title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 12. maja 2011.#Veliko vojvodstvo Luksemburg proti Evropskemu parlamentu in Svet Evropske unije.#Ničnostna tožba - Direktiva 2009/12/ES - Letališke pristojbine - Področje uporabe - Letališča, katerih letni promet presega 5 milijonov potnikov, in letališča z največjim potniškim prometom v vsaki državi članici - Veljavnost - Načela enakega obravnavanja, sorazmernosti in subsidiarnosti.#Zadeva C-176/09.

text:
      Zadeva C-176/09
      Veliko vojvodstvo Luksemburg
      proti
      Evropskemu parlamentu
      in
      Svetu Evropske unije
      „Ničnostna tožba – Direktiva 2009/12/ES – Letališke pristojbine – Področje uporabe – Letališča, katerih letni promet presega 5 milijonov potnikov, in letališča z največjim potniškim prometom v vsaki državi
         članici – Veljavnost – Kršitev načel enakega obravnavanja, sorazmernosti in subsidiarnosti“

      Povzetek sodbe
      1.        Promet – Zračni promet – Direktiva 2009/12 – Letališke pristojbine – Področje uporabe – Kršitev načela enakega obravnavanja
            – Neobstoj
      (člen 80(2) ES; Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2009/12)
      2.        Promet – Zračni promet – Direktiva 2009/12 – Letališke pristojbine – Področje uporabe – Kršitev načela sorazmernosti – Neobstoj
      (člen 5, tretji odstavek, ES; Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2009/12)
      3.        Pravo Skupnosti – Načela – Načelo subsidiarnosti – Uporaba na področju zračnega prometa
      (člena 5, drugi odstavek, ES in 80 ES)
      1.        Primerljivost različnih položajev se presoja glede na vse njihove značilnosti. Te je treba utemeljiti in presojati zlasti
         ob upoštevanju predmeta in namena akta Unije, s katerim je uvedeno zadevno razlikovanje. Poleg tega je treba upoštevati načela
         in cilje področja, s katerega je zadevni akt.

      Direktiva 2009/12 o letaliških pristojbinah temelji na členu 80(2) ES, ki določa, da Svet lahko odloči, ali, koliko in po
         kakšnem postopku je treba sprejeti ustrezne predpise za pomorski in zračni prevoz. Svetu so tako s tem, da lahko odloča o
         času ter o vsebini in obsegu svojega ukrepanja glede pomorskega in zračnega prevoza, s Pogodbo podeljena široka zakonodajna
         pooblastila za sprejetje ustreznih skupnih pravil. Sodišče Unije pri nadzoru izvajanja takega pooblastila ne sme s svojo presojo
         nadomestiti presoje zakonodajalca Unije, ampak se mora omejiti na preizkus, ali je v zvezi s to presojo podana očitna napaka
         ali zloraba pooblastil oziroma ali je zakonodajalec očitno prekoračil meje svojih zakonodajnih pooblastil.

      Vsekakor se zakonodajalec za uvedbo neke splošne in abstraktne ureditve lahko zateče h kategorizaciji na podlagi objektivnih
         meril in splošnih ugotovitev. To velja toliko bolj, kadar mora zakonodajalec Unije za izvajanje skupne politike presoditi
         zapleteno ekonomsko situacijo, kot praviloma velja za področje zračnega prevoza.

      Pod temi pogoji zakonodajalec Unije pri sprejetju Direktive 2009/12 pristojnosti ni izvajal očitno napačno ali z zlorabo pooblastil
         ter ni očitno prekoračil meje svojih širokih zakonodajnih pooblastil, ki jih ima na področju politike zračnega prevoza, ker
         je menil, da drugotna letališča držav članic, kar zadeva uporabnike letališč, niso v enakem položaju kot glavna letališča.
         V državah članicah, v katerih nobeno letališče ne dosega minimalnega praga, določenega z Direktivo 2009/12, je namreč treba
         letališče z največjim letnim številom potnikov šteti za vstopno točko v zadevno državo članico, zaradi česar ima privilegiran
         položaj, kar zadeva uporabnike letališč. Nasprotno pa letališč, za katera se Direktiva 2009/12 ne uporablja, ne glede na dejansko
         letno število potnikov ni mogoče šteti za glavna letališča držav članic, v katerih so. Ta letališča je mogoče šteti za drugotna
         letališča držav članic, katerih strateški pomen je za letalske družbe glede na glavna letališča načeloma drugačen, tako da
         so ta letališča, kar zadeva uporabnike letališč, na področju določitve letaliških pristojbin v različnem položaju.

      (Glej točke od 32 do 35, od 47 do 48 in 50.)
      2.        V zvezi s sodnim nadzorom nad izpolnjevanjem teh pogojev, ki izhajajo iz načela sorazmernosti, na področjih, na katerih ima
         zakonodajalec Unije široka zakonodajna pooblastila, kakor na področju zračnega prevoza, lahko le očitna neprimernost ukrepa,
         sprejetega na enem od teh področij, glede na cilj, ki mu sledi pristojna institucija, vpliva na zakonitost takega ukrepa.
         Vendar je zakonodajalec Unije kljub taki pristojnosti dolžan svojo izbiro utemeljiti z objektivnimi merili. Pri presoji omejitev,
         vezanih na različne mogoče ukrepe, mora tudi preučiti, ali cilji sprejetega ukrepa upravičujejo negativne gospodarske posledice,
         celo znatne, za posamezne operaterje.

      Direktiva 2009/12 o letaliških pristojbinah s tem, da se uporablja za letališča, ki so v državah članicah, v katerih nobeno
         letališče ne dosega minimalnega praga, ki je določen v tej direktivi, in ki imajo največ potnikov na leto, ne glede na dejansko
         število potnikov, ne krši načela sorazmernosti.

      Glede vprašanja, ali je sprejetje okvira, ki zahteva spoštovanje skupnih načel za uvedbo letaliških pristojbin na nacionalni
         ravni, z Direktivo 2009/12 primerno za uresničitev cilja te direktive, je treba ugotoviti, da če obstaja tveganje, da so upravni
         organi letališč v privilegiranem položaju, kar zadeva uporabnike letališč, in če zato obstaja tveganje zlorabe takega položaja
         glede določitve letaliških pristojbin, je tak okvir načeloma primeren za preprečitev uresničitve takega tveganja.

      Glede sorazmernosti navedene direktive nič ne omogoča sklepanja, da so stroški za zadevna letališča ali države članice, ki
         so posledica ureditve, uvedene s to direktivo, očitno nesorazmerni glede na prednosti, ki izhajajo iz nje.

      (Glej točke od 62 do 64, 66 in od 68 do 69.)
      3.        Načelo subsidiarnosti se uporabi, kadar zakonodajalec Unije kot pravno podlago uporabi člen 80 ES, ker mu s to določbo ni
         podeljena izključna pristojnost sprejetja pravil na področju zračnega prevoza.

