title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 17. septembra 2014.#Cruz & Companhia Lda proti Instituto de Financiamento da Agricultura e Pescas IP (IFAP).#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Supremo Tribunal Administrativo.#Predhodno odločanje – Varstvo finančnih interesov Unije – Uredba (ES, Euratom) št. 2988/95 – Člen 3 – Pregon nepravilnosti – Evropski kmetijski usmerjevalni in jamstveni sklad (EKUJS) – Izterjava neupravičeno prejetih izvoznih nadomestil – Zastaralni rok – Uporaba daljšega nacionalnega zastaralnega roka – Splošni zastaralni rok – Upravni ukrepi in kazni.#Zadeva C‑341/13.

text:
               Stranke
               Razlogi za odločitev
               Izrek

            Stranke
            V zadevi C‑341/13,
            katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Supremo Tribunal Administrativo (Portugalska) z odločbo z dne 17. aprila 2013, ki je prispela na Sodišče 24. junija 2013, v postopku
            Cruz & Companhia Lda
            proti
            Instituto de Financiamento da Agricultura e Pescas IP (IFAP) ,
            SODIŠČE (tretji senat),
            v sestavi M. Ilešič, predsednik senata, C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh, sodnika, C. Toader (poročevalka), sodnica, in E. Jarašiūnas, sodnik,
            generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
            sodni tajnik: A. Calot Escobar,
            na podlagi pisnega postopka,
            ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
            – za Cruz & Companhia Lda P. Sousa Machado in F. Duarte Geada, odvetnika,
            – za portugalsko vlado L. Inez Fernandes in M. Moreno, agenta,
            – za Evropsko komisijo D. Triantafyllou in P. Guerra e Andrade, agenta,
            na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
            izreka naslednjo

