpisi ne dovoljujejo državljanu Evropske unije, kot je vlagatelj, čigar
         poklicna kariera se je v zaporedju odvijala v podjetju ali v javni nacionalni službi in nato v javni upravi Evropske unije
         ali obratno, primerjave prednosti pokojnine, ki bi jo prejel v vsakem sistemu, nacionalnem ali evropskem, s prenosom pravic,
         pridobljenih v drugih sistemih, in da na podlagi te primerjave predlaga prenos svojih pravic bodisi iz nacionalnega sistema
         v evropski sistem bodisi obratno, iz evropskega sistema v nacionalni sistem;

      b)      s tem da te določbe vodijo ali lahko privedejo zainteresiranega delavca v zmoto, ker predvidevajo, da se mora zainteresirani
         izrecno odpovedati prenosu iz belgijskega sistema v evropski sistem, ali v tem smislu vodijo do ustrezne upravne prakse, ne
         da bi bila pred tem opravljena zgoraj navedena primerjava, in

      c)      s tem da te nacionalne določbe za dodelitev nacionalne predčasne pokojnine ne dopuščajo, da bi se upoštevala leta, ko je služboval
         kot uradnik Evropske unije.“

       Vprašanje za predhodno odločanje
       Dopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe
      16      Prvič, nizozemska vlada meni, da predlog za sprejetje predhodne odločbe ni dopusten zaradi pomanjkljivih podatkov v predložitveni
         odločbi v zvezi z dejanskimi okoliščinami in s pravnim okvirom spora o glavni stvari.

      17      V tem pogledu je treba opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso nujnost pridobitve razlage prava Skupnosti, ki koristi
         nacionalnemu sodniku, zahteva, da le-ta opredeli dejanski in pravni okvir, v kateri spadajo vprašanja, ki jih postavlja ali,
         še najmanj, ki razlaga dejanske hipoteze, na katerih so ta vprašanja utemeljena, da se Sodišču omogoči navesti koristne odgovore
         ter vladam držav članic in drugim zainteresiranim strankam omogoči, da predstavijo stališča v skladu s členom 23 Statuta Sodišča
         (glej zlasti sodbo z dne 11. aprila 2000 v zadevi Deliège, C-51/96 in C-191/97, Recueil, str. I-2549, točki 30 in 31).

      18      V tem primeru izhaja iz predstavljenih stališč strank v postopku v glavni stvari helenske in nizozemske vlade ter Komisije
         Evropskih skupnosti, da so jim podatki, vsebovani v predložitveni odločbi, dovoljevali zavzeti stališče o vprašanju, ki je
         bilo predloženo Sodišču. Podatki, ki jih vsebuje predložena sodba, so bili dopolnjeni s posredovanimi podatki iz spisa nacionalnega
         sodišča in na podlagi pisnih stališč, predloženih Sodišču. Celota teh podatkov, povzetih v poročilu za obravnavo, je bila
         sporočena vladam držav članic in drugim zainteresiranim strankam z upoštevanjem obravnave, na kateri so te lahko dopolnile
         svoja stališča.

      19      Ugovor nizozemske vlade se naj torej zavrne.

      20      Drugič, NUP meni, da predlog za sprejetje predhodne odločbe ni dopusten zato, ker naj bi postal z uveljavitvijo zakona iz
         2003 brezpredmeten, kolikor po mnenju NUP omenjeni zakon predvideva, da lahko uradniki Evropskih skupnosti predlagajo prenos
         pridobljenih pokojninskih pravic po sistemu Skupnosti v belgijski sistem, kar dovoljuje upoštevanje delovne dobe uradnika
         institucije Skupnosti za pridobitev pravice do nacionalne predčasne pokojnine.

      21      V tem pogledu, čeprav bi že zakon iz 2003, kot je to podprl NUP na obravnavi, omogočal upoštevanje obdobij plačevanja prispevkov
         v sistem Skupnosti, čeprav zainteresirani ni predlagal, kot v postopku v glavni stvari, prenosa svojih pokojninskih pravic
         iz sistema Skupnosti v belgijski sistem, izhaja iz spisa, da je G. My vložil predlog za predčasno pokojnino 20. oktobra 2000,
         kar je več kot eno leto pred začetkom veljavnosti zakona iz 2003. Po členu 29 le-tega je omenjeni zakon začel veljati 1. januarja
         2002 in se je uporabljal samo za predloge za prenos, ki so bili vloženi od takrat naprej.