      (Glej točko 79.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 12. maja 2011(*)

      „Ničnostna tožba – Direktiva 2009/12/ES – Letališke pristojbine – Področje uporabe – Letališča, katerih letni promet presega 5 milijonov potnikov, in letališča z največjim potniškim prometom v vsaki državi
         članici – Veljavnost – Načela enakega obravnavanja, sorazmernosti in subsidiarnosti“

      V zadevi C‑176/09,
      zaradi ničnostne tožbe na podlagi člena 230, prvi odstavek, ES, vložene 15. maja 2009,
      Veliko vojvodstvo Luksemburg, ki ga zastopa C. Schiltz, zastopnik, skupaj s P. Kinschem, odvetnikom,

      tožeča stranka,
      ob intervenciji
      Slovaške republike, ki jo zastopa B. Ricziová, zastopnica,

      intervenientka,
      proti
      Evropskemu parlamentu, ki ga zastopata A. Troupiotis in A. Neergaard, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      Svetu Evropske unije, ki ga zastopata E. Karlsson in M. Moore, zastopnika,

      toženi stranki,
      ob intervenciji
      Evropske komisije, ki jo zastopata K. Simonsson in C. Vrignon, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      intervenientka,
      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi K. Lenaerts, predsednik senata, R. Silva de Lapuerta, sodnica, G. Arestis, J. Malenovský in T. von Danwitz (poročevalec),
         sodniki,

      generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
      sodna tajnica: R. Şereş, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 21. oktobra 2010,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 16. decembra 2010
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        S to tožbo Veliko vojvodstvo Luksemburg Sodišču predlaga, naj za nično razglasi Direktivo 2009/12/ES Evropskega parlamenta
         in Sveta z dne 11. marca 2009 o letaliških pristojbinah (UL L 70, str. 11), ker pomeni kršitev načel enakega obravnavanja,
         sorazmernosti in subsidiarnosti.

       Pravni okvir
      2        Direktiva 2009/12 je bila sprejeta na podlagi člena 80(2) ES.

      3        V tretjem stavku uvodne izjave 1 te direktive je navedeno, da bi si „[u]pravni organi letališča [upravljavci letališč], ki
         zagotavljajo objekte, naprave in sredstva ter storitve, za katere se obračunavajo letališke pristojbine, […] morali prizadevati,
         da poslujejo na stroškovno učinkovit način“.

      4        V prvem stavku uvodne izjave 2 te direktive je navedeno, da je „[t]reba […] vzpostaviti skupen okvir, ki bo urejal bistvene
         značilnosti letaliških pristojbin in način njihovega določanja, saj se lahko zgodi, da brez takšnega okvira ni mogoče izpolniti
         osnovnih zahtev v odnosu med upravljavcem letališča in uporabniki letališča.“

      5        Glede področja uporabe Direktive 2009/12 je v njenih uvodnih izjavah 3 in 4 navedeno:

      „(3)      Ta direktiva bi se morala uporabljati za letališča […], ki presegajo najmanjšo velikost, saj pri upravljanju in financiranju
         manjših letališč okvir Skupnosti ni potreben.

      (4)      Poleg tega v državah članicah, v katerih nobeno letališče ne dosega najmanjše velikosti za uporabo te direktive, ima letališče
         z največjim potniškim prometom tak privilegiran položaj vstopne točke v to državo članico, da je za to letališče treba uporabiti
         to direktivo, da se zagotovi spoštovanje nekaterih temeljnih načel pri odnosih med upravljavcem in uporabniki letališča, zlasti
         kar zadeva preglednost pristojbin in nediskriminacije med uporabniki letališča.“

      6        V uvodni izjavi 15 Direktive 2009/12 je določeno:

      „Upravljavcem letališč bi bilo treba omogočiti, da uporabijo letališke pristojbine, ki ustrezajo infrastrukturi in/ali ravni
         opravljenih storitev, saj lahko letalski prevozniki od upravljavca letališča upravičeno zahtevajo storitve, ki ustrezajo razmerju
         med ceno in kakovostjo. Dostop do različnih stopenj infrastrukture ali storitev pa bi moral biti na voljo na osnovi nediskriminacije
         vsem prevoznikom, ki jih želijo koristiti. Če povpraševanje presega ponudbo, bi se moral dostop določiti na podlagi objektivnega
         in nediskriminatornega merila, ki ga določi upravljavec letališča. Vsakršno razlikovanje letaliških pristojbin bi moralo biti
         pregledno, objektivno in temeljiti na jasnih merilih.“

      7        V uvodni izjavi 19 te direktive je določeno:

      „Ker cilja te direktive, in sicer določitve skupnih načel za obračunavanje letaliških pristojbin na letališčih Skupnosti,
         države članice ne morejo zadovoljivo doseči, saj na nacionalni ravni ni mogoče vzpostaviti enotnih sistemov obračunavanja
         letaliških pristojbin za celotno območje Skupnosti, in jih zaradi obsega in učinkov lažje doseže Skupnost, lahko Skupnost
         sprejme ukrepe v skladu z načelom subsidiarnosti iz člena 5 Pogodbe. Skladno z načelom sorazmernosti iz navedenega člena ta
         direktiva ne prekoračuje okvirov, ki so potrebni za dosego navedenega cilja.“

      8        V skladu s členom 1(1) in (2) te direktive so v njej „določena skupna načela za obračunavanje letaliških pristojbin na letališčih
         Skupnosti“ in se uporablja „za vsako letališče na ozemlju, za katero velja Pogodba [ES], in je odprto za komercialni promet
         ter katerega letni promet presega 5 milijonov potnikov, in za letališče z najvišjim potniškim prometom v vsaki državi članici“.

      9        Na podlagi člena 2, točka 4, Direktive 2009/12 se kot letališka pristojbina obravnava „pristojbin[a], obračunan[a] v korist
         upravljavca letališča, ki jo plačajo uporabniki letališča za uporabo objektov, naprav in sredstev ter storitev, ki jih zagotavlja
         izključno upravljavec letališča in ki so povezane s pristankom, vzletom, osvetlitvijo in parkiranjem zrakoplova ter sprejemom
         in odpremo potnikov in tovora“.

      10      V prvem stavku člena 3 te direktive je navedeno, da „[d]ržave članice zagotovijo, da pri letaliških pristojbinah v skladu
         z zakonodajo Skupnosti ni razlikovanja med uporabniki letališča“.

      11       Za to sta v Direktivi 2009/12 vzpostavljena obvezen postopek posvetovanja med upravljavcem zadevnega letališča in uporabniki
         letališča, zastopniki ali združenji uporabnikov letališča, in postopek s pravnim sredstvom. Glede teh postopkov člen 6 te
         direktive določa:

      „1.      Države članice zagotovijo, da je vzpostavljen obvezen postopek za redno posvetovanje med upravljavcem letališča in uporabniki
         letališča ali zastopniki ali združenji uporabnikov letališča glede delovanja sistema obračunavanja letaliških pristojbin,
         glede višine letaliških pristojbin in po potrebi o kakovosti opravljenih storitev. Tako posvetovanje poteka najmanj enkrat
         letno, razen če ni bilo ob zadnjem posvetovanju dogovorjeno drugače. Če je med upravljavcem letališča in uporabniki letališča
         sklenjen večletni sporazum, posvetovanja potekajo v skladu s tem sporazumom. Države članice obdržijo pravico zahtevati pogostejše
         posvetovanje.