            Razlogi za odločitev
            Sodbo
            1. Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov od 3 do 5 Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 2988/95 z dne 18. decembra 1995 o zaščiti finančnih interesov Evropskih skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 1, str. 340).
            2. Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Cruz & Companhia Lda (v nadaljevanju: Cruz & Companhia) in Instituto de Financiamento da Agricultura e Pescas IP (inštitut za financiranje kmetijstva in ribištva, v nadaljevanju: IFAP) zaradi davčne izvršbe v zvezi z izterjavo izvoznih nadomestil za vino, ki jih je družba Cruz & Companhia neupravičeno prejela v poslovnem letu 1995.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            Uredba št. 2988/95
            3. V tretji uvodni izjavi Uredbe št. 2988/95 je navedeno:
            „ker so podrobna pravila za razpršeno upravljanje in nadzor porabe odvisna od raznih podrobnih predpisov glede na zadevno politiko Skupnosti; ker je treba na vseh področjih preprečevati dejanja, ki škodujejo finančnim interesom [Unije]“.
            4. V peti uvodni izjavi te uredbe je navedeno, da „so v skladu s to uredbo nepravilno ravnanje ter upravni ukrepi in kazni za takšno ravnanje zajeti v sektorskih predpisih“.
            5. Člen 1 navedene uredbe določa:
            „1. Za zaščito finančnih interesov [Unije] se sprejmejo splošna pravila za enotne preglede ter upravne ukrepe in kazni v zvezi z nepravilnostmi, ki se nanašajo na zakonodajo [Unije].
            2. ‚Nepravilnost‘ pomeni vsako kršenje določb zakonodaje [Unije], ki je posledica dejanja ali opustitve s strani gospodarskega subjekta, ki je ali bi lahko škodljivo vplivalo na proračun [Unije] ali proračunska sredstva, ki jih [upravlja], bodisi z zmanjšanjem ali izgubo prihodkov iz lastnih sredstev, ki se zbirajo neposredno v imenu [Unije], bodisi z neupravičenimi izdatki.“
            6. Člen 3(1) in (3) te uredbe določa:
            „1. Pregon zastara v štirih letih od storitve nepravilnosti iz člena 1(1). Sektorski predpisi pa lahko določijo krajši zastaralni rok, ki ne sme biti krajši od treh let.
            […]
            Katero koli dejanje pristojnega organa v zvezi s preiskavo ali sodnim postopkom, ki se nanaša na nepravilnost in o katerem je organ obvestil zadevno osebo, pretrga zastaranje. Po vsakem dejanju, ki pomeni pretrganje zastaranja, začne zastaralni rok teči znova.
            […]
            3. Države članice lahko določijo daljši zastaralni rok od tistega iz odstavk[a] 1 […].“
            7. Člen 4 Uredbe št. 2988/95 določa:
            „1. Praviloma se za vsako nepravilnost odredi odvzem neupravičeno pridobljene koristi:
            – z obveznostjo plačila ali vračila dolgovanega ali neupravičeno prejetega zneska,
            […]
            2. Uporaba ukrepov iz odstavka 1 je omejena na odvzem pridobljene koristi in, če je tako predvideno, obresti, katerih višina se lahko določi pavšalno.
            […]
            4. Ukrepi iz tega člena se ne štejejo za kazen.“
            8. Člen 5 te uredbe določa:
            „1. Za namerno nepravilnost ali nepravilnost iz malomarnosti so predvidene naslednje upravne kazni:
            a) plačilo upravne denarne kazni,
            b) plačilo večjega zneska od neupravičeno prejetega ali utajenega zneska in, kjer je primerno, obresti; […];
            c) odvzem celotne ali dela koristi, prejete po predpisih Skupnosti, tudi če se je subjekt neupravičeno okoristil samo iz dela te koristi;
            […]
            g) druge kazni, ki so po vrsti in obsegu enakovredne ter izključno gospodarske narave, predvidene v sektorskih predpisih, ki jih je sprejel Svet v skladu s posebnimi zahtevami zadevnih sektorjev in v skladu z izvedbenimi pristojnostmi, ki jih na Komisijo prenese Svet.
            2. Ne glede na določbe sektorskih predpisov, ki obstajajo ob začetku veljavnosti te uredbe, se lahko za druge nepravilnosti določi samo kazni, ki niso enakovredne kazenskim sankcijam iz odstavka 1, če so takšne kazni nujno potrebne za zagotovitev pravilne uporabe pravil.“
            9. V skladu s členom 11 Uredbe št. 2988/95 je ta začela veljati 26. decembra 1995.
            Uredba (EGS) št. 729/70
            10. Člen 1(1) Uredbe Sveta (EGS) št. 729/70 z dne 21. aprila 1970 o financiranju skupne kmetijske politike (UL L 94, str. 13), kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 1287/95 z dne 22. maja 1995 (UL L 125, str. 1) (v nadaljevanju: Uredba št. 729/70), je določal, da je Evropski kmetijski usmerjevalni in jamstveni sklad (EKUJS) del proračuna Unije, ki zajema dva oddelka, in sicer „jamstveni“ oddelek in „usmerjevalni“ oddelek. V skladu z odstavkom 2 navedenega člena „jamstveni“ oddelek med drugim financira nadomestila za izvoz v tretje države.
            11. Člen 2(1) te uredbe je določal:
            „Nadomestila za izvoz v tretje države, dodeljena skladno s pravili [prava Unije] v okviru skupne ureditve kmetijskih trgov, se financirajo skladno s členom 1(2)(a).
            […]“
            12. Člen 4 navedene uredbe je določal:
            „1. Vsaka država članica Komisijo uradno obvesti o:
            a) službah in ustanovah, ki jih akreditira za plačevanje odhodkov, navedenih v členih 2 in 3, v nadaljnjem besedilu navedenih kot ‚plačilne službe‘,
            […]
            3. Vsaka država članica sporoči Komisiji [nekatere] podatke […] o plačilnih službah, [in sicer] njihovo ime in njihov statut, upravne in računovodske določbe ter določbe, ki urejajo notranji nadzor, po katerih se izvajajo izplačila v povezavi z izvajanjem pravil [prava Unije] v okviru skupne kmetijske politike[, in] akreditacijski akt.
            Komisijo se nemudoma obvesti o vsaki spremembi.
            […]“
            13. Člen 5 Uredbe št. 729/70 je urejal načine, na katere Komisija v okviru postopka za potrditev obračuna EKUJS odobri sredstva, ki jih dajejo nacionalne službe in organi iz člena 4 te uredbe, ter za to med drugim določal, da odločitev o potrditvi obračuna zajema celovitost, točnost in verodostojnost predloženih računovodskih izkazov.
            14. Člen 5(2)(c) te uredbe je določal, da Komisija:
            „odloči o izdatkih, ki se jih izključi iz financiranja [Unije] iz členov 2 in 3, kadar ugotovi, da izdatki niso bili izvedeni v skladu s pravili [prava Unije].
            Pred vsako odločitvijo o zavrnitvi financiranja se ugotovitve preverjanj, ki jih izvede Komisija, in odgovori zadevne države članice pisno sporočijo obema stranema, ti pa nato na podlagi teh sporočil skušata skleniti dogovor o ukrepih, ki jih je treba sprejeti.
            Če dogovor ni sklenjen, lahko država članica v roku štirih mesecev zahteva pričetek postopka za uskladitev medsebojnih stališč, poročilo o izidu postopka pa se pošlje Komisiji, ki ga preuči pred odločitvijo o zavrnitvi financiranja.
            Komisija oceni zneske, ki se izločijo iz financiranja, zlasti na podlagi teže ugotovljene neskladnosti. Komisija pri tem upošteva vrsto in težo kršitve ter finančno škodo, povzročeno [Uniji].
            Zavrnitev financiranja se ne sme nanašati na izdatke, ki se izvedejo prej kot štiriindvajset mesecev pred pisnim sporočilom Komisije zadevni državi članici o rezultatih njenih preverjanj. Vendar ta določba ne velja za finančne posledice, ki izhajajo:
            – iz nepravilnosti, kakor so navedene v členu 8(2);
            – iz državnih pomoči ali kršitev, za katere so uvedeni postopki iz členov 93 in 169 Pogodbe [ES].“
            15. Člen 8(1) navedene uredbe je določal, da države članice sprejmejo potrebne ukrepe v skladu s svojimi zakoni in drugimi predpisi, da se prepričajo, da so ukrepi, ki jih financira EKUJS, dejansko izvedeni in pravilno izvršeni, da preprečijo in odpravijo nepravilnosti ter da se izterjajo zneski, izgubljeni zaradi nepravilnosti ali malomarnosti.
            16. Člen 8(2) te uredbe je določal, da če se zneski v celoti ne izterjajo, nosi finančne posledice nepravilnosti ali malomarnosti Unija, kar pa ne velja za posledice zaradi nepravilnosti ali malomarnosti, ki jih je mogoče pripisati upravam in ustanovam držav članic. V skladu z zadnjim pododstavkom te določbe se „izterjani zneski izplačajo akreditiranim plačilnim službam, ki jih odštejejo od odhodkov, ki jih financira [EKUJS]. Obresti za izterjane ali prepozno plačane zneske se izplačajo v [EKUJS].“
            Portugalsko pravo
            17. Iz spisa, predloženega Sodišču, je razvidno, da v portugalskem pravu ni določen poseben zastaralni rok za izterjavo neupravičeno prejetih izvoznih nadomestil v tej državi članici v korist proračuna Unije. Člen 309 civilnega zakonika določa splošni dvajsetletni zastaralni rok, medtem ko je v členu 304(1) tega zakonika navedeno:
            „[Č]e je zastarali rok potekel, lahko tisti, ki ima od tega korist, zavrne izpolnitev svoje obveznosti in z vsemi sredstvi nasprotuje uresničevanju zastarane pravice.“
            18. Uredba-zakon št. 155/92 z dne 28. junija 1992 določa sistem finančnega upravljanja države. V njenem členu 36 so med drugim določeni načini izterjave javnih sredstev, ki se plačajo v državno blagajno.
            19. Člen 40 te uredbe-zakona določa:
            „1. Obveznost povračila prejetih zneskov zastara pet let po njihovem prejemu.
            2. Zgoraj navedeni rok se prekine oziroma pretrga, če nastopijo splošni razlogi za pretrganje ali prekinitev zastaranja.“
            Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
            20. Iz spisa, predloženega Sodišču, je razvidno, da je Cruz & Companhia družba, katere dejavnost je prodaja vina, žganja in njunih derivatov. Ta družba je v okviru svoje dejavnosti v poslovnem letu 1995 izvršila več izvozov v Angolo po nižji ceni, kot če bi vino prodala na trgu Unije. Družba Cruz & Companhia je Instituto Nacional de Garantia Agrária (nacionalni inštitut za jamstva v kmetijstvu, v nadaljevanju: INGA) zaprosila za plačilo izvoznih nadomestil in za to predložila potrdila o dovoljenju za izvoz.
            21. INGA je leta 2004 od družbe Cruz & Companhia zahteval vračilo neupravičeno prejetih izvoznih nadomestil v višini 634.995,78 EUR.
            22. INGA je proti družbi Cruz & Companhia leta 2005 sprožil sodni postopek za izterjavo tega dolga.
            23. Tribunal Administrativo e Fiscal de Viseu (upravno in davčno sodišče Viseu, Portugalska) je zavrnilo tožbo družbe Cruz & Companhia zoper postopek izterjave, ker ta glede na dvajsetletni rok iz člena 309 civilnega zakonika ni zastaral.
            24. Družba Cruz & Companhia je zoper to sodbo vložila pritožbo pred Supremo Tribunal Administrativo (vrhovno upravno sodišče). V bistvu trdi, da se z uporabo splošnega dvajsetletnega zastaralnega roka za izterjavo nadomestil za izvoz vina v poslovnem letu 1995 s strani pristojnega nacionalnega organa krši pravo Unije, ki se v portugalskem pravnem redu neposredno uporablja, ter načela pravne varnosti, prepovedi diskriminacije sporov iz prava Skupnosti v primerjavi s spori iz nacionalnega prava, in sorazmernosti. V zvezi s tem družba Cruz & Companhia trdi, da bi se v zadevi, ki se nanaša nanjo, moral uporabiti štiriletni rok iz člena 3(1) Uredbe št. 2988/95, ker v portugalski zakonodaji ni določen bolj specifičen daljši rok v smislu odstavka 3 tega člena. V utemeljitev svoje trditve se sklicuje zlasti na usmeritev iz sodbe Ze Fu Fleischhandel in Vion Trading (C‑201/10 in C‑202/10, EU:C:2011:282).
            25. Poleg tega ob predpostavki, da bi se v zadevi, o kateri odloča predložitveno sodišče, lahko uporabil daljši zastaralni rok v skladu s členom 3(3) Uredbe št. 2988/95, družba Cruz & Companhia meni, da bi to moral biti petletni rok iz člena 40 uredbe-zakona št. 155/92 z dne 28. junija 1992 o pregonu nepravilnosti, ki škodujejo nacionalnim finančnim interesom Portugalske republike, ker načelo prepovedi diskriminacije nasprotuje temu, da za pregon nepravilnosti, ki škodujejo finančnim interesom Unije, velja štirikrat daljši zastaralni rok od tistega, ki se uporablja v primerljivih nacionalnim položajih.
            26. IFAP pa v bistvu trdi, da se zastaralni rok iz člena 3 Uredbe št. 2988/95 ne uporablja za pregon nepravilnosti, ki se izvaja v obliki upravnih ukrepov v smislu člena 4 te uredbe. Predpisi o zastaranju iz člena 3 naj bi se namreč nanašali le na pregon, izveden za naložitev upravnih kazni v smislu člena 5 navedene uredbe.
            27. Predložitveno sodišče ugotavlja, da je sodba Tribunal Administrativo e Fiscal de Viseu z dne 28. decembra 2011 skladna z njegovo ustaljeno sodno prakso, po kateri zastaralni rok za izterjavo izvoznih nadomestil ni tisti iz člena 40 uredbe-zakona št. 155/92, ampak splošni dvajsetletni zastaralni rok iz člena 309 civilnega zakonika.
            28. Vendar predložitveno sodišče dvomi o uporabi člena 3(1) Uredbe št. 2988/95 v zadevi, o kateri odloča. Natančneje, sprašuje se, ali se ta določba uporablja samo za razmerja med Unijo in nacionalnim organom, ki izplačuje kmetijske pomoči, ali tudi za razmerja med tem plačilnim organom in prejemnikom pomoči, za katere se šteje, da so bile prejete neupravičeno. To sodišče se tudi sprašuje, ali se ta štiriletni zastaralni rok uporablja ne samo za upravne kazni iz člena 5 Uredbe št. 2988/95, ampak tudi za upravne ukrepe iz člena 4 te uredbe.
            29. V teh okoliščinah je Supremo Tribunal Administrativo prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
            „1. Ali se rok za zastaranje pregona iz člena 3(1) Uredbe [št. 2988/95] uporablja zgolj za razmerje med Unijo in […] [nacionalnim] organom, ki izplačuje pomoči Unije, ali tudi za razmerje med […] [nacionalnim] organom, ki izplačuje pomoči Unije, in […] prejemnikom pomoči, za katere je bilo ugotovljeno, da so bile prejete neupravičeno?
            2. Če se ugotovi, da se rok iz člena 3(1) Uredbe št. 2988/95 uporablja tudi za razmerje med [nacionalnim] organom, ki izplačuje pomoči, in prejemnikom pomoči, za katere je bilo ugotovljeno, da so bile prejete neupravičeno, ali se ta rok uporablja zgolj v primeru ‚upravnih kazni‘ v smislu člena 5 Uredbe št. 2988/95 ali tudi v primeru ‚upravnih ukrepov‘ v smislu člena 4(1) te uredbe, zlasti v primeru ukrepa vračila neupravičeno prejetih zneskov?“
            Vprašanja za predhodno odločanje
            Upoštevnost odgovorov za rešitev spora o glavni stvari
            30. Portugalska vlada je v svojih stališčih zatrdila, da spora o glavni stvari ni mogoče razlagati ob upoštevanju določb Uredbe št. 2988/95, saj naj v obravnavanem primeru ne bi šlo za zastaralni rok upravnega pregona, ampak za postopek izvršitve odločbe o vračilu pomoči, ki so bile neupravičeno dodeljene družbi Cruz & Companhia, in sicer za postopek izterjave dolga. Tako naj se v fazi izvršitve pravnomočne sodne odločbe o obveznosti vračila pomoči ne bi bilo več mogoče sklicevati na sistem zastaranja pregona iz člena 3 te uredbe. Zato naj odgovori na postavljena vprašanja ne bi bili upoštevni za rešitev spora v postopku o glavni stvari.
            31. Kot poudarja ta vlada, Uredba št. 2988/95 sicer ne določa roka za izvršitev nacionalne odločbe, s katero se izreče „upravni ukrep“ v smislu te uredbe.
            32. Zadostuje spomniti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča za vprašanja v zvezi z razlago prava Unije, ki jih nacionalna sodišča zastavijo v pravnem in dejanskem okviru, ki so ga pristojna opredeliti sama in katerega pravilnosti Sodišče ne preizkuša, velja domneva upoštevnosti. Predlog nacionalnega sodišča je mogoče zavreči samo, če je očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora v postopku v glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo pravnih in dejanskih elementov, da bi lahko na zastavljena vprašanja dalo koristne odgovore (sodbi Pfleger in drugi, C‑390/12, EU:C:2014:429, točka 26, in Melki in Abdeli, C‑188/10 in C‑189/10, EU:C:2010:363, točka 27 in navedena sodna praksa).
            33. V tej zadevi pa je iz predložitvene odločbe izrecno razvidno, da je predložitveno sodišče pri odločanju upoštevalo, da se družba Cruz & Companhia v svoji tožbi ni neposredno sklicevala na zastaranje dolga, ki ga je treba izterjati, ampak na zastaranje „obveznosti vračila prejetih zneskov“, ki izhaja iz pregona zaradi ugotovljenih nepravilnosti. Predložitveno sodišče tako vprašanji v bistvu postavlja zato, da bi ugotovilo, v kolikšnem obsegu Uredba št. 2988/95 s časovnega vidika zajema dejanje upravnega organa, s katerim je sprejet upravni ukrep izterjave neupravičeno plačanega dolga iz proračuna Unije.
            34. V teh okoliščinah je treba odgovoriti na vprašanja za predhodno odločanje, ki jih je postavilo Supremo Tribunal Administrativo.
            Vsebinska presoja
            Prvo vprašanje
            35. Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 3 Uredbe št. 2988/95 razlagati tako, da se uporablja za pregon, ki ga nacionalni organi začnejo proti prejemnikom pomoči Unije zaradi nepravilnosti, ki jih ugotovi nacionalni organ, pristojen za plačilo izvoznih nadomestil v okviru EKUJS.
            36. V zvezi s tem je treba opozoriti, da se v okviru skupne kmetijske politike na podlagi člena 2 Uredbe št. 729/70 v skladu s členom 1(2)(a) te uredbe financirajo nadomestila za izvoz v tretje države, dodeljena v skladu s pravili prava Unije v okviru skupne ureditve kmetijskih trgov.
            37. Na podlagi člena 4 navedene uredbe države članice določijo službe in organe, ki jih pooblastijo za plačilo stroškov iz členov 2 in 3 te uredbe. Predvsem morajo Komisijo obvestiti o upravnih in računovodskih pogojih, pod katerimi se izvršijo plačila, ki se nanašajo na izvajanje pravil prava Unije v okviru skupne ureditve kmetijskih trgov. Člen 5 te uredbe pa ureja načine, na katere Komisija v okviru postopka za potrditev obračuna EKUJS odobri financiranja, ki jih zagotovijo te nacionalne službe in organi.
            38. Na podlagi člena 8 navedene uredbe države članice sprejmejo potrebne ukrepe v skladu s svojimi zakoni in drugimi predpisi, da se prepričajo, da so ukrepi, ki jih financira EKUJS, dejansko izvedeni in pravilno izvršeni, da preprečijo in odpravijo nepravilnosti ter da se izterjajo zneski, izgubljeni zaradi nepravilnosti ali malomarnosti. Če se zneski v celoti ne izterjajo, nosi finančne posledice nepravilnosti ali malomarnosti Unija, kar ne velja za posledice zaradi nepravilnosti ali malomarnosti, ki jih je mogoče pripisati upravam in organom držav članic. Tako izterjani zneski se izplačajo plačilnim službam ali organom in se odštejejo od odhodkov, ki se financirajo iz EKUJS.
            39. Iz teh določb izhaja, da so države članice načeloma odgovorne za pregon in ukrepanje za potrebe shem prelevmanov in vračil (glej v tem smislu sodbo Mertens in drugi, od 178/73 do 180/73, EU:C:1974:36, točka 16) in da je pri izvajanju teh pooblastil na podlagi besedila člena 8(1) Uredbe št. 729/70, ki se nanaša na izterjavo zneskov, izgubljenih zaradi nepravilnosti, ki jo izvedejo države članice, nacionalnim upravam, odgovornim za izvajanje skupnostnih mehanizmov za kmetijske podpore, izrecno naložena obveznost, da izterjajo neupravičeno ali nepravilno izplačane zneske, ne da bi te uprave, ki delujejo v imenu in za račun Unije, lahko pri tem prosto presodile, ali je primerno zahtevati vračilo neupravičeno ali nepravilno dodeljenih sredstev Unije (glej v tem smislu sodbo BayWa in drugi, 146/81, 192/81 in 193/81, EU:C:1982:146, točka 30).
            40. Glede tega pristojni nacionalni organi s tem, da zahtevajo vračilo izvoznih nadomestil, ki jih je iz proračuna Unije neupravičeno prejel gospodarski subjekt, kakršna je družba Cruz & Companhia v postopku v glavni stvari, delujejo v imenu in za račun proračuna Unije ter preganjajo nepravilnost v smislu člena 1 Uredbe št. 2988/95, tako da delujejo na področju uporabe te uredbe.
            41. Ob upoštevanju navedenega je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 3 Uredbe št. 2988/95 razlagati tako, da se uporablja za pregon, ki ga nacionalni organi začnejo proti prejemnikom pomoči Unije zaradi nepravilnosti, ki jih ugotovi nacionalni organ, pristojen za plačilo izvoznih nadomestil v okviru EKUJS.
            Drugo vprašanje
            42. Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali se zastaralni rok iz člena 3(1), prvi pododstavek, Uredbe št. 2988/95 uporablja ne samo za pregon nepravilnosti, ki vodi do naložitve upravnih kazni v smislu člena 5 te uredbe, ampak tudi za pregon, ki vodi do sprejetja upravnih ukrepov v smislu člena 4 navedene uredbe.
            43. V zvezi s tem je treba opozoriti, da člen 1(1) Uredbe št. 2988/95 uvaja „splošna pravila za enotne preglede ter upravne ukrepe in kazni v zvezi z nepravilnostmi, ki se nanašajo na zakonodajo [Unije]“, in sicer zato – kot je razvidno iz tretje uvodne izjave te uredbe – „da se na vseh področjih preprečijo dejanja, ki škodujejo finančnim interesom [Unije]“ (sodbi Handlbauer, C‑278/02, EU:C:2004:388, točka 31, in Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb in drugi, od C‑278/07 do C‑280/07, EU:C:2009:38, točka 20).
            44. V členu 3(1), prvi pododstavek, Uredbe št. 2988/95 pa je na področju pregona določen zastaralni rok, ki začne teči od storitve nepravilnosti, ki se v skladu s členom 1(2) iste uredbe nanaša na „vsako kršenje določb zakonodaje [Unije], ki je posledica dejanja ali opustitve s strani gospodarskega subjekta, ki je ali bi lahko škodljivo vplivalo na splošni proračun [Unije]“ (sodbi Handlbauer, EU:C:2004:388, točka 32, in Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb in drugi, EU:C:2009:38, točka 21).
            45. Iz tega izhaja, da se člen 3(1) Uredbe št. 2988/95 uporablja za nepravilnosti, zaradi katerih se lahko naloži upravna kazen v smislu člena 5 te uredbe, in za nepravilnosti, ki so predmet upravnega ukrepa v smislu člena 4 navedene uredbe, in sicer ukrepa odvzema neupravičeno pridobljene koristi, ki nima značaja kazni (glej v tem smislu sodbi Handlbauer, EU:C:2004:388, točki 33 in 34, in Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb in drugi, EU:C:2009:38, točka 22).
            46. Vendar je treba v zvezi s postopkom o glavni stvari na prvem mestu preveriti, ali se Uredba št. 2988/95 uporablja ratione temporis , ker so bila izvozna nadomestila, ki jih je družba Cruz & Companhia prejela neupravičeno, plačana za transakcije, ki so bile izvedene pred začetkom veljave te uredbe.
            47. Zakonodajalec Unije pred sprejetjem Uredbe št. 2988/95 ni določil nobenega pravila o zastaranju, ki bi se uporabljalo za povračilo ugodnosti, ki so jih gospodarski subjekti neupravičeno prejeli zaradi svoje storitve ali opustitve, ki je ali bi lahko povzročila oškodovanje splošnega proračuna Unije ali proračunov, ki jih ta upravlja (sodba Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb in drugi, EU:C:2009:38, točka 25).
            48. Zato so morala pred sprejetjem te uredbe v sporih o zahtevkih za povračilo zneskov, ki so bili po pravu Unije neupravičeno izplačani, če ni predpisov v tem pravu, odločati nacionalna sodišča na podlagi svojega nacionalnega prava, ob upoštevanju omejitev prava Unije, tako da pravila in postopki nacionalnega prava niso smeli dejansko onemogočiti ali znatno otežiti izterjave neupravičeno izplačanih pomoči ali se uporabljati diskriminatorno glede na postopke, po katerih se odloča v podobnih nacionalnih sporih (glej sodbo Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb in drugi, EU:C:2009:38, točka 26).
            49. Zakonodajalec Unije je s sprejetjem Uredbe št. 2988/95 in zlasti njenega člena 3(1), prvi pododstavek, nameraval določiti splošno pravilo o zastaranju, veljavno na tem področju, s katerim je nameraval po eni strani določiti najkrajši rok, ki se uporablja v vseh državah članicah, in po drugi strani odpraviti možnost zahtevati vračilo neupravičeno prejetih zneskov iz proračuna Unije po preteku štirih let od nastanka nepravilnosti, ki je vplivala na sporna plačila (sodba Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb in drugi, EU:C:2009:38, točka 27).
            50. Tako je zakonodajalec Unije s sprejetjem člena 3(1) Uredbe št. 2988/95 in brez poseganja v člen 3(3) te uredbe opredelil splošno pravilo o zastaranju, s katerim je namerno skrajšal rok, v katerem morajo ali bi morali organi držav članic, ki delujejo v imenu in za račun proračuna Unije, izterjati neupravičeno prejete ugodnosti, na štiri leta (sodba Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb in drugi, EU:C:2009:38, točka 29), kar pa ne velja za pregon napak ali nepravilnosti, ki so jih storili sami nacionalni organi (glej v tem smislu sodbo Bayerische Hypotheken- und Vereinsbank, C‑281/07, EU:C:2009:6, točka 22).
            51. Kar zadeva dolgove, ki so nastali med veljavnostjo nacionalnega pravila o zastaranju in ki v skladu s tem pravilom še niso zastarali, začetek veljavnosti Uredbe št. 2988/95 povzroči, da tak dolg na podlagi člena 3(1), prvi pododstavek, te uredbe načeloma zastara v roku štirih let, ki začne teči od dne, ko so bile nepravilnosti storjene (glej sodbo Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb in drugi, EU:C:2009:38, točka 31).
            52. V takih okoliščinah je treba na podlagi navedene določbe načeloma vsak znesek, ki ga zaradi nepravilnosti, storjene pred začetkom veljavnosti Uredbe št. 2988/95, neupravičeno prejme gospodarski subjekt, šteti za zastaran, če se v štirih letih po storitvi take nepravilnosti ne sprejme akt, ki pretrga zastaranje, pri čemer je v skladu s členom 3(1), tretji pododstavek, te uredbe to akt, o katerem je organ obvestil zadevno osebo in je bil namenjen preiskavi ali pregonu te nepravilnosti (glej v tem smislu sodbo Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb in drugi, EU:C:2009:38, točka 32).
            53. Iz tega izhaja, da če je bila nepravilnost kot v postopkih v glavni stvari storjena leta 1995, za tako nepravilnost velja splošno pravilo o štiriletnem zastaralnem roku in bo na podlagi tega zastarala leta 1999 glede na točen datum storitve navedene nepravilnosti iz leta 1995, vendar ob upoštevanju možnosti, ki jo države članice ohranjajo na podlagi člena 3(3) Uredbe št. 2988/95, da določijo daljše zastaralne roke (glej po analogiji sodbo Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb in drugi, EU:C:2009:38, točka 33).
            54. Na drugem mestu je treba upoštevati, da je zakonodajalec Unije v členu 3(3) Uredbe št. 2988/95 izrecno predvidel, da lahko države članice uporabijo daljše zastaralne roke od najkrajšega štiriletnega iz člena 3(1) te uredbe. Navedeni zakonodajalec namreč ni želel poenotiti rokov, ki veljajo na tem področju, in zato začetek veljavnosti Uredbe št. 2988/95 ni mogel učinkovati tako, da bi morale države članice zastaralne roke, ki so jih uporabljale v preteklosti, ko pravo Unije še ni vsebovalo pravil na tem področju, skrajšati na štiri leta (glej v tem smislu sodbo Ze Fu Fleischhandel in Vion Trading, EU:C:2011:282, točka 25).
            55. Tako države članice v okviru možnosti iz člena 3(3) Uredbe št. 2988/95 ohranijo široko diskrecijsko pravico glede določitve daljših zastaralnih rokov, ki jih nameravajo uporabiti v primeru nepravilnosti, ki škoduje finančnim interesom Unije (sodbi Corman, C‑131/10, EU:C:2010:825, točka 54, ter Ze Fu Fleischhandel in Vion Trading, EU:C:2011:282, točka 26).
            56. V zvezi s tem daljši zastaralni roki, možnost uporabe katerih države članice ohranijo na podlagi člena 3(3) Uredbe št. 2988/95, lahko izhajajo iz pravil iz splošne ureditve, ki so veljala že pred sprejetjem te uredbe, tako da lahko navedene države uporabljajo take daljše roke z uporabo – določeno s sodno prakso – določbe iz splošne ureditve, ki na področju vračila neupravičeno prejetih ugodnosti določa zastaralni rok, daljši od štirih let (sodba Ze Fu Fleischhandel in Vion Trading, EU:C:2011:282, točka 29).
            57. Gospodarski subjekt sicer res lažje ugotovi, kakšen je zastaralni rok, ki se uporablja, če je tak rok določil nacionalni zakonodajalec v določbi, ki velja posebej za zadevno področje. Vendar če ni take posebne določbe, ki bi veljala za področje, kot je vračilo izvoznih nadomestil, ki so bila neupravičeno prejeta v škodo proračuna Unije, načelo pravne varnosti ne nasprotuje uporabi splošnega zastaralnega roka iz civilnopravne določbe, ki je daljši od štiriletnega roka iz člena 3(1), prvi pododstavek, Uredbe št. 2988/95 (glej v tem smislu sodbo Ze Fu Fleischhandel in Vion Trading, EU:C:2011:282, točka 33).
            58. Vendar je taka uporaba v skladu z načelom pravne varnosti le, če je bila dovolj predvidljiva. V zvezi je treba spomniti, da Sodišče ni pristojno, da v okviru postopka za sprejetje predhodne odločbe ugotovi, ali gre za tako sodno prakso ali ne (glej v tem smislu sodbo Ze Fu Fleischhandel in Vion Trading, EU:C:2011:282, točka 34).
            59. Poleg tega uporaba daljšega nacionalnega zastaralnega roka v smislu člena 3(3) Uredbe št. 2988/95 za pregon nepravilnosti v smislu te uredbe ne sme očitno preseči tega, kar je nujno za doseganje cilja zaščite finančnih interesov Unije (glej v tem smislu sodbi AJD Tuna, C‑221/09, EU:C:2011:153, točka 79, ter Ze Fu Fleischhandel in Vion Trading, EU:C:2011:282, točka 38).
            60. Po eni strani ni izključeno, da je lahko pravilo o dvajsetletnem zastaralnem roku, ki izhaja iz civilnopravne določbe, potrebno in sorazmerno – zlasti v okviru sporov med zasebnopravnimi osebami – glede na cilj, ki mu navedeno pravilo sledi in ki ga je opredelil nacionalni zakonodajalec (glej po analogiji sodbo Ze Fu Fleischhandel in Vion Trading, EU:C:2011:282, točka 41). Po drugi strani uporaba desetletnega zastaralnega roka, ki izhaja iz določbe civilnega prava zadevne države članice, glede na cilj varstva finančnih interesov Unije ni v nasprotju z načelom sorazmernosti (glej v tem smislu sodbo Corman, EU:C:2010:825, točke 24, 31 in 49).
            61. Sodišče pa je že razsodilo, da ob upoštevanju navedenega cilja, glede katerega je zakonodajalec Unije menil, da je štiriletni ali celo triletni zastaralni rok dovolj dolg, da nacionalnim organom omogoči pregon nepravilnosti, ki škodi njihovim finančnim interesom in ki lahko vodi do sprejetja ukrepa, kot je izterjava neupravičeno prejete ugodnosti, odobritev tridesetletnega roka navedenim organom presega to, kar skrbna uprava potrebuje (glej v tem smislu sodbo Ze Fu Fleischhandel in Vion Trading, EU:C:2011:282, točka 43).
            62. Sodišče je v zvezi s tem poudarilo, da ima ta uprava pri preverjanju pravilnosti plačil, ki jih je izvedla in ki bremenijo proračun Unije, splošno dolžnost skrbnega ravnanja, saj morajo države članice upoštevati dolžnost splošnega skrbnega ravnanja iz člena 4(3) EU, ki pomeni, da morajo hitro sprejemati ukrepe za odpravo nepravilnosti. Tako bi lahko priznanje možnosti državam članicam, da navedeni upravi odobrijo precej daljše obdobje za ukrepanje, kot je določeno v členu 3(1), prvi pododstavek, Uredbe št. 2988/95, na nek način spodbudilo inercijo nacionalnih organov glede pregona „nepravilnosti“ v smislu člena 1 Uredbe št. 2988/95, gospodarski subjekti pa bi bili izpostavljeni, na eni strani, dolgemu obdobju pravne negotovosti in, na drugi strani, tveganju, da ne bodo več mogli dokazati pravilnosti zadevnih transakcij po poteku takega obdobja (glej v tem smislu sodbo Ze Fu Fleischhandel in Vion Trading, EU:C:2011:282, točki 44 in 45).
            63. Te ugotovitve veljajo tudi glede uporabe dvajsetletnega zastaralnega roka iz določbe civilnega zakonika za pregon nepravilnosti v smislu člena 1 Uredbe št. 2988/95. Če bi se izkazalo, da je štiriletni zastaralni rok prekratek, da bi nacionalnim organom omogočil pregon zapletenih nepravilnosti, lahko namreč nacionalni zakonodajalec v skladu z odstavkom 3 navedenega člena še vedno določi daljši zastaralni rok, kakršen je tisti iz člena 40 zakona-uredbe št. 155/92 (glej v tem smislu sodbo Ze Fu Fleischhandel in Vion Trading, EU:C:2011:282, točka 46).
            64. Vendar je treba poudariti, da če takega pravila ni, je treba nepravilnosti, kakršne so tiste, ki so predmet postopka v glavni stvari, v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 53 te sodbe, šteti za zastarane, in sicer v roku štirih let od datuma, ko so bile storjene, ob upoštevanju dejanj, ki pretrgajo zastaranje in ki so določena v členu 3(1), tretji pododstavek, Uredbe št. 2988/95 ter ob spoštovanju zgornje meje, določene v četrtem pododstavku navedenega člena 3(1).
            65. Glede na navedeno je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da se zastaralni rok iz člena 3(1), prvi pododstavek, Uredbe št. 2988/95 uporablja ne samo za pregon nepravilnosti, ki vodi do naložitve upravnih kazni v smislu člena 5 te uredbe, ampak tudi za pregon, ki vodi do sprejetja upravnih ukrepov v smislu člena 4 navedene uredbe. Čeprav člen 3(3) te uredbe državam članicam omogoča, da uporabijo daljše zastaralne roke od štiri- ali triletnih rokov iz prvega pododstavka odstavka 1 tega člena, ki izhajajo iz določb splošne ureditve, veljavnih že pred sprejetjem navedene uredbe, pa uporaba dvajsetletnega zastaralnega roka presega to, kar je potrebno za uresničitev cilja zaščite finančnih interesov Unije.
            Stroški
            66. Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