      22      Posledično se mora zato tudi ugovor NUP zavrniti.

      23      Kot zadnje Komisija ugotavlja, da prva dela vprašanja, ki obravnavata prenos pokojninskih pravic, nista povezana s postopkom
         v glavni stvari, ki bi se nanašal izključno na 27 let, ki jih je zainteresirani opravil v službi Sveta za pridobitev pravice
         do predčasne pokojnine po belgijski zakonodaji. Tako bi potreboval odgovor Sodišča le ta zadnji del vprašanja.

      24      V tem pogledu je treba poudariti, da je skladno z ustaljeno sodno prakso, v okviru sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi
         sodišči, vzpostavljenega s členom 234 ES, stvar samo nacionalnega sodnika, ki odloča o sporu in je odgovoren za izdajo sodne
         odločbe, da presodi glede na posebnosti zadeve o nujnosti predhodne odločbe za izdajo njegove sodbe in o ustreznosti vprašanj,
         ki jih predlaga Sodišču. Ker se postavljena vprašanja za predhodno odločanje nanašajo na razlago prava Skupnosti, je Sodišče
         načeloma vezano o tem odločati (glej zlasti sodbi z dne 15. decembra 1995 v zadevi Bosman, C-415/93, Recueil, str. I-4921,
         točka 59, in z dne 19. februarja 2002 v zadevi Ardunio, C-35/99, Recueil, str. I-1529, točka 24).

      25      Sodišče je vendar prav tako nakazalo, da mu v izjemnih primerih pripada, da za preverjanje svoje pristojnosti preuči pogoje,
         pod katerimi mu je nacionalni sodnik zadevo predložil (glej v tem smislu sodbo z dne 16. decembra 1981 v zadevi Foglia, 244/80,
         Recueil, str. 3045, točka 21). Zavrnitev odločanja o vprašanju za predhodno odločanje, ki ga je predložilo nacionalno sodišče,
         je mogoča le, ko je očitno, da zaprošena razlaga prava Skupnosti nima nobene zveze s stvarnostjo ali s predmetom spora o glavni
         stvari, če je problem hipotetične narave ali če Sodišče ne razpolaga s podatki o dejanski in pravni naravi, potrebnimi za
         odgovor na vprašanja, ki so mu predložena (glej zlasti zgoraj navedeni sodbi Bosman, točka 61, in Arduino, točka 25).

      26      Kot je bilo že ugotovljeno, G. My v postopku v glavni stvari ni nikoli predlagal prenosa pokojninskih pravic, pridobljenih
         po sistemu Skupnosti v belgijski pokojninski sistem, ampak le odobritev nacionalne predčasne pokojnine. G. My v tem pogledu
         nasprotuje temu, da je NUP zavrnil upoštevanje 27 let dela, ki jih je dopolnil kot uradnik Sveta, za izračun 35 koledarskih
         let kariere, določenih s členom 4(2) kraljevega odloka, od česar je odvisna pridobitev pravice do omenjene pokojnine.

      27      Iz tega izhaja, da se spor o glavni stvari nanaša le na vprašanje, ali pravo Skupnosti nalaga belgijskim organom obveznost,
         da upoštevajo delovno dobo, ki jo je G. My dopolnil v belgijskem pokojninskem sistemu, in tista, dopolnjena v sistemu Skupnosti.

      28      Pod temi pogoji se ne odgovori na prva dela predloženega vprašanja.

       Upoštevanje delovne dobe pri Evropskih skupnostih
      Členi 2 ES, 3 ES, 40 ES in 283 ES
      29      Kot je Sodišče že nakazalo (sodbi z dne 29. septembra 1987 v zadevi Giménez Zaera, 126/86, Recueil, str. 3697, točka 11, in
         z dne 11. marca 1992 v zadevi Compagnie commerciale de l’Ouest in drugi, od C-78/90 do C-83/90, Recueil, str. I-1847, točki 17
         in 18) navajata člena 2 ES in 3 ES splošne cilje, ki so natančneje določeni v drugih določbah Pogodbe. Teh se ob posebnih
         predpisih pogodbe, navedenih v vprašanju za predhodno odločanje, ne more samostojno uporabiti.

      30      Tudi člena 40 ES in 283 ES sta samo pravna podlaga za to, da Svet sprejme potrebne ukrepe za izvajanje prostega gibanja delavcev,
         ki je zagotovljeno s členom 39 ES in Kadrovskimi predpisi za uradnike Evropskih skupnosti ter tudi s sistemom, ki se uporabi
         za druge uslužbence teh Skupnosti.