      2.      Države članice zagotovijo, da se sistem obračunavanja letaliških pristojbin ali višine letaliških pristojbin, če je le mogoče,
         spremeni po dogovoru med upravljavcem letališča in uporabniki letališča. Zato upravni organ letališča predloži uporabnikom
         letališča vsak predlog za spremembo sistema obračunavanja ali višine letaliških pristojbin najpozneje štiri mesece pred začetkom
         veljavnosti, skupaj z razlogi za predlagane spremembe, razen v primeru izrednih okoliščin, ki pa jih mora uporabnikom letališča
         opravičiti. Upravni organ letališča se o predlaganih spremembah posvetuje z uporabniki letališča in pri dokončni odločitvi
         upošteva njihova stališča. Upravni organ letališča običajno objavi svojo odločitev ali priporočilo najpozneje dva meseca pred
         začetkom njegove veljavnosti. Če med upravnim organom letališča in uporabniki letališča ne pride do sporazuma o predlaganih
         spremembah, upravni organ letališča svojo odločitev utemelji glede na stališče uporabnikov letališča.

      3.      Države članice zagotovijo, da lahko v primeru nesoglasja glede odločitve upravnega organa letališča o letaliških pristojbinah
         vsaka stran prosi neodvisni nadzorni organ iz člena 11 za posredovanje, ki nato preuči utemeljitve za spremembo sistema obračunavanja
         ali višine letaliških pristojbin.

      4.      Sprememba sistema ali višine letaliških pristojbin, za katero se odloči upravni organ letališča, če je predložena neodvisnemu
         nadzornemu organu, ne bo začela učinkovati, dokler je ta organ ne preuči. Neodvisni nadzorni organ v štirih tednih po tem,
         ko se mu zadeva predloži, sprejme začasno odločitev o začetku veljavnosti spremembe letaliških pristojbin, razen če je v enakem
         času mogoče sprejeti končno odločitev.

      5.      Država članica se lahko odloči, da ne bo uporabila odstavkov 3 in 4 v zvezi s spremembami višine letaliških pristojbin ali
         strukture letaliških pristojbin na tistih letališčih, za katera:

      (a)      se v skladu z nacionalnim pravom uporablja obvezen postopek, po katerem neodvisni nadzorni organ določi ali odobri letališke
         pristojbine ali njihovo najvišjo raven; ali

      (b)      se v skladu z nacionalnim pravom uporablja obvezen postopek, po katerem neodvisni nadzorni organ redno ali na zahtevo zainteresiranih
         strani preveri, ali je med temi letališči dejanska konkurenca. Vedno, ko izid takega preverjanja to utemeljuje, država članica
         sklene, da neodvisni nadzorni organ določi ali odobri letališke pristojbine ali njihovo najvišjo raven. Ta odločitev se uporablja,
         dokler je na podlagi ocene tega organa to potrebno.

      […]“
      12      Upravni organ letališča mora na podlagi člena 7(1) Direktive 2009/12 pred vsakim posvetovanjem vsakemu uporabniku letališča
         ali zastopnikom oziroma združenjem uporabnikov letališča poslati informacije o vseh elementih, na podlagi katerih se določata
         sistem ali višina vseh pristojbin, ki jih upravni organ letališča zaračunava na vsakem letališču.

      13      Glede ustanovitve in delovanja neodvisnega nadzornega organa člen 11, od (1) do (3) in (5), Direktive 2009/12 določa:

      „1.      Države članice imenujejo ali ustanovijo neodvisni organ kot svoj nacionalni neodvisni nadzorni organ, da se zagotovi pravilna
         uporaba ukrepov, sprejetih za uskladitev s to direktivo, in prevzamejo najmanj naloge, dodeljene s členom 6. Ta organ je lahko
         isti kot subjekt, ki mu država članica zaupa izvajanje dodatnih ureditvenih ukrepov iz člena 1(5), vključno z odobritvijo
         sistema obračunavanja in/ali višino letaliških pristojbin, pod pogojem, da izpolnjuje zahteve iz odstavka 3 tega člena.

      2.      Ob upoštevanju nacionalnega prava ta direktiva ne preprečuje, da neodvisen nadzorni organ pod njegovim nadzorom in njegovo
         odgovornostjo prenese izvajanje te direktive na druge neodvisne nadzorne organe, pod pogojem, da izvajanje poteka v skladu
         z istimi standardi.

      3.      Države članice zagotovijo neodvisnost neodvisnega nadzornega organa tako, da zagotovijo njegovo pravno ločenost in funkcionalno
         neodvisnost od vseh upravnih organov letališč in letalskih prevoznikov. Države članice, ki ohranijo lastništvo nad letališči,
         upravnimi organi letališč ali letalskimi prevozniki ali prevladujoč vpliv v upravnih organih letališč ali pri letalskih prevoznikih,
         zagotovijo, da se funkcije, povezane s takim lastništvom ali nadzorom, ne prenesejo na neodvisen nadzorni organ. Države članice
         zagotovijo, da neodvisen nadzorni organ izvaja svoja pooblastila nepristransko in pregledno.

      […]
      5.      Države članice lahko za potrebe neodvisnega nadzornega organa vzpostavijo mehanizem financiranja, ki lahko vključuje obračunavanje
         pristojbine uporabnikom letališč in upravnim organom letališč.“

      14      Na podlagi člena 12(1) Direktive 2009/12 Evropska komisija Evropskemu parlamentu in Svetu do 15. marca 2013 predloži poročilo
         o uporabi te direktive, v katerem oceni napredek pri doseganju njenih ciljev.

      15      V skladu s členom 13(1), prvi pododstavek, te direktive države članice do 15. marca 2011 sprejmejo zakone in druge predpise,
         potrebne za uskladitev z njo.

       Predlogi strank in postopek pred Sodiščem
      16      Veliko vojvodstvo Luksemburg Sodišču predlaga, naj:

      –        člen 1(2) Direktive 2009/12 razglasi za ničen v delu, v katerem določa, da se ta direktiva uporablja za letališče z največjim
         potniškim prometom v vsaki državi članici;

      –        podredno, Direktivo 2009/12 razglasi za nično v celoti in
      –        Parlamentu in Svetu naloži plačilo stroškov.
      17      Parlament in Svet Sodišču predlagata, naj:

      –        tožbo kot neutemeljeno zavrne;
      –        Velikemu vojvodstvu Luksemburg naloži plačilo stroškov in
      –        podredno, v primeru razglasitve ničnosti Direktive 2009/12 ohrani njene učinke do sprejetja novega akta.
      18      S sklepom predsednika Sodišča z dne 14. oktobra 2009 je bila Slovaški republiki in Komisiji dovoljena intervencija v podporo
         predlogom Velikega vojvodstva Luksemburg, Parlamenta in Sveta.

       Tožba
       Prvi tožbeni razlog: kršitev načela enakega obravnavanja
       Trditve strank
      19      Prvi tožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev načela enakega obravnavanja, je sestavljen iz dveh različnih delov. S prvim delom
         tega tožbenega razloga Veliko vojvodstvo Luksemburg ob podpori Slovaške republike trdi, da je obravnavano drugače kot druge
         države članice z velikimi regijskimi letališči z letnim prometom od 1 do 5 milijonov potnikov, glede katerih se Direktiva
         2009/12 ne uporablja, čeprav so v enakem položaju kot edino luksemburško komercialno letališče, Luxembourg Findel, katerega
         letni promet znaša 1,7 milijona potnikov. Šlo naj bi za letališči Hahn (Nemčija) in Charleroi (Belgija) – z letnim prometom
         4 milijone oziroma 2,9 milijona potnikov – ki sta v enakem ciljnem območju kot luksemburško letališče – cestna razdalja med
         njimi je manjša od 200 km − in zato v neposrednem konkurenčnem razmerju z njim. Šlo naj bi tudi za druga velika regijska letališča
         v bližini večjih urbanih središč ali središč, za katera je značilna določena stopnja gospodarske aktivnosti, kot sta letališči
         v Torinu (Italija) ali Bordeauxu (Francija), s 3,5 oziroma 3,4 milijona potnikov.