            Izrek
            Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
            1. Člen 3 Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 2988/95 z dne 18. decembra 1995 o zaščiti finančnih interesov Evropskih skupnosti je treba razlagati tako, da se uporablja za pregon, ki ga nacionalni organi začnejo proti prejemnikom pomoči Unije zaradi nepravilnosti, ki jih ugotovi nacionalni organ, pristojen za plačilo izvoznih nadomestil v okviru Evropskega kmetijskega usmerjevalnega in jamstvenega sklada (EKUJS).
            2. Zastaralni rok iz člena 3(1), prvi pododstavek, Uredbe št. 2988/95 se uporablja ne samo za pregon nepravilnosti, ki vodi do naložitve upravnih kazni v smislu člena 5 te uredbe, ampak tudi za pregon, ki vodi do sprejetja upravnih ukrepov v smislu člena 4 navedene uredbe. Čeprav člen 3(3) te uredbe državam članicam omogoča, da uporabijo daljše zastaralne roke od štiri- ali triletnih rokov iz prvega pododstavka odstavka 1 tega člena, ki izhajajo iz določb splošne ureditve, veljavnih že pred sprejetjem navedene uredbe, pa uporaba dvajsetletnega zastaralnega roka presega to, kar je potrebno za uresničitev cilja zaščite finančnih interesov Unije.