      31      Zato členi 2 ES, 3 ES, 40 ES in 283 ES v okviru te zadeve niso ustrezni.

      Člena 17 ES in 18 ES
      32      Člen 17 ES, ki uvaja državljanstvo Unije, se pri tem omejuje na določitev, da državljani Unije uživajo pravice in imajo dolžnosti
         po tej pogodbi. V tem pogledu se ga torej ne more uporabiti samostojno glede na posebne določbe Pogodbe, ki urejajo pravice
         in dolžnosti državljanov Unije.

      33      Člen 18 ES, v katerem je splošno določena pravica državljanov Unije do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic,
         se v členu 39 ES še posebej izraža pri prostem gibanju delavcev. Vendar pa, kolikor predložitveno sodišče sprašuje Sodišče
         tudi po razlagi te določbe, se je treba najprej izjasniti o tej točki (glej v tem smislu sodbo z dne 26. novembra 2002 v zadevi
         Oteiza Olazabal, C-100/01, Recueil, str. I-10981, točka 26).

      Člen 42 ES
      34      Člen 42 ES podeljuje Svetu nalogo vzpostavitve ureditve, s katero je delavcem dovoljeno premagovati ovire, ki lahko zanje
         izhajajo iz nacionalnih predpisov s področja socialne varnosti. Svet se je v bistvu izognil te obveznosti s sprejetjem Uredbe
         Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe in njihove družinske
         člane, ki se gibljejo v Skupnosti, spremenjene in posodobljene z Uredbo Sveta (ES) št. 118/97 z dne 2. decembra 1996 (UL 1997,
         L 28, str. 1).

      35      Kot je torej Sodišče razsodilo v sodbi z dne 3. oktobra 2000 v zadevi Ferlini (C-411/98, Recueil, str. I-8081, točka 41),
         se uradnikov Evropskih skupnosti ne more opredeliti kot delavce v smislu Uredbe št. 1408/71, ker niso podrejeni nacionalni
         zakonodaji na področju socialne varnosti, kot to zahteva člen 2(1) omenjene Uredbe, ki določa področje osebne uporabe tega.

      36      Položaj G. Mya zato ni urejen s členom 42 ES niti z Uredbo št. 1408/71.

      Člen 39 ES in člen 7 Uredbe št. 1612/68
      37      Po ustaljeni sodni praksi je uradnik Evropskih skupnosti delavec migrant. Državljan Skupnosti, ki dela v državi članici, ki
         ni država njegovega izvora, ne izgubi lastnosti delavca, v smislu člena 39(1) ES, zaradi zaposlitve pri mednarodni organizaciji,
         tudi če so pogoji njegovega vstopa in bivanja v državi zaposlitve posebej urejeni z mednarodno konvencijo (sodbi z dne 15.
         marca 1989 v zadevi Echternach in Moritz, 389/87 in 390/87, Recueil, str. 723, točka 11, in z dne 27. maja 1993 v zadevi Schmid,
         C-310/91, Recueil, str. I-3011, točka 20, ter zgoraj navedena sodba Ferlini, točka 42).

      38      Iz tega izhaja, da se delavcu, državljanu države članice, kot je G. My, ne smejo odreči socialne pravice in prednosti, ki
         mu jih podeljujeta člen 39 ES in Uredba št. 1612/68 (glej sodbo z dne 13. julija 1983 v zadevi Forchieri, 152/82, Recueil,
         str. 2323, točka 9, in zgoraj navedene sodbe Echternach in Moritz, točka 12, Schmid, točka 22, in Ferlini, točka 43).

      39      Iz spisa izhaja, da je G. My prišel v Belgijo, ko je bil star devet let, da je svojo poklicno kariero opravil na ozemlju Belgije,
         sprva zaposlen pri različnih belgijskih družbah, kasneje in do upokojitve pa kot uradnik Generalnega sekretariata Sveta.

      40      Določb Pogodbe, ki se nanašajo na prosto gibanje delavcev, in še posebej člena 39 ES, ni mogoče uporabiti za položaje, ki
         se v celoti umeščajo v državo članico (sodba z dne 5. junija 1997 v zadevah Uecker in Jacquet, C-64/96 in C-65/96, Recueil,
         str. I-3171, točka 16, in navedena sodna praksa).