      20      V drugem delu prvega tožbenega razloga Veliko vojvodstvo Luksemburg trdi, da je obravnavano enako kot države članice, na ozemlju
         katerih so letališča z letnim prometom, ki presega 5 milijonov potnikov, kot na primer Zvezna republika Nemčija ali Kraljevina
         Belgija.

      21      Po mnenju Velikega vojvodstva Luksemburg se je treba v tem kontekstu sklicevati na kategorizacijo v Sporočilu Komisije z dne
         9. decembra 2005 o smernicah Skupnosti o financiranju letališč in zagonski državni pomoči letalskim družbam z odhodi z regionalnih
         letališč (UL C 312, str. 1) in področje uporabe Direktive 2009/12 omejiti na kategorije letališč z letnim prometom, ki presega
         5 milijonov potnikov.

      22      Ne bi naj bilo upravičeno niti različno obravnavanje glede na velika regijska letališča, ki ne spadajo na področje uporabe
         Direktive 2009/12, niti enako obravnavanje letališča Luxembourg Findel glede na letališča z letnim prometom, ki presega 5
         milijonov potnikov. Za upravljanje in financiranje manjših ali srednje velikih letališč, katerih letni promet ne presega 5
         milijonov potnikov, naj „okvir Skupnosti“ – kot pravilno izhaja iz tretje uvodne izjave te direktive – ne bi bil potreben.
         Nasprotno, trditev v njeni četrti uvodni izjavi, da „ima letališče z največjim potniškim prometom tak privilegiran položaj
         vstopne točke v to državo članico, da je za to letališče treba uporabiti [Direktivo 2009/12]“, naj bi bila dejansko neprimerna
         glede na njen cilj, ki je preprečitev zlorabe prevladujočega položaja nekaterih letališč. „Privilegiran položaj“ naj bi bilo
         mogoče upoštevati le, če bi, kar zadeva operaterje, dejansko pomenil enako prednost, kot izhaja iz dejstva, da letališče na
         leto sprejme več kot 5 milijonov potnikov. To pa naj glede največjih letališč v državah članicah ne bi bilo samoumevno.

      23      Letališče Luxembourg Findel naj kot privilegirana vstopna točka v Luksemburg ne bi uživalo takega položaja, tako da naj ne
         bi bilo nobene nevarnosti za zlorabo prevladujočega položaja, kar zadeva operaterje, glede na konkurenčni položaj, v katerem
         je to letališče v razmerju do večjih letališč v njegovi bližini, na katerih delujejo družbe, ki ponujajo čarterske lete, kot
         tudi v razmerju do letališč, ki predstavljajo vozlišča („hubs“), kot sta letališči v Frankfurtu (Nemčija) ali v Bruslju (Belgija).
         Poleg tega naj iz gospodarskih razlogov luksemburško letališče ne bi smelo biti uvrščeno v kategorijo, ki je primerljiva s
         tisto, v katero so uvrščena letališča z letnim prometom, ki presega 5 milijonov potnikov, čeprav se za to letališče proda
         večji del vozovnic poslovnega razreda kot na ostalih letališčih. Zato naj moč njegovega upravnega organa ne bi bila primerljiva
         z močjo upravnega organa letališča, ki sprejme več kot 5 milijonov potnikov.

      24      Nasprotno naj bi bila realnejša nevarnost zlorabe prevladujočega položaja s strani drugih pomembnejših regijskih letališč,
         ki ne spadajo na področje uporabe Direktive 2009/12 in ki so v bližini večjih urbanih središč ali središč, za katera je značilna
         določena stopnja gospodarske aktivnosti, kot sta letališči v Torinu in v Bordeauxu.

      25      Res naj bi sicer lahko na področjih, kjer mora zakonodajalec Unije izvesti zapletene ekonomske presoje, na zakonitost njegovega
         ravnanja vplivala zgolj očitna napaka pri njegovi presoji. Vendar naj bi to načelo predpostavljalo, da je zakonodajalec v
         sporni zadevi tako zapleteno ekonomsko presojo opravil, kar pa naj ne bi držalo. Čeprav bi bilo treba upoštevati, da je zakonodajalec
         glede nekaterih točk opravil presojo kompleksne situacije, naj presoja glede letališča Luxembourg Findel, katerega poslovno
         področje je posebej majhno, ne bi bila kompleksna. Zato naj bi bilo očitno, da je z vključitvijo tega letališča, katerega
         letni potniški promet znaša komaj tretjino tistega, od katerega dalje je treba uporabiti okvir Skupnosti, zakonodajalec storil
         očitno napako pri presoji.

      26      Slovaška republika dodaja, da podatki glede položaja letališča v Bratislavi (Slovaška), ki si deli geografsko območje z letališčem
         na Dunaju (Avstrija), omajajo trditev, da je najpomembnejše letališče v državi članici „vstopna točka“, ki jo vseskozi uporablja
         velik del potnikov. To, da je neko letališče v državi članici najpomembnejše, naj zato ne bi smelo biti odločilen element
         za presojo konkurenčnega položaja tega letališča na danem trgu.

      27      Po mnenju Sveta je ob upoštevanju cilja Direktive 2009/12 zakonodajalec Unije dejansko štel za očitno, da glavna letališča,
         ki imajo – kot letališče Luxembourg Findel – v državi članici največji letni potniški promet, v državi članici, na katere
         ozemlju so, uživajo privilegiran položaj in so tako združljiva z letališči z letnim prometom, ki presega 5 milijonov potnikov.

      28      Vendar naj velika regijska letališča, kot sta tisti v Charleroiju in v Hahnu, ne bi uživala privilegiranega položaja, kot
         ga imata glavni letališči v njunih državah članicah. Omenjeni letališči naj ne bi predstavljali glavne vstopne točke v njuni
         državi, kot to velja za letališča z največjim letnim potniškim prometom v državi članici, med katerimi je Luxembourg Findel.

      29      Po mnenju Parlamenta so cilji Direktive 2009/12, kot izhaja iz njene prve in druge uvodne izjave, zagotoviti prizadevanje
         upravnih organov letališča za poslovanje na stroškovno učinkovit način in za vzpostavitev skupnega okvira o urejanju bistvenih
         značilnosti letaliških pristojbin. Namen te direktive naj bi bil tako zagotovitev dostopa uporabnikov do letaliških storitev
         proti plačilu pristojbin, določenih v skladu s pogoji v tej direktivi, ter zagotovitev nediskriminacije in preglednosti.

      30      Sklicujoč se na predlog direktive Evropskega parlamenta in Sveta z dne 24. januarja 2007 o letaliških pristojbinah (COM(2006)
         820 konč., v nadaljevanju: predlog direktive) Komisija trdi, da je cilj tega okvira Skupnosti olajšati pogajanja med letališči
         in letalskimi družbami glede letaliških pristojbin. Z Direktivo 2009/12 naj bi se želelo – ob upoštevanju „privilegiranega
         položaja“ letališča – preprečiti prednostni položaj upravnega organa letališča v razmerju do letalskih prevoznikov glede določitve
         letaliških pristojbin. V takem položaju bi se lahko znašli dve kategoriji letališč, in sicer glavna letališča vsake države
         članice, ki se praviloma nahajajo blizu glavnih mest in predstavljajo „vstopno točko“ v te države, in letališča, ki so zaradi
         svoje velikosti v primerljivem položaju z letališči iz prve kategorije. Položaj letališč iz prve kategorije je očitno ugoden,
         zlasti zaradi njihove bližine gosto naseljenih mestnih središč, zaradi kakovosti njihove infrastrukture in zato, ker jih uporabljajo
         poslovne stranke, ki so manj občutljive na spremembe cen letalskih vozovnic in ne želijo izgubljati časa z uporabo letališč,
         ki so od teh mestnih središč oddaljena več kot sto kilometrov.