title: Sodba Splošnega sodišča (drugi senat) z dne 20. maja 2014. # Argo Group International Holdings Ltd proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava figurativne znamke Skupnosti ARIS - Prejšnja figurativna znamka Skupnosti ARISA ASSURANCES S.A. - Relativni razlog za zavrnitev - Verjetnost zmede - Podobnost znakov - Soobstoj prejšnjih znamk na trgu - Načelo ameriškega prava ,Morehouse defense‘- Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009. # Zadeva T-247/12.

text:
               Stranke
               Razlogi za odločitev
               Izrek

            Stranke
            V zadevi T‑247/12,
            Argo Group International Holdings Ltd  s sedežem v Hamiltonu, Bermuda (Združeno kraljestvo), ki jo zastopajo R. Hoy, S. Levine in N. Edbrooke, solicitors,
            tožeča stranka,
            proti
            Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) , ki ga zastopa L. Rampini, zastopnik,
            tožena stranka,
            druga stranka v postopku pred odborom za pritožbe UUNT, intervenientka pred Splošnim sodiščem je
            Arisa Assurances SA  s sedežem v Luxembourgu (Luksemburg), ki jo zastopa H. Bock, odvetnik,
            zaradi tožbe zoper odločbo drugega odbora za pritožbe UUNT z dne 9. marca 2012 (zadeva R 193/2011‑2) v zvezi s postopkom z ugovorom med družbama Arisa Assurances SA in Argo Group International Holdings Ltd,
            SPLOŠNO SODIŠČE (drugi senat),
            v sestavi M. E. Martins Ribeiro, predsednica, S. Gervasoni (poročevalec) in L. Madise, sodnika,
            sodni tajnik: E. Coulon,
            na podlagi tožbe, vložene v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 6. junija 2012,
            na podlagi odgovora na tožbo, ki ga je UUNT vložil v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 21. septembra 2012,
            na podlagi odgovora na tožbo, ki ga je intervenientka vložila v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 3. septembra 2012,
            na podlagi replike, vložene v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 18. decembra 2012,
            na podlagi duplike, ki jo je intervenientka vložila v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 3. aprila 2013,
            ker stranke v enem mesecu po obvestilu o koncu pisnega postopka niso vložile predloga za razpis obravnave in je Splošno sodišče na podlagi poročila sodnika poročevalca in člena 135a Poslovnika Splošnega sodišča zato odločilo, da ne bo opravilo ustnega postopka,
            izreka naslednjo
            Sodbo