      41      Za vzpostavitev povezave z eno od okoliščin, predvidenih v členu 39 ES, je Komisija navedla, da je treba delovno dobo v mednarodni
         javni službi, kakršna je ta Evropske unije, enačiti z dobo, dopolnjeno v javni službi kakšne druge države članice.

      42      Takšna pravna domneva, kot izhaja iz točk od 85 do 89 sklepnih predlogov generalnega pravobranilca, se ne more opreti na določbe
         Pogodbe, ki se nanašajo na prosto gibanje delavcev.

      43      Torej tudi členov 39 ES in 7 Uredbe št. 1612/68 ni mogoče uporabiti za položaj G. Mya.

      Člen 11(2) Priloge VIII Kadrovskih predpisov in člen 10 ES
      44      Sistem prenosa pokojninskih pravic, kot je določen v členu 11(2) Priloge VIII Kadrovskih predpisov, s tem da dopušča koordinacijo
         med nacionalnimi sistemi in pokojninskim sistemom Skupnosti, olajšuje prehod iz javnih ali zasebnih nacionalnih zaposlitev
         v upravo Skupnosti in tako Skupnostim zagotavlja najboljše možnosti izbire usposobljenega osebja z ustreznimi delovnimi izkušnjami
         (sodba z dne 20. oktobra 1981 v zadevi Komisija proti Belgiji, 137/80, Recueil, str. 2393, točki 11 in 12).

      45      Sodišče je zlasti razsodilo, da bi z zavrnitvijo sprejetja ukrepov, določenih s členom 11(2) Priloge VIII Kadrovskih predpisov,
         ki so potrebni za prenos bodisi aktuarskega ekvivalenta bodisi pavšala za odkup pokojninskih pravic, pridobljenih v nacionalnem
         pokojninskem sistemu v pokojninski sistem Skupnosti, država članica Skupnosti lahko otežila zaposlovanje nacionalnih uradnikov
         z določeno delovno dobo, glede na to, da bi tak prehod iz nacionalne službe v službo Skupnosti imel za učinek izgubo njihovih
         pokojninskih pravic, do katerih bi bili upravičeni, če ne bi sprejeli zaposlitve v službi Skupnosti (glej prej navedeno sodbo
         Komisija proti Belgiji, točka 19).

      46      Takšen je tudi primer, v katerem država članica za pridobitev pravice do predčasne pokojnine po svojem sistemu zavrne upoštevanje
         delovne dobe, dopolnjene v pokojninskem sistemu Skupnosti.

      47      Treba je torej ugotoviti, da takšna nacionalna ureditev, kot je ta sporna v postopku v glavni stvari, lahko ovira in tako
         odvrača od izvrševanja poklicne dejavnosti pri instituciji Evropske unije, kolikor delojemalec, ki sklene zaposlitev pri takšni
         instituciji in je pred tem spadal v nacionalni pokojninski sistem, tvega izgubo možnosti, da bi po tem sistemu koristil dajatve
         za starost, do katerih bi bil upravičen, če ne bi sprejel te zaposlitve.

      48      Takšnih posledic se ne more dopustiti ob upoštevanju dolžnosti lojalnega sodelovanja in pomoči, ki jo imajo države članice
         do Skupnosti in je izražena v obveznosti, določeni v členu 10 ES, po kateri se Skupnosti olajša izpolnjevanje njene naloge.

      49      Na predloženo vprašanje je torej treba odgovoriti, da je treba člen 10 ES v zvezi s Kadrovskimi predpisi razlagati tako, da
         nasprotuje nacionalni ureditvi, ki ne omogoča upoštevanja delovne dobe, ki jo je državljan Skupnosti pridobil v okviru zaposlitve
         pri instituciji Skupnosti, za pridobitev pravice do predčasne pokojnine po nacionalnem sistemu.

      50      Ob upoštevanju navedenega se na predloženo vprašanje glede razlage člena 18 ES ne odgovori.

       Stroški
      51      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      Člen 10 ES je v zvezi s Kadrovskimi predpisi uradnikov Evropskih skupnosti treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni
            ureditvi, ki ne dovoljuje upoštevanja delovne dobe, ki jo je državljan Skupnosti pridobil v okviru zaposlitve pri instituciji
            Skupnosti, za pridobitev pravice do predčasne pokojnine na podlagi nacionalnega sistema.
      Podpisi
      * Jezik postopka: francoščina.