       Presoja Sodišča
      31      Splošno načelo enakega obravnavanja kot splošno načelo prava Unije določa, naj se primerljivi položaji ne obravnavajo različno
         in naj se različni položaji ne obravnavajo enako, razen če je tako obravnavanje objektivno upravičeno (glej zlasti sodbe z
         dne 13. decembra 1984 v zadevi Sermide, 106/83, Recueil, str. 4209, točka 28; z dne 5. oktobra 1994 v združenih zadevah Crispoltoni
         in drugi, C-133/93, C-300/93 in C-362/93, Recueil, str. I-4863, točki 50 in 51; z dne 11. julija 2006 v zadevi Franz Egenberger,
         C-313/04, ZOdl., str. I-6331, točka 33, in z dne 16. decembra 2008 v zadevi Arcelor Atlantique in Lorraine in drugi, C‑127/07,
         ZOdl., str. I-9895, točka 23).

      32      Primerljivost različnih položajev se presoja glede na vse njihove značilnosti. Te značilnosti je treba zlasti utemeljiti in
         presojati ob upoštevanju predmeta in namena akta Unije, s katerim je uvedeno zadevno razlikovanje. Poleg tega je treba upoštevati
         načela in cilje področja, iz katerega izhaja zadevni akt (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Arcelor Atlantique in Lorraine
         in drugi, točki 25 in 26 ter navedena sodna praksa).

      33      Glede tega je treba ugotoviti, da Direktiva 2009/12 temelji na členu 80(2) ES, ki določa, da Svet lahko odloči, ali, v kolikšnem
         obsegu in po kakšnem postopku je treba sprejeti ustrezne predpise za pomorski in zračni promet.

      34      S tem, da lahko odloča tako o času kot o vsebini in obsegu svojega ukrepanja glede pomorskega in zračnega prometa, so Svetu
         s Pogodbo podeljena široka zakonodajna pooblastila za sprejetje ustreznih skupnih pravil (glej v tem smislu sodbo z dne 23.
         oktobra 2007 v zadevi Komisija proti Svetu, C-440/05, ZOdl., str. I-9097, točka 58; glej tudi glede zakonodajne pristojnosti
         Sveta na področju skupne prometne politike sodbi z dne 28. novembra 1978 v zadevi Schumalla, 97/78, Recueil, str. 2311, točka
         4, in z dne 17. julija 1997 v združenih zadevah SAM Schiffahrt in Stapf, C-248/95 in C-249/95, Recueil, str. I-4475, točka
         23).

      35      Sodišče Unije pri nadzoru izvajanja takega pooblastila ne sme s svojo presojo nadomestiti presoje zakonodajalca Unije, ampak
         se mora omejiti na preizkus, ali je v zvezi s to presojo podana očitna napaka ali zloraba pooblastil oziroma ali je zakonodajalec
         očitno prekoračil meje svojih zakonodajnih pooblastil (glej v tem smislu zlasti sodbi z dne 29. februarja 1996 v zadevi Komisija
         proti Svetu, C‑122/94, Recueil, str. I-881, točka 18, in z dne 12. novembra 1996 v zadevi Združeno kraljestvo proti Svetu,
         C-84/94, Recueil, str. I-5755, točka 58; zgoraj navedeno sodbo SAM Schiffahrt in Stapf, točka 24, in sodbo z dne 12. marca
         2002 v združenih zadevah Omega Air in drugi, C-27/00 in C‑122/00, Recueil, str. I-2569, točka 64).

      36      Veliko vojvodstvo Luksemburg s prvim delom prvega tožbenega razloga trdi, da so bili primerljivi položaji obravnavani različno,
         z drugim delom tega tožbenega razloga pa, da so bili različni položaji obravnavani enako, je treba preizkusiti ob upoštevanju
         meril iz točk od 31 do 35 te sodbe.

       Prvi del prvega tožbenega razloga: različno obravnavanje primerljivih položajev
      37      Glede različnega obravnavanja primerljivih položajev Veliko vojvodstvo Luksemburg v bistvu trdi, da je letališče Luxembourg
         Findel v razmerju do letališč, za katera se Direktiva 2009/12 ne uporablja in katerih letni promet znaša od 1 do 5 milijonov
         potnikov – ki so v skladu s smernicami, določenimi v sporočilu Komisije z dne 9. decembra 2005, tako kot luksemburško letališče
         uvrščena v kategorijo velikih regijskih letališč – obravnavano različno. Šlo naj bi zlasti za letališči v Charleroiju in Hahnu
         ter za letališča, ki so v bližini večjih urbanih središč ali središč, za katera je značilna določena stopnja gospodarske aktivnosti,
         kot sta letališči v Torinu ali Bordeauxu.

      38      Glede tega je iz tretje in četrte uvodne izjave Direktive 2009/12 razvidno, da je ob njenem sprejetju zakonodajalec Unije
         menil, da na področje uporabe te direktive ni treba vključiti vseh letališč v Uniji, ampak da mora ta direktiva veljati le
         za dve kategoriji letališč, in sicer za letališča, ki presegajo določeno najmanjšo velikost, in za letališča z največjim letnim
         potniškim prometom v državah članicah, v katerih nobeno letališče ne dosega te najmanjše velikosti, kot je letališče Luxembourg
         Findel.

      39      V skladu z njenim členom 1 „so [v tej direktivi] določena skupna načela za obračunavanje letaliških pristojbin“ na letališčih.
         Njen namen je tudi urejanje odnosov med upravnimi organi letališč in njihovimi uporabniki glede določitve letaliških pristojbin.

      40      Zakonodajalec Unije je želel s sprejetjem okvira Skupnosti izboljšati odnos med upravnimi organi letališč in njihovimi uporabniki
         ter preprečiti nespoštovanje nekaterih temeljnih načel tega odnosa, kot so − kot izhaja iz druge, četrte in petnajste uvodne
         izjave Direktive 2009/12 − preglednost pristojbin, posvetovanje z uporabniki letališča in nediskriminacija med njimi.

      41      Primerljivost letališč iz točke 37 te sodbe je treba tako presojati zlasti glede na njihov položaj, kar zadeva uporabnike
         teh letališč, in sicer letalskih družb.

      42      Kot je razvidno iz četrte uvodne izjave Direktive 2009/12, je ta zakonodajalec menil, da imajo letališča z največjim letnim
         potniškim prometom v državah članicah, kjer nobeno letališče ne dosega minimalnega praga, določenega s to direktivo, kot je
         letališče Luxembourg Findel, kar zadeva uporabnike letališča, privilegiran položaj, ker predstavljajo vstopno točko v te države
         članice. Prav tako je menil, kot sta poudarila zlasti Svet in Komisija, da v primeru teh letališč obstaja nevarnost, da bi
         se njihovi upravni organi, kar zadeva uporabnikove, znašli v prednostnem položaju, in zato nevarnost zlorabe tega položaja
         pri določanju pristojbin.