            Razlogi za odločitev
            Dejansko stanje
            1. Tožeča stranka, družba Art Risk Insurance and Information Services Corp., je 13. novembra 2008 pri Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) vložila zahtevo za registracijo znamke Skupnosti na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 146), kakor je bila spremenjena (nadomestila jo je Uredba Sveta (ES) št. 207/2009 z dne 26. februarja 2009 o blagovni znamki Skupnosti (UL L 78, str. 1)).
            2. Znamka, katere registracija se je zahtevala, je ta figurativni znak:
            >image>1
            3. Storitve, glede katerih je bila zahtevana registracija, spadajo v razred 36 Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji blaga in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kakor je bil revidiran in spremenjen, in ustrezajo temu opisu: „Zavarovalne storitve; sklepanje zavarovanj v zvezi z lastninsko pravico na umetninah, kulturnih umetniških delih, starinah in drugih zbirateljskih predmetih; Storitve obvladovanja finančnega tveganja v industriji umetnosti in sorodnih industrijah, vključno z umetnostnimi muzeji, skladi za kulturo, kulturnimi in neprofitnimi ustanovami, zasebnimi zbiratelji, umetniki, trgovci z umetninami in bančnimi, kreditnimi, zavarovalniškimi, pravnimi in neprofitnimi institucijami, povezanimi z umetnostjo; storitve obvladovanja finančnih tveganj, povezanih z drugimi oblikami zavarovanja, vključno s premoženjskim in odškodninskim zavarovanjem v industriji umetnosti in sorodnih industrijah“.
            4. Prijava znamke skupnosti je bila objavljena v Biltenu znamk Skupnosti št. 10/2009 z dne 23. marca 2009.
            5. Družba Art Risk Insurance and Information Services je bila že imetnik besedne znamke Skupnosti ARIS, ki je bila registrirana 12. septembra 2005.
            6. Družba Arisa Assurances SA, intervenientka, je 18. junija 2009 na podlagi člena 41 Uredbe št. 207/2009 vložila ugovor zoper registracijo prijavljene znamke za storitve, navedene v točki 3 zgoraj.
            7. Ugovor je temeljil na prejšnji figurativni znamki Skupnosti, predloženi 8. julija 1996 in registrirani 18. januarja 2000 pod številko 307470 za storitve „zavarovanje in pozavarovanje“ iz razreda 36, ki je ponatisnjena tu spodaj:
            >image>2
            8. Razlog, na katerega se je sklicevala v utemeljitev ugovora, je bil tisti iz člena 8(1)(b) Uredbe št. 207/2009.
            9. Oddelek za ugovore je 23. novembra 2010 ugovoru ugodil in zahtevo za registracijo prijavljene znamke zavrnil.
            10. Družba Art Risk Insurance and Information Services je 20. januarja 2011 pri UUNT na podlagi členov od 58 do 64 Uredbe št. 207/2009 vložila pritožbo zoper odločbo oddelka za ugovore.
            11. Družba Art Risk Insurance and Information Services je 3. marca 2011 predlagala registracijo prenosa njene prijave znamke na družbo Argo Group International Holdings Ltd (v nadaljevanju: Argo Group ali tožeča stranka). Ta prenos je bil 4. marca 2011 vpisan v register znamk Skupnosti.
            12. Drugi odbor za pritožbe UUNT je z odločbo z dne 9. marca 2012 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) pritožbo zavrnil. Ugotovil je zlasti, da je pritožba družbe Art Risk Insurance and Information Services dopustna, čeprav je ni vložila družba Argo Group, imetnica prijave znamke, glede na to, da prenos prijave znamke na družbo Argo Group ni bil vpisan v register znamk Skupnosti pred 20. januarjem 2011, ki je datum vložitve pritožbe (točke od 17 do 23 izpodbijane odločbe). Glede verjetnosti zmede v zvezi z nasprotujočima si znakoma je, prvič, odbor za pritožbe navedel, da je upoštevna javnost sestavljena obenem iz širše javnosti, ki je normalno obveščena ter razumno pozorna in preudarna, in specializiranih potrošnikov, katerih raven pozornosti je višja (točki 45 in 46 izpodbijane odločbe). Drugič, odbor za pritožbe je menil, da so storitve, ki jih zajemata prijava znamke in prejšnja znamka, enake ali podobne (točki 47 in 48 izpodbijane odločbe). Tretjič, odbor za pritožbe je menil, da sta si nasprotujoča si znaka v celoti podobna, saj sta njuna razlikovalna in prevladujoča elementa „aris“ iz prijavljene znamke in „arisa“ iz prejšnje znamke vizualno skoraj enaka in fonetično zelo podobna (točke od 49 do 55 in 58 izpodbijane odločbe). Zato je odbor za pritožbe, tako kot oddelek za ugovore, ugotovil obstoj verjetnosti zmede (točka 58 izpodbijane odločbe) in pri tem argument soobstoja zadevnih dveh znakov v Evropski uniji zavrnil (točke od 25 do 28 izpodbijane odločbe).
            Predlogi strank
            13. Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:
            – izpodbijano odločbo razveljavi ali spremeni;
            – UUNT naloži plačilo stroškov.
            14. UUNT Splošnemu sodišču predlaga, naj:
            – tožbo zavrne;
            – tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
            15. Intervenientka Splošnemu sodišču predlaga, naj:
            – tožbo zavrže kot nedopustno, ali podredno, zavrne kot neutemeljeno;
            – tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
            Pravo
            Dopustnost
            16. Intervenientka trdi, da ta tožba ne izpolnjuje zahtev iz člena 44(1)(c) Poslovnika Splošnega sodišča, saj tožba ne napotuje na nobeno izrecno pravno določbo, ki naj bi jo odbor za pritožbe kršil.
            17. Treba je opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso ni treba, da se stranka izrecno sklicuje na določbe, s katerimi utemeljuje tožbene razloge. Zadostuje, da so predmet strankine tožbe ter glavna dejstva in dokazi, na katerih zadevna tožba temelji, v slednji opredeljeni dovolj jasno (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 15. januarja 2013, Gigabyte Technology proti UUNT – Haskins (Gigabyte), T‑451/11, točka 28 in navedena sodna praksa), kar v tej zadevi so.
            18. Iz tožbe pa je dovolj jasno razvidno, da se tožeča stranka v bistvu sklicuje na kršitev člena 8(1)(b) Uredbe št. 207/2009, saj trdi, da je odbor za pritožbe napačno uporabil pravo, ko je ugotovil, da sta nasprotujoča si znaka podobna in da zato obstaja verjetnost zmede v zvezi z njima. Poleg tega se izrecno sklicuje na omenjeno določbo v repliki.
            19. Dalje je argumentacija tožeče stranke dovolj jasna in natančna, da lahko UUNT in intervenientka pripravita obrambo in Splošno sodišče opravi sodni nadzor (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Gigabyte, točka 29 in navedena sodna praksa). UUNT in intervenientka namreč izpodbijata trditve tožeče stranke v celoti, pri čemer se je Urad v odgovoru na tožbo celo izrecno skliceval na razlog kršitve člena 8(1)(b) Uredbe št. 207/2009.
            20. Zato je treba ugovor nedopustnosti, ki ga je podala intervenientka, zavrniti in preučiti utemeljenost edinega tožbenega razloga, ki ga navaja tožeča stranka in se nanaša na kršitev člena 8(1)(b) Uredbe št. 207/2009.
            Utemeljenost
            21. Na podlagi določb člena 8(1)(b) Uredbe št. 207/2009 se na podlagi ugovora imetnika prejšnje znamke znamka, za katero je vložena prijava, ne registrira, če zaradi enakosti ali podobnosti s prejšnjo znamko in enakosti ali podobnosti proizvodov ali storitev, ki jih znamki označujeta, obstaja verjetnost zmede v javnosti na ozemlju, na katerem prejšnja znamka uživa varstvo. Verjetnost zmede zajema verjetnost povezovanja s prejšnjo blagovno znamko.
            22. V skladu z ustaljeno sodno prakso verjetnost zmede obstaja takrat, kadar bi javnost lahko verjela, da zadevni proizvodi ali storitve izvirajo iz istega podjetja ali iz gospodarsko povezanih podjetij. V skladu z isto sodno prakso je treba verjetnost zmede presojati celovito, in sicer glede na to, kako upoštevna javnost zaznava zadevne znake in proizvode ali storitve, ob upoštevanju vseh dejavnikov, upoštevnih v obravnavani zadevi, zlasti medsebojne odvisnosti med podobnostjo znakov in podobnostjo označenih proizvodov ali storitev (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 9. julija 2003 v zadevi Laboratorios RTB proti UUNT – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), T‑162/01, Recueil, str. II‑2821, točke od 30 do 33 in navedena sodna praksa).
            Upoštevna javnost
            23. Na podlagi ustaljene sodne prakse je treba pri celoviti presoji verjetnosti zmede upoštevati povprečnega potrošnika zadevne kategorije proizvodov, ki je normalno obveščen ter razumno pozoren in preudaren. Upoštevati je treba tudi dejstvo, da se lahko pozornost povprečnega potrošnika spreminja glede na kategorijo zadevnih izdelkov ali storitev (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 13. februarja 2007 v zadevi Mundipharma proti UUNT – Altana Pharma (RESPICUR), T‑256/04, ZOdl., str. II‑449, točka 42 in navedena sodna praksa).
            24. V izpodbijani odločbi je odbor za pritožbe menil, da je upoštevna javnost sestavljena obenem iz povprečnih potrošnikov storitev zavarovanja, ki so normalno obveščeni ter razumno pozorni in preudarni, ter specializiranih potrošnikov, kot so trgovci z umetninami ter pravna in davčna telesa, katerih raven pozornosti naj bi bila višja (točki 45 in 46 izpodbijane odločbe). V okviru analize verjetnosti zmede je ugotovil, da taka zmeda obstaja, kar je utemeljil s tem, da si upoštevna javnost, vključno s potrošniki z višjo ravnjo pozornosti, „nepopolno zapomni“ zadevna znaka (točka 58 izpodbijane odločbe).
            25. Tožeča stranka trdi, da je odbor za pritožbe napačno uporabil pravo, ker pri svoji ugotovitvi glede verjetnosti zmede ni upošteval višje ravni pozornosti specializiranega potrošnika storitev, zajetih s prijavljeno znamko. Meni, da razlike v ravni pozornosti med upoštevno javnostjo v zvezi s temi storitvami in upoštevno javnostjo v zvezi s storitvami, ki jih zajema prejšnja znamka, zmanjšuje verjetnost zmede.
            26. Na eni strani je treba v zvezi s tem opozoriti, da v nasprotju s tem, kar trdi tožeča stranka, storitve, ki jih označuje prejšnja znamka, niso namenjene le tipičnim povprečnim potrošnikom generičnih oblik zavarovanja, kot sta avtomobilsko ali turistično zavarovanje. Dejansko, kot je pravilno poudaril UUNT, ker se na pogoj resne in dejanske uporabe prejšnje znamke nikoli ni sklicevalo, je ta znamka varovana za vse storitve zavarovanja in pozavarovanja, torej za vsako vrsto zavarovanega predmeta, in to ne glede na dejansko uporabo navedene znamke, ki je lahko v nekaterih primerih omejena na storitve avtomobilskega in turističnega zavarovanja (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 16. junija 2010 v zadevi Kureha proti UUNT – Sanofi-Aventis (KREMEZIN), T‑487/08, neobjavljena v ZOdl., točka 71). Tako so lahko glede na zavarovani predmet storitve, ki jih označuje prejšnja znamka, namenjene širši javnosti ali pa bolj specializiranim potrošnikom.
            27. Na drugi strani pa čeprav se nekatere zavarovalne storitve, navedene v prijavi znamke, dejansko nanašajo na bolj specializirane potrošnike na področju umetnosti, seznam zadevnih storitev vključuje tudi splošne zavarovalne storitve, ki so namenjene širši javnosti.
            28. Iz tega izhaja, da so storitve, ki jih zajemata nasprotujoči si znamki, namenjene isti upoštevni javnosti, ki je sestavljena obenem iz širše javnosti in profesionalcev na področju umetnosti.
            29. V teh okoliščinah se mora v skladu z ustaljeno sodno prakso verjetnost zmede presojati glede na tisti del javnosti, ki je najmanj pozoren (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 15. julija 2011 v zadevi Ergo Versicherungsgruppe proti UUNT – Société de développement et de recherche industrielle (ERGO), T‑220/09, neobjavljena v ZOdl., točka 21 in navedena sodna praksa).
            30. Zato tudi ob predpostavki, da odbor za pritožbe ni upošteval potrošnikov z višjo ravnjo pozornosti, mu tega v tem primeru ni mogoče očitati.
            31. Odbor za pritožbe torej v tem primeru ni storil napake pri opredelitvi upoštevne javnosti niti pri njenem upoštevanju pri presoji verjetnosti zmede.
            Podobnost znakov
            32. V skladu z ustaljeno sodno prakso mora biti celovita presoja verjetnosti zmede, kar zadeva vizualno, fonetično ali pomensko podobnost nasprotujočih si znakov, utemeljena s celotnim vtisom, ki ga ti ustvarjajo, predvsem ob upoštevanju njihovih razlikovalnih in prevladujočih elementov. Zaznava znamk, ki jo ima povprečni potrošnik glede zadevnih proizvodov ali storitev, ima glavno vlogo pri celoviti presoji omenjene verjetnosti. Povprečni potrošnik navadno zaznava znamko kot celoto in ne preverja posameznih podrobnosti (glej sodbo Sodišča z dne 12. junija 2007 v zadevi UUNT proti Shaker, C‑334/05 P, ZOdl., str. I‑4529, točka 35 in navedena sodna praksa).
            33. V izpodbijani odločbi je odbor za pritožbe menil, da sta prevladujoča elementa nasprotujočih si znamk besedi „aris“ v prijavljeni znamki in „arisa“ v prejšnji znamki. Ocenil je, da elementi „assurances s.a.“ prejšnje znamke niso prevladujoči glede na manjšo velikost črk, na njihov podrejen položaj v znamki in neobstoj razlikovalnega učinka pri nezanemarljivem delu potrošnikov ter da njuni stilski in barvni učinki niso dovolj nenavadni, da bi zmanjšali prevladujoč značaj besed „aris“ in „arisa“ (točki 49 in 50 izpodbijane odločbe). V okviru primerjave nasprotujočih si znakov je odbor za pritožbe ugotovil, da sta elementa „aris“ in „arisa“ vizualno skoraj enaka in da se znaka razlikujeta le v dodatni črki „a“, nerazlikovalnih elementih „assurances s.a.“ prejšnje znamke ter njunih stilskih in barvnih učinkih (točka 52 izpodbijane odločbe). Menil je, da sta znaka fonetično zelo podobna, saj se prijavljena znamka oziroma prejšnja znamka izgovarjata „a‑ris“ oziroma „a‑ri‑sa“, nerazlikovalni elementi „assurances s.a.“ pa se ne izgovarjajo (točka 53 izpodbijane odločbe). Odbor za pritožbe je menil, da pomenske primerjave ni mogoče opraviti, ker noben od zadevnih znakov na upoštevnem ozemlju nima pomena (točka 54 izpodbijane odločbe). Ugotovil je, da sta si nasprotujoča si znaka v celoti podobna (točki 55 in 58 izpodbijane odločbe).
            34. Prvič, tožeča stranka izpodbija opredelitev prevladujočih elementov zadevnih znakov. Meni zlasti, da pri figurativnih znamkah, kot sta zadevni, besedni elementi ne morejo biti bolj prevladujoči od figurativnih elementov. To velja toliko bolj, ker beseda „aris“ nima nobenega pomena.
            35. V zvezi s tem je treba spomniti na sodno prakso, v skladu s katero je treba pri presoji prevladujoče narave ene ali več sestavin sestavljene znamke še posebej upoštevati značilnosti, lastne posamezni sestavini, tako da se primerjajo med seboj. Poleg tega se lahko upošteva relativni položaj posameznih sestavin v sestavljeni znamki (sodba Splošnega sodišča z dne 23. oktobra 2002 v zadevi Matratzen Concord proti UUNT – Hukla Germany (MATRATZEN), T‑6/01, Recueil, str. II‑4335, točka 35, in sodba Splošnega sodišča z dne 23. novembra 2010 v zadevi Codorniu Napa proti UUNT – Bodegas Ontañon (ARTESA NAPA VALLEY), T‑35/08, ZOdl., str. II‑5405, točka 35).
            36. Iz tega izhaja, da je določitev prevladujočega elementa v sestavljeni znamki odvisna od konkretne presoje različnih elementov, ki sestavljajo znak, in je torej neodvisna od narave zadevnega znaka, figurativne ali besedne. Tako figurativni elementi figurativne znamke niso nujno njeni prevladujoči elementi.
            37. V tem primeru je prijavljeni znak sestavljen iz besednega elementa „aris“, zapisanega z velikimi tiskanimi črkami svetlo sive barve, brez nekaterih delov zadevnih črk.
            38. V nasprotju s tem, kar trdi tožeča stranka, grafična predstavitev besednega elementa „aris“ ne more šteti za prevladujočo pri celotnem vtisu prijavljene znamke. Dejansko gre le za tipografijo besede „aris“. Torej tudi če, kot trdi tožeča stranka, ta grafična predstavitev daje tej znamki mehek videz, ki vzbuja občutek elegantne prefinjenosti, ki privablja akterje v industriji umetnosti in ustreza vrsti storitev iz prijave znamke, bo upoštevna javnost pri sklicevanju na zadevno znamko najverjetneje navajala besedo „aris“ in ne bo opisovala njene grafične podobe. Poleg tega zaradi dejstva, da beseda „aris“ nima pomena, kot poudarja tožeča stranka, in je zato še toliko manj opisna glede zajetih storitev, ima ta beseda v tem primeru še večji njej lasten razlikovalni učinek v zvezi s temi storitvami, kar krepi njen prevladujoči značaj pri celoviti presoji prijavljenega znaka (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 16. septembra 2013, Gitana proti UUNT – Teddy (GITANA), T‑569/11, točka 57 in navedena sodna praksa).
            39. Prejšnji znak je sestavljen iz prve besede „arisa“, napisane z velikimi tiskanimi črkami modre barve, razen prve črke „a“, ki je rdeče barve. Ta prvi besedni element je postavljen nad drugi besedni element „assurances s.a.“, ki je napisan z manjšimi velikimi tiskanimi črkami prav tako modre barve, in je od njega ločen z modro črto.
            40. Treba je upoštevati, da besedni element „assurances s.a.“ zaradi manjše velikosti in položaja pod elementom „arisa“ v prejšnjem znaku ni prevladujoči element. Ta vidik potrjuje opisna narava „assurances s.a.“ v zvezi z zadevnimi zavarovalnimi storitvami (glej v tem smislu Sodbo Splošnega sodišča z dne 27. novembra 2007 v zadevi Gateway proti UUNT – Fujitsu Siemens Computers (ACTIVY Media Gateway), T‑434/05, neobjavljena v ZOdl., točka 47 in navedena sodna praksa). Enako velja za figurativne elemente prejšnje znamke, kot so tipografija, barva in podrčtanost, pri katerih gre, kot navaja tudi tožeča stranka, za osnovno grafiko in običajne barve. Ti besedni in figurativni elementi zato ne morejo izpodriniti prevladujočega besednega elementa „arisa“, napisanega z večjimi črkami na vrhu drugega besednega elementa.
            41. Odbor za pritožbe torej ni storil napake pri ugotavljanju prevladujočih elementov nasprotujočih si znakov in je zato treba prvo trditev tožeče stranke zavrniti.
            42. Drugič, tožeča stranka odboru za pritožbe očita, da ni opravil celovite presoje zadevnih znamk in se je omejil, tako pri presoji podobnosti nasprotujočih si znakov, kot pri upoštevanju te podobnosti za namene presoje verjetnosti zmede, na primerjavo njunih prevladujočih besednih elementov „aris“ in „arisa“.
            43. Poudariti je treba, da se v skladu s sodno prakso presoja podobnosti med znamkama ne more omejiti zgolj na upoštevanje sestavnega dela sestavljene znamke in ga primerjati z drugo znamko. Nasprotno, opraviti je treba primerjavo s preučitvijo zadevnih znamk, upoštevajoč vsako kot celoto, kar ne izključuje, da lahko v celotnem vtisu, ki ga v spominu upoštevne javnosti ustvari sestavljena znamka, v nekaterih okoliščinah prevlada ena ali več njenih sestavin (glej zgoraj navedeno sodbo UUNT proti Shaker, točka 41 in navedena sodna praksa). Presojo podobnosti je mogoče zgolj na podlagi prevladujočega elementa opraviti le, če je mogoče vse preostale sestavine znamke zanemariti (zgoraj navedena sodba UUNT proti Shaker, točka 42, in sodba z dne 20. septembra 2007 v zadevi Nestlé proti UUNT, C‑193/06 P, neobjavljena v ZOdl., točka 42). To bi se lahko zgodilo zlasti, če bi ta del na podobi znamke, ki se je upoštevna javnost spomni, prevladoval, tako da se pri celotnem vtisu znamke drugi deli lahko zanemarijo (zgoraj navedena sodba Nestlé proti UUNT, točka 43).
            44. V tem primeru je odbor za pritožbe ugotovil, da so nekateri deli nasprotujočih si znakov prevladujoči, ne da bi opredelil druge elemente za tako zanemarljive, da jih ne bi bilo treba upoštevati v okviru primerjave obeh znakov. Zato je bil zavezan, v skladu z zgoraj navedeno sodno prakso, opraviti primerjavo ob upoštevanju vseh sestavnih delov nasprotujočih si znakov.
            45. Odbor za pritožbe je v skladu s to obveznostjo pri presoji vizualne podobnosti nasprotujočih si znakov hkrati upošteval prevladujoča elementa, ki ju je ugotovil, in sicer besedi „aris“ in „arisa“, ki sta opredeljena kot skoraj enaka, besedni element „assurances s.a.“ in figurativne elemente, ki so opredeljeni kot različni (točka 52 izpodbijane odločbe).
            46. Podobno je odbor za pritožbi pri presoji fonetične podobnosti nasprotujočih si znakov primerjal le besedi „aris“ in „arisa“. Vendar pa iz tega ni mogoče sklepati, da ni opravil celovite presoje teh znakov, ker je upošteval edini drugi element, ki ga je mogoče izgovoriti, in sicer „assurances s.a.“, in ugotovil, da ga upoštevna javnost ne bo izgovorila, ker nima razlikovalnega učinka (točka 53 izpodbijane odločbe).
            47. Pri presoji pomenske podobnosti zadevnih znakov je odbor za pritožbe prav tako opravil celovito presojo nasprotujočih si znakov, pri čemer j e menil, da „nobena od znamk“ – v odsotnosti nadaljnjih pojasnil to pomeni nobena od dveh znamk kot celota, vključno z vsemi njunimi besednimi in figurativnimi elementi – na upoštevnem ozemlju nima pomena (točka 54 izpodbijane odločbe).
            48. Končno, pri analizi verjetnosti zmede je odbor za pritožbe ponovno preučil vsak sestavni del nasprotujočih si znamk, prevladujoč ali ne, za namen celovite presoje podobnosti znakov, pri čemer je dal večjo težo prevladujočim elementom in manj teže tistim, ki to niso (točka 58 izpodbijane odločbe).
            49. Drugo trditev tožeče stranke je torej treba zavrniti.
            50. Tretjič, tožeča stranka graja ugotovitev odbora za pritožbe o obstoju podobnosti med nasprotujočima si znakoma, glede na to, da je bila med tema znakoma ugotovljena nizka stopnja vizualne in fonetične podobnosti.
            51. Glede tega je dovolj opozoriti, da je nizko stopnjo vizualne in fonetične podobnosti ugotovil oddelek za ugovore in ne odbor za pritožbe. Zato je treba, glede na ustaljeno sodno prakso, v skladu s katero je tožba, vložena pri Splošnem sodišču, namenjena nadzoru zakonitosti odločb odborov za pritožbe UUNT v smislu člena 65 Uredbe št. 207/2009 in ne nadzoru zakonitosti odločb oddelkov za ugovore (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 31. maja 2005 v zadevi Solo Italia proti UUNT – Nuova Sala (PARMITALIA), T‑373/03, ZOdl., str. II‑1881, točka 25 in navedena sodna praksa), tretjo trditev zavrniti kot brezpredmetno.
            52. Iz navedenega izhaja, da tožeča stranka ni dokazala, da je odbor za pritožbe v izpodbijani odločbi napačno ugotovil, da sta nasprotujoča si znaka podobna.
            Verjetnost zmede
            53. Celovita presoja verjetnosti zmede pomeni neko soodvisnost med upoštevanimi dejavniki in zlasti podobnostjo znamk ter podobnostjo označenih proizvodov ali storitev. Tako lahko majhna podobnost med označenimi proizvodi ali storitvami odtehta večjo podobnost med znamkami in obratno (sodba Sodišča z dne 29. septembra 1998 v zadevi Canon, C‑39/97, Recueil, str. I‑5507, točka 17, in sodba Splošnega sodišča z dne 14. decembra 2006 v združenih zadevah Mast-Jägermeister proti UUNT – Licorera Zacapaneca (VENADO avec cadre e.a.), T‑81/03, T‑82/03 in T‑103/03, ZOdl., str. II‑5409, točka 74).
            54. V tem primeru je odbor za pritožbe pravilno ugotovil, da obstaja verjetnost zmede v zvezi z nasprotujočima si znamkama, prvič, z vidika podobnosti ali enakosti storitev, zajetih z nasprotujočima si znamkama (točka 48 izpodbijane odločbe), česar tožeča stranka ne izpodbija, in drugič, z vidika ugotovitve, ki ni napačna, da sta si nasprotujoča si znaka podobna (glej točko 52 zgoraj).
            55. Te ugotovitve ne more ovreči trditev tožeče stranke, s katero odboru za pritožbe očita, da ni upošteval soobstoja na trgu, na eni strani, prejšnje znamke in, na drugi strani, besedne znamke Skupnosti ARIS ali prijavljenega znaka, ki je registriran v Združenih državah Amerike. Tožeča stranka poudarja, da odbor za pritožbe ni pravilno presodil dokazov, predloženih v zvezi s tem, in Splošnemu sodišču predlaga, naj uporabi načelo ameriškega prava „Morehouse defense“, na podlagi katerega nasprotnik registracije znamke ne more šteti za oškodovanega s to registracijo, če je prijavitelj znamke že prej registriral znamko, ki je enaka ali bistveno podobna prijavljeni znamki, za enake ali bistveno podobne proizvode ali storitve.
            56. Najprej je treba navesti, glede sklicevanja na zgoraj navedeno načelo ameriškega prava, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso sistem znamke Skupnosti samostojen sistem, ki ga sestavlja skupek pravil in uresničuje posebne cilje, pri čemer je uporaba tega sistema neodvisna od slehernega nacionalnega sistema, in da je treba zakonitost odločb odbora za pritožbe presojati le na podlagi Uredbe št. 207/2009, kot jo razlaga sodišče Unije [sodba Splošnega sodišča z dne 11. maja 2005 v zadevi Grupo Sada proti UUNT – Sadia (GRUPO SADA), T‑31/03, ZOdl., str. II‑1667, točka 84 in navedena sodna praksa].
            57. V zvezi s tem je treba spomniti, da v skladu s sodno prakso ni izključeno, da lahko v nekaterih primerih soobstoj prejšnjih znamk na trgu zmanjša verjetnost zmede med nasprotujočima si znamkama, ki so jo ugotovili organi UUNT. Vendar bi se taka možnost upoštevala samo, če je vsaj v postopku pred UUNT v zvezi z relativnimi razlogi za zavrnitev, imetnik izpodbijane znamke Skupnosti pravilno prikazal, da je navedeni soobstoj temeljil na neobstoju verjetnosti zmede pri upoštevni javnosti v zvezi s prejšnjimi znamkami, na katere se sklicuje, in prejšnjo znamko intervenientke, na kateri temelji ugovor, in pod pogojem, da sta zadevni znamki in nasprotujoči si znamki enaki [zgoraj navedena sodba Splošnega sodišča GRUPO SADA, točka 86, in sodba Splošnega sodišča z dne 14. novembra 2007 v zadevi Castell del Remei proti UUNT – Bodegas Roda (CASTELL DEL REMEI ODA), T‑101/06, neobjavljena v ZOdl., točka 76].
            58. V tem primeru, po eni strani, dokazov, ki jih je predložila tožeča stranka kot dokaz njene uporabe besedne znamke Skupnosti ARIS, ni mogoče upoštevati, ker se ta znamka razlikuje od nasprotujočih si znamk, ki sta figurativni. Po drugi strani pa se predloženi dokazi, ki reproducirajo prijavljeni znak, kot je registriran v Združenih državah, in obsegajo dele spletnih strani prejšnjega imetnika prijavljene znamke in članek z dne 21. julija 2010, ki se nanaša predvsem na zavarovalne storitve tega prejšnjega imetnika, ki je slednje zagotavljal pod to znamko, nanašajo samo na prijavljeni znak in niso noben pokazatelj o prisotnosti tega znaka na trgu Unije, ki je upošteven v tej zadevi in še toliko manj o tem, kako je bila upoštevna javnost soočena z nasprotujočimi si znamkami na tem trgu.
            59. Zato; kot je menil odbor za pritožbe v izpodbijani odločbi (točki 27 in 28); dokazi, ki jih je predložila tožeča stranka, ne omogočajo ugotovitve, da so soobstajale znamke, enake nasprotujočima si znamkama, in še manj, da bi ta soobstoj zmanjšal verjetnost zmede v zvezi z njima v smislu zgoraj navedene sodne prakse, pri čemer pa ni treba odločiti o dopustnosti priloge 11 k tožbi, ki izpostavlja načelo „Morehouse defense“ in priloge I(1)(b) k odgovoru intervenientke, ki ga je slednja podala z namenom izpodbijanja trditve tožeče stranke v zvezi s takim soobstojem.
            60. Iz vsega zgoraj navedenega izhaja, da je odbor za pritožbe pravilno ugotovil, da verjetnost zmede obstaja, in zavrnil pritožbo zoper odločbo oddelka za ugovore.
            61. Zato je treba edini tožbeni razlog tožeče stranke in s tem tožbo v celoti zavrniti, ne da bi bilo treba odločati o utemeljenosti trditev intervenientke o nedopustnosti pritožbe pred odborom za pritožbe.
            Stroški
            62. V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki na predlog naloži plačilo stroškov.
            63. Ker tožeča stranka s predlogi ni uspela, se ji v skladu s predlogom UUNT in intervenientke naloži plačilo stroškov.