      43      Ta letališča je v državah članicah, v katerih so, mogoče šteti za glavna letališča. Ta letališča so praviloma – kot je poudarila
         Komisija – v bližini velikih političnih in/ali gospodarskih središč držav članic in povečini privabljajo poslovne stranke,
         za katere je cena vozovnic le eden od kriterijev in ki lahko dajejo poseben pomen legi letališča, možnostjo povezav z drugimi
         prevoznimi sredstvi in kakovosti zagotavljanih storitev.

      44      Kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 64 sklepnih predlogov, imajo zlasti glede poslovnih strank in glede segmenta
         srednje- ali visokocenovnega trga letalske družbe držav članic in tretjih držav večji strateški interes, da ponudijo lete
         na glavno letališče in z glavnega letališča, kakršno je Luxembourg Findel, pri čemer višina letaliških pristojbin ali dejanski
         letno število potnikov za te družbe nista odločilni merili.

      45      Poleg tega, če ima letalska družba velik strateški interes, da ponudi lete iz določene države članice in vanjo, je zanjo glavno
         letališče edina povezava z državami članicami z zgolj enim letališčem, kot to velja za Veliko vojvodstvo Luksemburg. Glede
         držav članic z več letališči je poleg tega mogoče razumno pričakovati, da bo letalska družba, ki želi z državo članico zagotoviti
         zgolj eno letalsko povezavo, rajši izbrala letališče z največjim letnim potniškim prometom.

      46      Čeprav sta dejansko letno število potnikov in višina letaliških pristojbin za letalske družbe, ki ponujajo lete z določenega
         letališča države članice ali nanj, nedvomno lahko pomembni merili, imajo praviloma letalske družbe za ponujanje teh letov
         strateški interes, tako da pri izbiri letališč, s katerih opravljajo lete, zanje ti merili nista odločilni.

      47      V teh okoliščinah ob upoštevanju širokih zakonodajnih pooblastil, s katerimi razpolaga zakonodajalec Unije na področju politike
         zračnega prometa, ni mogoče omajati njegove presoje, da je treba v državah članicah, v katerih nobeno letališče ne dosega
         minimalnega praga, določenega z Direktivo 2009/12, letališče z največjim letnim številom potnikov šteti za vstopno točko v
         zadevno državo članico, zaradi česar ima privilegiran položaj, kar zadeva uporabnike letališč.

      48      Nasprotno pa letališč, za katera se Direktiva 2009/12 ne uporablja, ne glede na dejansko letno število potnikov ni mogoče
         šteti za glavna letališča držav članic, v katerih so. Kot je prav tako poudaril generalni pravobranilec v točkah 65, 74 in
         77 sklepnih predlogov, je mogoče ta letališča šteti za drugotna letališča držav članic, katerih strateški pomen je za letalske
         družbe glede na glavna letališča načeloma drugačen, tako da so ta letališča, kar zadeva uporabnike letališč, na področju določitve
         letaliških pristojbin v različnem položaju.

      49      Drugotnega letališča v državi članici v skladu z ugotovitvami v točki 45 te sodbe ni mogoče šteti za vstopno točko v to državo
         članico v smislu navedene direktive, čeprav gre za veliko regijsko letališče, ki se nahaja v bližini urbanega središča, kot
         sta letališči v Bordeauxu ali v Torinu. Poleg tega so drugotna letališča, zlasti tista, ki se ne nahajajo v bližini urbanih
         središč, bolj privlačna za „nizkocenovne“ družbe. Take letalske družbe namreč privabljajo stranke, katerih zahteve so načeloma
         drugačne od zahtev poslovnih strank in ki so občutljivejše na cene vozovnic ter pripravljene opraviti daljšo pot od ciljnega
         mesta do letališča. Za te družbe, za katere je višina letaliških pristojbin odločilna, se lahko šteje, da lahko izvajajo določen
         pritisk in s tem vplivajo na določitev ravni teh pristojbin.

      50      Pod temi pogoji zakonodajalec Unije pristojnosti ni izvajal očitno napačno ali z zlorabo pooblastil ter ni očitno prekoračil
         meje svojih širokih zakonodajnih pooblastil, ki jih ima na tem področju, ker je menil, da drugotna letališča držav članic,
         kar zadeva uporabnike letališč, niso v enakem položaju kot glavna letališča. Vsekakor se zakonodajalec za uvedbo neke splošne
         in abstraktne ureditve lahko zateče h kategorizaciji na podlagi objektivnih meril in splošnih ugotovitev (glej v tem smislu
         sodbo z dne 15. aprila 2010 v zadevi Gualtieri proti Komisiji, C-485/08 P, ZOdl., str. I-3009, točka 81). To velja toliko
         bolj, ko mora zakonodajalec Unije za izvajanje skupne politike presoditi zapleteno ekonomsko situacijo, kot to praviloma velja
         za področje zračnega prometa (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi SAM Schiffahrt in Stapf, točka 25 in navedena sodna
         praksa, in Omega Air in drugi, točka 65).

      51      Zato je treba prvi del prvega tožbenega razloga, ki se nanaša na različno obravnavanje primerljivih položajev, zavrniti.

       Drugi del prvega tožbenega razloga: enako obravnavanje različnih položajev
      52      Glede drugega dela prvega tožbenega razloga, ki se nanaša na enako obravnavanje različnih položajev, Veliko vojvodstvo Luksemburg
         v bistvu trdi, da se letališča, ki beležijo največji potniški promet v državah članicah, kjer nobeno od letališč ne dosega
         letnega praga 5 milijonov potnikov, obravnavajo enako kot letališča, ki letno sprejmejo več kot 5 milijonov potnikov, čeprav
         prva letališča nimajo niti enake moči, kar zadeva uporabnike letališč, niti enake gospodarske moči kot druga.

      53      Glede tega med sprtima strankama ni sporno, da so letališča, katerih letni promet presega 5 milijonov potnikov, prav zaradi
         tako velikega prometa, kar zadeva uporabnike, v privilegiranem položaju in da je bila vključitev te kategorije letališč na
         področje uporabe Direktive 2009/12 glede na njen namen in cilj upravičena.

      54      Dejstvo, da položaj teh letališč ni enak položaju letališč, ki beležijo največje število potnikov v državah članicah, v katerih
         nobeno letališče nima prometa 5 milijonov potnikov, ne pomeni − kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 82 sklepnih
         predlogov − da je vključitev teh letališč na področje uporabe Direktive 2009/12 v nasprotju z načelom enakega obravnavanja.
         Za letališča iz teh dveh kategorij se namreč upravičeno šteje, da so – kot je bilo ugotovljeno v točkah 47 in 53 te sodbe
         − kar zadeva uporabnike teh letališč, v privilegiranem položaju in da so tako v primerljivem položaju. Na podlagi dejstva,
         da tak položaj izhaja v prvem primeru iz strateškega položaja zadevnih letališč, v drugem primeru pa iz velikosti letnega
         prometa, ob upoštevanju namena in cilja te direktive ni mogoče ugotoviti, da je zakonodajalec Unije storil napako pri presoji.

      55      V teh okoliščinah je treba drugi del prvega tožbenega razloga, ki se nanaša na enako obravnavanje različnih položajev, zavrniti
         in zato zavrniti tožbeni razlog v celoti.

       Drugi tožbeni razlog: kršitev načela sorazmernosti
       Trditve strank
      56      Veliko vojvodstvo Luksemburg meni, da člen 1(2) Direktive 2009/12 krši načelo sorazmernosti, ker merilo, s katerim je določeno
         področje uporabe te direktive, glede na njene cilje ni upoštevno. Poleg tega sicer drži, da uporaba načel stroškovnosti, prepovedi
         diskriminacije in preglednosti na letališču Luxembourg Findel ne povzroča problemov, vendar pa so upravni postopki in stroški
         ter formalni mehanizem, ki izhajajo iz te direktive, glede na velikost tega letališča pretirani in nesorazmerni. Mehanizmi
         posvetovanj in nadzora stroške povzročajo letališču Luxembourg Findel, pa tudi državi Luksemburg. Tako je strošek uporabe
         navedene direktive za letališke pristojbine ocenjen na 839.500 EUR, kar po prenosu na potnike pomeni 16-odstotno povišanje
         dejanskih pristojbin za storitve, namenjene potnikom.

      57      Slovaška republika, Parlament in Svet niso z merili, ki bi bila objektivna in sorazmerna glede na cilj, ki mu sledi Direktiva
         2009/12, utemeljili tega, da so vanjo vključena letališča, ki so v državah članicah, v katerih nobeno od letališč ne dosega
         praga 5 milijonov potnikov letno, in ki imajo največji potniški promet v zadevni državi članici. To, da se za tako letališče
         uporablja ta direktiva zgolj zato, ker gre za najpomembnejše letališče v tej državi članici, ne prispeva k dosegi glavnega
         cilja te direktive, namreč k izboljšanju konkurence med letališči in omejitvi zlorab prevladujočega položaja. K dosegi tega
         cilja tudi ne prispeva zagotovilo, da se v vsaki državi članici navedena direktiva uporablja vsaj za eno letališče, ne glede
         na to, ali ima to letališče prevladujoč položaj na trgu ali pa je njegov položaj povsem nepomemben.

      58      Svet se sklicuje na sodno prakso, v skladu s katero lahko le očitna neprimernost ukrepa glede na cilj, ki mu sledi pristojna
         institucija, vpliva na zakonitost takega ukrepa. Meni, da v tožbi ni izkazano, da je Direktiva 2009/12 očitno neprimerna glede
         na cilj, ki mu sledi.

      59      Parlament meni, da je treba upoštevati dejstvo, da se je zakonodajalec Unije omejil na sprejetje minimalnih pravil in da je
         državam članicam zagotovil sredstva za mehko uporabo teh pravil. Poleg tega to, da se Direktiva 2009/12 ne uporablja za vsa
         letališča, ne dokazuje, da sistem, uveden s to direktivo, ni nujen.

      60      Komisija pojasnjuje, da so se med pripravo Direktive 2009/12 presojala številna mnenja. Tako iz predloga direktive kot iz
         ocene učinka (SEC(2006) 1688) izhaja, da je bilo najstrožje od mnenj, ki so se presojala, opuščeno, zlasti zaradi dejstva,
         da bi povzročilo ne neznaten dvig upravnih stroškov. Mnenju, ki je nazadnje obveljalo in ki določa le skupna načela, je bila
         kljub manjši učinkovitosti dana prednost zaradi njegovega manjšega finančnega vpliva.

       Presoja Sodišča
      61      Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je načelo sorazmernosti eno od splošnih načel prava Unije in da zahteva, da morajo biti
         ukrepi, določeni s pravom Unije, primerni za uresničenje legitimnih ciljev, ki jim sledi zadevna ureditev, in ne smejo prekoračiti
         okvirov, ki so nujni za njihovo doseganje (sodba z dne 8. junija 2010 v zadevi Vodafone in drugi, C‑58/08, ZOdl., str. I-4999,
         točka 51 in navedena sodna praksa).

      62      V zvezi s sodnim nadzorom nad izpolnjevanjem teh pogojev na področjih, na katerih ima zakonodajalec Unije široka zakonodajna
         pooblastila, kakor na področju zračnega prometa (glej zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Svetu, točka 58), lahko le očitna
         neprimernost ukrepa, sprejetega na enem od teh področij, glede na cilj, ki mu sledi pristojna institucija, vpliva na zakonitost
         takega ukrepa (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Omega Air in drugi, točka 64).

      63      Vendar je zakonodajalec Unije kljub taki pristojnosti dolžan svojo izbiro utemeljiti z objektivnimi merili. V okviru presoje
         omejitev, vezanih na različne mogoče ukrepe, mora tudi preučiti, ali cilji sprejetega ukrepa upravičujejo negativne gospodarske
         posledice, celo znatne, za posamezne operaterje (zgoraj navedeni sodbi Arcelor Atlantique in Lorraine in drugi, točka 58,
         in Vodafone in drugi, točka 53 in navedena sodna praksa).

      64      Zato mora Sodišče na podlagi meril iz zgornjih treh točk presoditi, ali Direktiva 2009/12 krši načelo sorazmernosti, kot to
         zatrjuje zlasti Veliko vojvodstvo Luksemburg, ker se ta direktiva uporablja za letališča, ki so v državah članicah, v katerih
         nobeno letališče ne dosega minimalnega praga, ki je določen v njej, in ki imajo največ potnikov letno, ne glede na dejansko
         število potnikov.

      65      Glede tega je treba spomniti, da je Komisija pred pripravo predloga direktive opravila analizo učinka, katere različne preučene
         možnosti so tudi povzete v tem predlogu. Iz tega izhaja, da je presodila različne zadevne možnosti, med katerimi je tudi možnost,
         da letalski prevozniki pripravijo in sprejmejo prostovoljne samoregulacijske ukrepe, sprejmejo pravni okvir, ki nalaga spoštovanje
         skupnih načel za uvedbo letaliških pristojbin na nacionalni ravni, in vzpostavijo pravni okvir, ki nalaga obračunavanje in
         določanje pristojbin na podlagi metode enotnega izračuna.

      66      Glede vprašanja, ali je sprejetje okvira, ki zahteva spoštovanje skupnih načel za uvedbo letaliških pristojbin na nacionalni
         ravni – kar je rešitev, ki je bila nazadnje sprejeta v Direktivi 2009/12 – primerno za uresničitev cilja navedene direktive,
         med strankami ni sporno, da če obstaja tveganje, da so upravni organi letališč v privilegiranem položaju, kar zadeva uporabnike
         letališč, in če zato obstaja tveganje zlorabe takega položaja glede določitve letaliških pristojbin, je tak okvir načeloma
         primeren za preprečitev uresničitve takega tveganja. Taka ugotovitev velja tudi za letališča, ki so v državah članicah, v
         katerih nobeno od letališč nima 5 milijonov potnikov letno, in ki imajo največje število potnikov.

      67      Glede nujnosti takega okvira je treba ugotoviti, da Veliko vojvodstvo Luksemburg ni uveljavljalo manj omejujočih ukrepov,
         ki bi omogočali enako učinkovito uresničitev tega cilja kot okvir, ki bi določal skupna načela na področju letaliških pristojbin.

      68      Sorazmernost Direktive 2009/12 se izpodbija z utemeljitvijo, da so s to direktivo naloženi upravni postopki in stroški, ki
         so pretirani in nesorazmerni glede na velikost letališč, ki so v državah članicah, v katerih nobeno od letališč nima 5 milijonov
         potnikov letno, in ki imajo največji potniški promet, kakršno je letališče Luxembourg Findel.