            Izrek
            Iz teh razlogov je
            SPLOŠNO SODIŠČE (drugi senat)
            razsodilo:
            1. Tožba se zavrne.
            2. Družbi Argo Group International Holdings Ltd se naloži plačilo stroškov.

    ---documentbreak---

         SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 20. maja 2014 (
            *1
         )
      „Znamka Skupnosti — Postopek z ugovorom — Prijava figurativne znamke Skupnosti ARIS — Prejšnja figurativna znamka Skupnosti ARISA ASSURANCES S.A. — Relativni razlog za zavrnitev — Verjetnost zmede — Podobnost znakov — Soobstoj prejšnjih znamk na trgu — Načelo ameriškega prava ‚Morehouse defense‘ — Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009“
      V zadevi T‑247/12,

         Argo Group International Holdings Ltd s sedežem v Hamiltonu, Bermuda (Združeno kraljestvo), ki jo zastopajo R. Hoy, S. Levine in N. Edbrooke, solicitors,
      tožeča stranka,
      proti

         Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopa L. Rampini, zastopnik,
      tožena stranka,
      druga stranka v postopku pred odborom za pritožbe UUNT, intervenientka pred Splošnim sodiščem je

         Arisa Assurances SA s sedežem v Luxembourgu (Luksemburg), ki jo zastopa H. Bock, odvetnik,
      zaradi tožbe zoper odločbo drugega odbora za pritožbe UUNT z dne 9. marca 2012 (zadeva R 193/2011‑2) v zvezi s postopkom z ugovorom med družbama Arisa Assurances SA in Argo Group International Holdings Ltd,
      SPLOŠNO SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi M. E. Martins Ribeiro, predsednica, S. Gervasoni (poročevalec) in L. Madise, sodnika,
      sodni tajnik: E. Coulon,
      na podlagi tožbe, vložene v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 6. junija 2012,
      na podlagi odgovora na tožbo, ki ga je UUNT vložil v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 21. septembra 2012,
      na podlagi odgovora na tožbo, ki ga je intervenientka vložila v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 3. septembra 2012,
      na podlagi replike, vložene v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 18. decembra 2012,
      na podlagi duplike, ki jo je intervenientka vložila v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 3. aprila 2013,
      ker stranke v enem mesecu po obvestilu o koncu pisnega postopka niso vložile predloga za razpis obravnave in je Splošno sodišče na podlagi poročila sodnika poročevalca in člena 135a Poslovnika Splošnega sodišča zato odločilo, da ne bo opravilo ustnega postopka,
      izreka naslednjo

         Sodbo

         Dejansko stanje

               1

               Tožeča stranka, družba Art Risk Insurance and Information Services Corp., je 13. novembra 2008 pri Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) vložila zahtevo za registracijo znamke Skupnosti na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 146), kakor je bila spremenjena (nadomestila jo je Uredba Sveta (ES) št. 207/2009 z dne 26. februarja 2009 o blagovni znamki Skupnosti (UL L 78, str. 1)).

               2

               Znamka, katere registracija se je zahtevala, je ta figurativni znak:

               3

               Storitve, glede katerih je bila zahtevana registracija, spadajo v razred 36 Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji blaga in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kakor je bil revidiran in spremenjen, in ustrezajo temu opisu: „Zavarovalne storitve; sklepanje zavarovanj v zvezi z lastninsko pravico na umetninah, kulturnih umetniških delih, starinah in drugih zbirateljskih predmetih; Storitve obvladovanja finančnega tveganja v industriji umetnosti in sorodnih industrijah, vključno z umetnostnimi muzeji, skladi za kulturo, kulturnimi in neprofitnimi ustanovami, zasebnimi zbiratelji, umetniki, trgovci z umetninami in bančnimi, kreditnimi, zavarovalniškimi, pravnimi in neprofitnimi institucijami, povezanimi z umetnostjo; storitve obvladovanja finančnih tveganj, povezanih z drugimi oblikami zavarovanja, vključno s premoženjskim in odškodninskim zavarovanjem v industriji umetnosti in sorodnih industrijah“.

               4

               Prijava znamke skupnosti je bila objavljena v Biltenu znamk Skupnosti št. 10/2009 z dne 23. marca 2009.

               5

               Družba Art Risk Insurance and Information Services je bila že imetnik besedne znamke Skupnosti ARIS, ki je bila registrirana 12. septembra 2005.

               6

               Družba Arisa Assurances SA, intervenientka, je 18. junija 2009 na podlagi člena 41 Uredbe št. 207/2009 vložila ugovor zoper registracijo prijavljene znamke za storitve, navedene v točki 3 zgoraj.

               7

               Ugovor je temeljil na prejšnji figurativni znamki Skupnosti, predloženi 8. julija 1996 in registrirani 18. januarja 2000 pod številko 307470 za storitve „zavarovanje in pozavarovanje“ iz razreda 36, ki je ponatisnjena tu spodaj:

               8

               Razlog, na katerega se je sklicevala v utemeljitev ugovora, je bil tisti iz člena 8(1)(b) Uredbe št. 207/2009.

               9

               Oddelek za ugovore je 23. novembra 2010 ugovoru ugodil in zahtevo za registracijo prijavljene znamke zavrnil.

               10

               Družba Art Risk Insurance and Information Services je 20. januarja 2011 pri UUNT na podlagi členov od 58 do 64 Uredbe št. 207/2009 vložila pritožbo zoper odločbo oddelka za ugovore.

               11

               Družba Art Risk Insurance and Information Services je 3. marca 2011 predlagala registracijo prenosa njene prijave znamke na družbo Argo Group International Holdings Ltd (v nadaljevanju: Argo Group ali tožeča stranka). Ta prenos je bil 4. marca 2011 vpisan v register znamk Skupnosti.

               12

               Drugi odbor za pritožbe UUNT je z odločbo z dne 9. marca 2012 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) pritožbo zavrnil. Ugotovil je zlasti, da je pritožba družbe Art Risk Insurance and Information Services dopustna, čeprav je ni vložila družba Argo Group, imetnica prijave znamke, glede na to, da prenos prijave znamke na družbo Argo Group ni bil vpisan v register znamk Skupnosti pred 20. januarjem 2011, ki je datum vložitve pritožbe (točke od 17 do 23 izpodbijane odločbe). Glede verjetnosti zmede v zvezi z nasprotujočima si znakoma je, prvič, odbor za pritožbe navedel, da je upoštevna javnost sestavljena obenem iz širše javnosti, ki je normalno obveščena ter razumno pozorna in preudarna, in specializiranih potrošnikov, katerih raven pozornosti je višja (točki 45 in 46 izpodbijane odločbe). Drugič, odbor za pritožbe je menil, da so storitve, ki jih zajemata prijava znamke in prejšnja znamka, enake ali podobne (točki 47 in 48 izpodbijane odločbe). Tretjič, odbor za pritožbe je menil, da sta si nasprotujoča si znaka v celoti podobna, saj sta njuna razlikovalna in prevladujoča elementa „aris“ iz prijavljene znamke in „arisa“ iz prejšnje znamke vizualno skoraj enaka in fonetično zelo podobna (točke od 49 do 55 in 58 izpodbijane odločbe). Zato je odbor za pritožbe, tako kot oddelek za ugovore, ugotovil obstoj verjetnosti zmede (točka 58 izpodbijane odločbe) in pri tem argument soobstoja zadevnih dveh znakov v Evropski uniji zavrnil (točke od 25 do 28 izpodbijane odločbe).

         Predlogi strank

               13

               Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:

                        —

                        izpodbijano odločbo razveljavi ali spremeni;

                        —

                        UUNT naloži plačilo stroškov.

               14

               UUNT Splošnemu sodišču predlaga, naj:

                        —

                        tožbo zavrne;

                        —

                        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.

               15

               Intervenientka Splošnemu sodišču predlaga, naj:

                        —

                        tožbo zavrže kot nedopustno, ali podredno, zavrne kot neutemeljeno;

                        —

                        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.

         Pravo

         Dopustnost

               16

               Intervenientka trdi, da ta tožba ne izpolnjuje zahtev iz člena 44(1)(c) Poslovnika Splošnega sodišča, saj tožba ne napotuje na nobeno izrecno pravno določbo, ki naj bi jo odbor za pritožbe kršil.

               17

               Treba je opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso ni treba, da se stranka izrecno sklicuje na določbe, s katerimi utemeljuje tožbene razloge. Zadostuje, da so predmet strankine tožbe ter glavna dejstva in dokazi, na katerih zadevna tožba temelji, v slednji opredeljeni dovolj jasno (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 15. januarja 2013, Gigabyte Technology proti UUNT – Haskins (Gigabyte), T‑451/11, točka 28 in navedena sodna praksa), kar v tej zadevi so.

               18

               Iz tožbe pa je dovolj jasno razvidno, da se tožeča stranka v bistvu sklicuje na kršitev člena 8(1)(b) Uredbe št. 207/2009, saj trdi, da je odbor za pritožbe napačno uporabil pravo, ko je ugotovil, da sta nasprotujoča si znaka podobna in da zato obstaja verjetnost zmede v zvezi z njima. Poleg tega se izrecno sklicuje na omenjeno določbo v repliki.

               19

               Dalje je argumentacija tožeče stranke dovolj jasna in natančna, da lahko UUNT in intervenientka pripravita obrambo in Splošno sodišče opravi sodni nadzor (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Gigabyte, točka 29 in navedena sodna praksa). UUNT in intervenientka namreč izpodbijata trditve tožeče stranke v celoti, pri čemer se je Urad v odgovoru na tožbo celo izrecno skliceval na razlog kršitve člena 8(1)(b) Uredbe št. 207/2009.

               20

               Zato je treba ugovor nedopustnosti, ki ga je podala intervenientka, zavrniti in preučiti utemeljenost edinega tožbenega razloga, ki ga navaja tožeča stranka in se nanaša na kršitev člena 8(1)(b) Uredbe št. 207/2009.

         Utemeljenost

               21

               Na podlagi določb člena 8(1)(b) Uredbe št. 207/2009 se na podlagi ugovora imetnika prejšnje znamke znamka, za katero je vložena prijava, ne registrira, če zaradi enakosti ali podobnosti s prejšnjo znamko in enakosti ali podobnosti proizvodov ali storitev, ki jih znamki označujeta, obstaja verjetnost zmede v javnosti na ozemlju, na katerem prejšnja znamka uživa varstvo. Verjetnost zmede zajema verjetnost povezovanja s prejšnjo blagovno znamko.

               22

               V skladu z ustaljeno sodno prakso verjetnost zmede obstaja takrat, kadar bi javnost lahko verjela, da zadevni proizvodi ali storitve izvirajo iz istega podjetja ali iz gospodarsko povezanih podjetij. V skladu z isto sodno prakso je treba verjetnost zmede presojati celovito, in sicer glede na to, kako upoštevna javnost zaznava zadevne znake in proizvode ali storitve, ob upoštevanju vseh dejavnikov, upoštevnih v obravnavani zadevi, zlasti medsebojne odvisnosti med podobnostjo znakov in podobnostjo označenih proizvodov ali storitev (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 9. julija 2003 v zadevi Laboratorios RTB proti UUNT – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), T-162/01, Recueil, str. II-2821, točke od 30 do 33 in navedena sodna praksa).

         Upoštevna javnost

               23

               Na podlagi ustaljene sodne prakse je treba pri celoviti presoji verjetnosti zmede upoštevati povprečnega potrošnika zadevne kategorije proizvodov, ki je normalno obveščen ter razumno pozoren in preudaren. Upoštevati je treba tudi dejstvo, da se lahko pozornost povprečnega potrošnika spreminja glede na kategorijo zadevnih izdelkov ali storitev (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 13. februarja 2007 v zadevi Mundipharma proti UUNT – Altana Pharma (RESPICUR), T-256/04, ZOdl., str. II-449, točka 42 in navedena sodna praksa).

               24

               V izpodbijani odločbi je odbor za pritožbe menil, da je upoštevna javnost sestavljena obenem iz povprečnih potrošnikov storitev zavarovanja, ki so normalno obveščeni ter razumno pozorni in preudarni, ter specializiranih potrošnikov, kot so trgovci z umetninami ter pravna in davčna telesa, katerih raven pozornosti naj bi bila višja (točki 45 in 46 izpodbijane odločbe). V okviru analize verjetnosti zmede je ugotovil, da taka zmeda obstaja, kar je utemeljil s tem, da si upoštevna javnost, vključno s potrošniki z višjo ravnjo pozornosti, „nepopolno zapomni“ zadevna znaka (točka 58 izpodbijane odločbe).

               25

               Tožeča stranka trdi, da je odbor za pritožbe napačno uporabil pravo, ker pri svoji ugotovitvi glede verjetnosti zmede ni upošteval višje ravni pozornosti specializiranega potrošnika storitev, zajetih s prijavljeno znamko. Meni, da razlike v ravni pozornosti med upoštevno javnostjo v zvezi s temi storitvami in upoštevno javnostjo v zvezi s storitvami, ki jih zajema prejšnja znamka, zmanjšuje verjetnost zmede.

               26

               Na eni strani je treba v zvezi s tem opozoriti, da v nasprotju s tem, kar trdi tožeča stranka, storitve, ki jih označuje prejšnja znamka, niso namenjene le tipičnim povprečnim potrošnikom generičnih oblik zavarovanja, kot sta avtomobilsko ali turistično zavarovanje. Dejansko, kot je pravilno poudaril UUNT, ker se na pogoj resne in dejanske uporabe prejšnje znamke nikoli ni sklicevalo, je ta znamka varovana za vse storitve zavarovanja in pozavarovanja, torej za vsako vrsto zavarovanega predmeta, in to ne glede na dejansko uporabo navedene znamke, ki je lahko v nekaterih primerih omejena na storitve avtomobilskega in turističnega zavarovanja (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 16. junija 2010 v zadevi Kureha proti UUNT – Sanofi-Aventis (KREMEZIN), T‑487/08, neobjavljena v ZOdl., točka 71). Tako so lahko glede na zavarovani predmet storitve, ki jih označuje prejšnja znamka, namenjene širši javnosti ali pa bolj specializiranim potrošnikom.

               27

               Na drugi strani pa čeprav se nekatere zavarovalne storitve, navedene v prijavi znamke, dejansko nanašajo na bolj specializirane potrošnike na področju umetnosti, seznam zadevnih storitev vključuje tudi splošne zavarovalne storitve, ki so namenjene širši javnosti.

               28

               Iz tega izhaja, da so storitve, ki jih zajemata nasprotujoči si znamki, namenjene isti upoštevni javnosti, ki je sestavljena obenem iz širše javnosti in profesionalcev na področju umetnosti.

               29

               V teh okoliščinah se mora v skladu z ustaljeno sodno prakso verjetnost zmede presojati glede na tisti del javnosti, ki je najmanj pozoren (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 15. julija 2011 v zadevi Ergo Versicherungsgruppe proti UUNT – Société de développement et de recherche industrielle (ERGO), T‑220/09, neobjavljena v ZOdl., točka 21 in navedena sodna praksa).

               30

               Zato tudi ob predpostavki, da odbor za pritožbe ni upošteval potrošnikov z višjo ravnjo pozornosti, mu tega v tem primeru ni mogoče očitati.

               31

               Odbor za pritožbe torej v tem primeru ni storil napake pri opredelitvi upoštevne javnosti niti pri njenem upoštevanju pri presoji verjetnosti zmede.

         Podobnost znakov

               32

               V skladu z ustaljeno sodno prakso mora biti celovita presoja verjetnosti zmede, kar zadeva vizualno, fonetično ali pomensko podobnost nasprotujočih si znakov, utemeljena s celotnim vtisom, ki ga ti ustvarjajo, predvsem ob upoštevanju njihovih razlikovalnih in prevladujočih elementov. Zaznava znamk, ki jo ima povprečni potrošnik glede zadevnih proizvodov ali storitev, ima glavno vlogo pri celoviti presoji omenjene verjetnosti. Povprečni potrošnik navadno zaznava znamko kot celoto in ne preverja posameznih podrobnosti (glej sodbo Sodišča z dne 12. junija 2007 v zadevi UUNT proti Shaker, C-334/05 P, ZOdl., str. I-4529, točka 35 in navedena sodna praksa).

               33

               V izpodbijani odločbi je odbor za pritožbe menil, da sta prevladujoča elementa nasprotujočih si znamk besedi „aris“ v prijavljeni znamki in „arisa“ v prejšnji znamki. Ocenil je, da elementi „assurances s.a.“ prejšnje znamke niso prevladujoči glede na manjšo velikost črk, na njihov podrejen položaj v znamki in neobstoj razlikovalnega učinka pri nezanemarljivem delu potrošnikov ter da njuni stilski in barvni učinki niso dovolj nenavadni, da bi zmanjšali prevladujoč značaj besed „aris“ in „arisa“ (točki 49 in 50 izpodbijane odločbe). V okviru primerjave nasprotujočih si znakov je odbor za pritožbe ugotovil, da sta elementa „aris“ in „arisa“ vizualno skoraj enaka in da se znaka razlikujeta le v dodatni črki „a“, nerazlikovalnih elementih „assurances s.a.“ prejšnje znamke ter njunih stilskih in barvnih učinkih (točka 52 izpodbijane odločbe). Menil je, da sta znaka fonetično zelo podobna, saj se prijavljena znamka oziroma prejšnja znamka izgovarjata „a‑ris“ oziroma „a‑ri‑sa“, nerazlikovalni elementi „assurances s.a.“ pa se ne izgovarjajo (točka 53 izpodbijane odločbe). Odbor za pritožbe je menil, da pomenske primerjave ni mogoče opraviti, ker noben od zadevnih znakov na upoštevnem ozemlju nima pomena (točka 54 izpodbijane odločbe). Ugotovil je, da sta si nasprotujoča si znaka v celoti podobna (točki 55 in 58 izpodbijane odločbe).

               34

               Prvič, tožeča stranka izpodbija opredelitev prevladujočih elementov zadevnih znakov. Meni zlasti, da pri figurativnih znamkah, kot sta zadevni, besedni elementi ne morejo biti bolj prevladujoči od figurativnih elementov. To velja toliko bolj, ker beseda „aris“ nima nobenega pomena.

               35

               V zvezi s tem je treba spomniti na sodno prakso, v skladu s katero je treba pri presoji prevladujoče narave ene ali več sestavin sestavljene znamke še posebej upoštevati značilnosti, lastne posamezni sestavini, tako da se primerjajo med seboj. Poleg tega se lahko upošteva relativni položaj posameznih sestavin v sestavljeni znamki (sodba Splošnega sodišča z dne 23. oktobra 2002 v zadevi Matratzen Concord proti UUNT – Hukla Germany (MATRATZEN), T-6/01, Recueil, str. II-4335, točka 35, in sodba Splošnega sodišča z dne 23. novembra 2010 v zadevi Codorniu Napa proti UUNT – Bodegas Ontañon (ARTESA NAPA VALLEY), T-35/08, ZOdl., str. II-5405, točka 35).

               36

               Iz tega izhaja, da je določitev prevladujočega elementa v sestavljeni znamki odvisna od konkretne presoje različnih elementov, ki sestavljajo znak, in je torej neodvisna od narave zadevnega znaka, figurativne ali besedne. Tako figurativni elementi figurativne znamke niso nujno njeni prevladujoči elementi.

               37

               V tem primeru je prijavljeni znak sestavljen iz besednega elementa „aris“, zapisanega z velikimi tiskanimi črkami svetlo sive barve, brez nekaterih delov zadevnih črk.

               38

               V nasprotju s tem, kar trdi tožeča stranka, grafična predstavitev besednega elementa „aris“ ne more šteti za prevladujočo pri celotnem vtisu prijavljene znamke. Dejansko gre le za tipografijo besede „aris“. Torej tudi če, kot trdi tožeča stranka, ta grafična predstavitev daje tej znamki mehek videz, ki vzbuja občutek elegantne prefinjenosti, ki privablja akterje v industriji umetnosti in ustreza vrsti storitev iz prijave znamke, bo upoštevna javnost pri sklicevanju na zadevno znamko najverjetneje navajala besedo „aris“ in ne bo opisovala njene grafične podobe. Poleg tega zaradi dejstva, da beseda „aris“ nima pomena, kot poudarja tožeča stranka, in je zato še toliko manj opisna glede zajetih storitev, ima ta beseda v tem primeru še večji njej lasten razlikovalni učinek v zvezi s temi storitvami, kar krepi njen prevladujoči značaj pri celoviti presoji prijavljenega znaka (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 16. septembra 2013, Gitana proti UUNT – Teddy (GITANA), T‑569/11, točka 57 in navedena sodna praksa).

               39

               Prejšnji znak je sestavljen iz prve besede „arisa“, napisane z velikimi tiskanimi črkami modre barve, razen prve črke „a“, ki je rdeče barve. Ta prvi besedni element je postavljen nad drugi besedni element „assurances s.a.“, ki je napisan z manjšimi velikimi tiskanimi črkami prav tako modre barve, in je od njega ločen z modro črto.

               40

               Treba je upoštevati, da besedni element „assurances s.a.“ zaradi manjše velikosti in položaja pod elementom „arisa“ v prejšnjem znaku ni prevladujoči element. Ta vidik potrjuje opisna narava „assurances s.a.“ v zvezi z zadevnimi zavarovalnimi storitvami (glej v tem smislu Sodbo Splošnega sodišča z dne 27. novembra 2007 v zadevi Gateway proti UUNT – Fujitsu Siemens Computers (ACTIVY Media Gateway), T‑434/05, neobjavljena v ZOdl., točka 47 in navedena sodna praksa). Enako velja za figurativne elemente prejšnje znamke, kot so tipografija, barva in podrčtanost, pri katerih gre, kot navaja tudi tožeča stranka, za osnovno grafiko in običajne barve. Ti besedni in figurativni elementi zato ne morejo izpodriniti prevladujočega besednega elementa „arisa“, napisanega z večjimi črkami na vrhu drugega besednega elementa.

               41

               Odbor za pritožbe torej ni storil napake pri ugotavljanju prevladujočih elementov nasprotujočih si znakov in je zato treba prvo trditev tožeče stranke zavrniti.

               42

               Drugič, tožeča stranka odboru za pritožbe očita, da ni opravil celovite presoje zadevnih znamk in se je omejil, tako pri presoji podobnosti nasprotujočih si znakov, kot pri upoštevanju te podobnosti za namene presoje verjetnosti zmede, na primerjavo njunih prevladujočih besednih elementov „aris“ in „arisa“.

               43

               Poudariti je treba, da se v skladu s sodno prakso presoja podobnosti med znamkama ne more omejiti zgolj na upoštevanje sestavnega dela sestavljene znamke in ga primerjati z drugo znamko. Nasprotno, opraviti je treba primerjavo s preučitvijo zadevnih znamk, upoštevajoč vsako kot celoto, kar ne izključuje, da lahko v celotnem vtisu, ki ga v spominu upoštevne javnosti ustvari sestavljena znamka, v nekaterih okoliščinah prevlada ena ali več njenih sestavin (glej zgoraj navedeno sodbo UUNT proti Shaker, točka 41 in navedena sodna praksa). Presojo podobnosti je mogoče zgolj na podlagi prevladujočega elementa opraviti le, če je mogoče vse preostale sestavine znamke zanemariti (zgoraj navedena sodba UUNT proti Shaker, točka 42, in sodba z dne 20. septembra 2007 v zadevi Nestlé proti UUNT, C‑193/06 P, neobjavljena v ZOdl., točka 42). To bi se lahko zgodilo zlasti, če bi ta del na podobi znamke, ki se je upoštevna javnost spomni, prevladoval, tako da se pri celotnem vtisu znamke drugi deli lahko zanemarijo (zgoraj navedena sodba Nestlé proti UUNT, točka 43).

               44

               V tem primeru je odbor za pritožbe ugotovil, da so nekateri deli nasprotujočih si znakov prevladujoči, ne da bi opredelil druge elemente za tako zanemarljive, da jih ne bi bilo treba upoštevati v okviru primerjave obeh znakov. Zato je bil zavezan, v skladu z zgoraj navedeno sodno prakso, opraviti primerjavo ob upoštevanju vseh sestavnih delov nasprotujočih si znakov.

               45

               Odbor za pritožbe je v skladu s to obveznostjo pri presoji vizualne podobnosti nasprotujočih si znakov hkrati upošteval prevladujoča elementa, ki ju je ugotovil, in sicer besedi „aris“ in „arisa“, ki sta opredeljena kot skoraj enaka, besedni element „assurances s.a.“ in figurativne elemente, ki so opredeljeni kot različni (točka 52 izpodbijane odločbe).

               46

               Podobno je odbor za pritožbi pri presoji fonetične podobnosti nasprotujočih si znakov primerjal le besedi „aris“ in „arisa“. Vendar pa iz tega ni mogoče sklepati, da ni opravil celovite presoje teh znakov, ker je upošteval edini drugi element, ki ga je mogoče izgovoriti, in sicer „assurances s.a.“, in ugotovil, da ga upoštevna javnost ne bo izgovorila, ker nima razlikovalnega učinka (točka 53 izpodbijane odločbe).

               47

               Pri presoji pomenske podobnosti zadevnih znakov je odbor za pritožbe prav tako opravil celovito presojo nasprotujočih si znakov, pri čemer je menil, da „nobena od znamk“ – v odsotnosti nadaljnjih pojasnil to pomeni nobena od dveh znamk kot celota, vključno z vsemi njunimi besednimi in figurativnimi elementi – na upoštevnem ozemlju nima pomena (točka 54 izpodbijane odločbe).

               48

               Končno, pri analizi verjetnosti zmede je odbor za pritožbe ponovno preučil vsak sestavni del nasprotujočih si znamk, prevladujoč ali ne, za namen celovite presoje podobnosti znakov, pri čemer je dal večjo težo prevladujočim elementom in manj teže tistim, ki to niso (točka 58 izpodbijane odločbe).

               49

               Drugo trditev tožeče stranke je torej treba zavrniti.

               50

               Tretjič, tožeča stranka graja ugotovitev odbora za pritožbe o obstoju podobnosti med nasprotujočima si znakoma, glede na to, da je bila med tema znakoma ugotovljena nizka stopnja vizualne in fonetične podobnosti.

               51

               Glede tega je dovolj opozoriti, da je nizko stopnjo vizualne in fonetične podobnosti ugotovil oddelek za ugovore in ne odbor za pritožbe. Zato je treba, glede na ustaljeno sodno prakso, v skladu s katero je tožba, vložena pri Splošnem sodišču, namenjena nadzoru zakonitosti odločb odborov za pritožbe UUNT v smislu člena 65 Uredbe št. 207/2009 in ne nadzoru zakonitosti odločb oddelkov za ugovore (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 31. maja 2005 v zadevi Solo Italia proti UUNT – Nuova Sala (PARMITALIA), T-373/03, ZOdl., str. II-1881, točka 25 in navedena sodna praksa), tretjo trditev zavrniti kot brezpredmetno.

               52

               Iz navedenega izhaja, da tožeča stranka ni dokazala, da je odbor za pritožbe v izpodbijani odločbi napačno ugotovil, da sta nasprotujoča si znaka podobna.

         Verjetnost zmede

               53

               Celovita presoja verjetnosti zmede pomeni neko soodvisnost med upoštevanimi dejavniki in zlasti podobnostjo znamk ter podobnostjo označenih proizvodov ali storitev. Tako lahko majhna podobnost med označenimi proizvodi ali storitvami odtehta večjo podobnost med znamkami in obratno (sodba Sodišča z dne 29. septembra 1998 v zadevi Canon, C-39/97, Recueil, str. I-5507, točka 17, in sodba Splošnega sodišča z dne 14. decembra 2006 v združenih zadevah Mast-Jägermeister proti UUNT – Licorera Zacapaneca (VENADO avec cadre e.a.), T-81/03, T-82/03 in T-103/03, ZOdl., str. II-5409, točka 74).

               54

               V tem primeru je odbor za pritožbe pravilno ugotovil, da obstaja verjetnost zmede v zvezi z nasprotujočima si znamkama, prvič, z vidika podobnosti ali enakosti storitev, zajetih z nasprotujočima si znamkama (točka 48 izpodbijane odločbe), česar tožeča stranka ne izpodbija, in drugič, z vidika ugotovitve, ki ni napačna, da sta si nasprotujoča si znaka podobna (glej točko 52 zgoraj).

               55

               Te ugotovitve ne more ovreči trditev tožeče stranke, s katero odboru za pritožbe očita, da ni upošteval soobstoja na trgu, na eni strani, prejšnje znamke in, na drugi strani, besedne znamke Skupnosti ARIS ali prijavljenega znaka, ki je registriran v Združenih državah Amerike. Tožeča stranka poudarja, da odbor za pritožbe ni pravilno presodil dokazov, predloženih v zvezi s tem, in Splošnemu sodišču predlaga, naj uporabi načelo ameriškega prava „Morehouse defense“, na podlagi katerega nasprotnik registracije znamke ne more šteti za oškodovanega s to registracijo, če je prijavitelj znamke že prej registriral znamko, ki je enaka ali bistveno podobna prijavljeni znamki, za enake ali bistveno podobne proizvode ali storitve.

               56

               Najprej je treba navesti, glede sklicevanja na zgoraj navedeno načelo ameriškega prava, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso sistem znamke Skupnosti samostojen sistem, ki ga sestavlja skupek pravil in uresničuje posebne cilje, pri čemer je uporaba tega sistema neodvisna od slehernega nacionalnega sistema, in da je treba zakonitost odločb odbora za pritožbe presojati le na podlagi Uredbe št. 207/2009, kot jo razlaga sodišče Unije [sodba Splošnega sodišča z dne 11. maja 2005 v zadevi Grupo Sada proti UUNT – Sadia (GRUPO SADA), T-31/03, ZOdl., str. II-1667, točka 84 in navedena sodna praksa].

               57

               V zvezi s tem je treba spomniti, da v skladu s sodno prakso ni izključeno, da lahko v nekaterih primerih soobstoj prejšnjih znamk na trgu zmanjša verjetnost zmede med nasprotujočima si znamkama, ki so jo ugotovili organi UUNT. Vendar bi se taka možnost upoštevala samo, če je vsaj v postopku pred UUNT v zvezi z relativnimi razlogi za zavrnitev, imetnik izpodbijane znamke Skupnosti pravilno prikazal, da je navedeni soobstoj temeljil na neobstoju verjetnosti zmede pri upoštevni javnosti v zvezi s prejšnjimi znamkami, na katere se sklicuje, in prejšnjo znamko intervenientke, na kateri temelji ugovor, in pod pogojem, da sta zadevni znamki in nasprotujoči si znamki enaki [zgoraj navedena sodba Splošnega sodišča GRUPO SADA, točka 86, in sodba Splošnega sodišča z dne 14. novembra 2007 v zadevi Castell del Remei proti UUNT – Bodegas Roda (CASTELL DEL REMEI ODA), T‑101/06, neobjavljena v ZOdl., točka 76].

               58

               V tem primeru, po eni strani, dokazov, ki jih je predložila tožeča stranka kot dokaz njene uporabe besedne znamke Skupnosti ARIS, ni mogoče upoštevati, ker se ta znamka razlikuje od nasprotujočih si znamk, ki sta figurativni. Po drugi strani pa se predloženi dokazi, ki reproducirajo prijavljeni znak, kot je registriran v Združenih državah, in obsegajo dele spletnih strani prejšnjega imetnika prijavljene znamke in članek z dne 21. julija 2010, ki se nanaša predvsem na zavarovalne storitve tega prejšnjega imetnika, ki je slednje zagotavljal pod to znamko, nanašajo samo na prijavljeni znak in niso noben pokazatelj o prisotnosti tega znaka na trgu Unije, ki je upošteven v tej zadevi in še toliko manj o tem, kako je bila upoštevna javnost soočena z nasprotujočimi si znamkami na tem trgu.

               59

               Zato; kot je menil odbor za pritožbe v izpodbijani odločbi (točki 27 in 28); dokazi, ki jih je predložila tožeča stranka, ne omogočajo ugotovitve, da so soobstajale znamke, enake nasprotujočima si znamkama, in še manj, da bi ta soobstoj zmanjšal verjetnost zmede v zvezi z njima v smislu zgoraj navedene sodne prakse, pri čemer pa ni treba odločiti o dopustnosti priloge 11 k tožbi, ki izpostavlja načelo „Morehouse defense“ in priloge I(1)(b) k odgovoru intervenientke, ki ga je slednja podala z namenom izpodbijanja trditve tožeče stranke v zvezi s takim soobstojem.

               60

               Iz vsega zgoraj navedenega izhaja, da je odbor za pritožbe pravilno ugotovil, da verjetnost zmede obstaja, in zavrnil pritožbo zoper odločbo oddelka za ugovore.

               61

               Zato je treba edini tožbeni razlog tožeče stranke in s tem tožbo v celoti zavrniti, ne da bi bilo treba odločati o utemeljenosti trditev intervenientke o nedopustnosti pritožbe pred odborom za pritožbe.

         Stroški

               62

               V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki na predlog naloži plačilo stroškov.

               63

               Ker tožeča stranka s predlogi ni uspela, se ji v skladu s predlogom UUNT in intervenientke naloži plačilo stroškov.

               Iz teh razlogov je
               SPLOŠNO SODIŠČE (drugi senat)
               razsodilo:

                           1.

                           Tožba se zavrne.

                           2.

                           Družbi Argo Group International Holdings Ltd se naloži plačilo stroškov.

                           Martins Ribeiro

                           Gervasoni

                           Madise

                     Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 20. maja 2014.
                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: angleščina.