      69      Glede tega nič ne omogoča sklepanja, da so stroški za zadevna letališča ali države članice, ki so posledica ureditve, uvedene
         z Direktivo 2009/12, očitno nesorazmerni glede na prednosti, ki izhajajo iz nje.

      70      Na eni strani je glede vplivov Direktive 2009/12 na delovanje zadevnih letališč treba ugotoviti, da njen člen 6 določa le,
         da morajo države članice zagotoviti, da se upravni organi letališč redno posvetujejo z uporabniki letališč, kar se praviloma
         opravi le enkrat letno, pri čemer pa podrobnosti tega postopka posvetovanja v tem členu niso določene. Tako lahko letališča
         načeloma prosto določijo ta postopek glede na njihovo velikost, finančna sredstva in osebje, zaposleno na njih. Isti člen
         v odstavku 5 določa, da lahko države članice pod nekaterimi pogoji določijo, da ne bodo predvidele posredovanja nacionalnega
         neodvisnega nadzornega organa, imenovanega v skladu s členom 11 te direktive.

      71      Na drugi strani glede takega organa navedeni člen 11 določa le obveznost držav članic, da imenujejo ali ustanovijo tak organ,
         ne nalaga pa jim sprejetja posebnih organizacijskih ukrepov, ki bi določali njegovo velikost. Poleg tega je na podlagi odstavka
         2 tega člena mogoč prenos izvajanja te direktive na druge neodvisne nadzorne organe. Nazadnje, kakor je pojasnil generalni
         pravobranilec v točki 103 sklepnih predlogov, ni videti, da bi stroški, ki nastajajo zaradi izvajanja Direktive 2009/12, povzročili
         odhod letalskih družb z letališča, kot je Luxembourg Findel.

      72      Iz navedenega izhaja, da je treba drugi razlog, ki ga v utemeljitev svoje tožbe navaja Veliko vojvodstvo Luksemburg, in sicer
         da je kršeno načelo sorazmernosti, zavrniti kot neutemeljen.

       Tretji tožbeni razlog: kršitev načela subsidiarnosti
       Trditve strank
      73      V tretjem tožbenem razlogu Veliko vojvodstvo Luksemburg navaja, da to, da se na ravni Unije uredi položaj, ki bi lahko bil
         urejen na nacionalni ravni, saj prag 5 milijonov potnikov letno ni dosežen, ni združljivo z načelom subsidiarnosti. Ta nezdružljivost
         se izraža v dejstvu, da letališčem, ki so vendarle večja od letališča Luxembourg Findel, ni treba spoštovati obveznosti iz
         Direktive 2009/12.

      74      Glede tega Svet navaja, da v tožbi ni pojasnjeno, kaj je domnevna kršitev načela subsidiarnosti. Meni, da je treba presoditi,
         ali bi bilo mogoče cilj Direktive 2009/12, ki mu sledi člen 1(2), bolje uresničiti na ravni Unije. Namreč, bistvena načela
         te direktive – zlasti načela preglednosti, prepovedi diskriminacije in posvetovanja z uporabniki letališč – naj bi neposredno
         olajšala izvajanje dejavnosti letalskih družbe. Enako naj bi veljalo za letališča, katerih položaj je boljši od položaja največjih
         letalskih družb, saj te zase ne bi mogle več zahtevati uporabe preferencialnih tarif. Svet glede na te elemente in glede na
         mednarodno naravo letalskega trga meni, da je cilje te direktive mogoče doseči le na ravni Unije.

      75      Parlament meni, da v tožbi ni izraženo neodobravanje samega obstoja intervencije zakonodajalca Unije. Zato naj bi bilo težko
         razumljivo, na čem bi lahko temeljila kršitev načela subsidiarnosti. Če pa bi Veliko vojvodstvo Luksemburg kot subsidiarnost
         razumelo obseg delovanja, ki so ga države članice zadržale, bi bilo treba ugotoviti, da je bil ta obseg v veliki meri ohranjen,
         saj Direktiva 2009/12 ne določa načina izračuna pristojbin niti tega, kateri dohodki se upoštevajo. Poleg tega so zahteve
         glede organiziranja nadzornega organa dokaj omejene.

       Presoja Sodišča
      76      Glede tega je treba spomniti, da je načelo subsidiarnosti določeno v členu 5, drugi odstavek, ES in konkretizirano s Protokolom
         o uporabi načel subsidiarnosti in sorazmernosti, ki je priloga k Pogodbi in v skladu s katerim Skupnost na področjih, ki niso
         v njeni izključni pristojnosti, ukrepa le, če države članice ne morejo zadovoljivo doseči ciljev predlaganih ukrepov in jih
         torej zaradi obsega ali učinkov predlaganih ukrepov laže doseže Skupnost. V odstavku 5 tega protokola so prav tako določene
         smernice za ugotavljanje, ali so ti pogoji izpolnjeni (zgoraj navedena sodba Vodafone in drugi, točka 72).

      77      V tem protokolu je glede zakonodajnih aktov v odstavkih 6 in 7 pojasnjeno, da Skupnost izdaja predpise le v potrebnem obsegu
         in da naj bi ukrepi Skupnosti pustili čim več prostora za nacionalne odločitve, če je to skladno z zagotavljanjem cilja iz
         ukrepa in z upoštevanjem zahtev Pogodbe (zgoraj navedena sodba Vodafone in drugi, točka 73).

      78      V tem protokolu je v odstavku 3 tudi pojasnjeno, da načelo subsidiarnosti ne povzroča dvoma o pristojnostih, dodeljenih Skupnosti
         s Pogodbo, kakor jih razlaga Sodišče.

      79      Načelo subsidiarnosti se uporabi, kadar zakonodajalec Unije kot pravno podlago uporabi člen 80 ES, ker mu s to določbo ni
         podeljena izključna pristojnost sprejetja pravil na področju zračnega prometa.

      80      V obravnavani zadevi Veliko vojvodstvo Luksemburg tretjega tožbenega razloga ni oblikovalo jasno in podrobno, da bi omogočilo
         sodni nadzor nad tem, v kolikšni meri se lahko v državi članici, v kateri glavno letališče ne dosega minimalnega praga, določenega
         v členu 1(2) Direktive 2009/12, z nacionalno ureditvijo zadostno uresniči cilj, ki mu sledi ta direktiva.

      81      Poleg tega argument te države članice v utemeljitev tretjega tožbenega razloga, da skupni okvir za letališča z manj kot 5
         milijoni potnikov letno ni nujen, ni utemeljen zlasti glede na ugotovitve v točkah 47, 48 in od 53 do 55 te sodbe. Iz njih
         namreč izhaja, da se šteje, da so v privilegiranem položaju ne le letališča z več kot 5 milijoni potnikov letno, temveč tudi
         glavna letališča držav članic, ne glede na dejansko število potnikov letno.

      82      Okoliščine, da se Direktiva 2009/12 za nekatera letališča, ki imajo manj kot 5 milijonov potnikov letno, ne uporablja, pa
         ni mogoče uspešno uveljavljati kot dokaz kršitve načela subsidiarnosti, saj se lahko s tako okoliščino dokaže le, da je zakonodajalec
         Unije glede na ugotovitve v točkah 38 in 48 te sodbe utemeljeno menil, da ni nujno, da se ta direktiva uporablja za taka letališča,
         če niso glavna letališča v državah članicah.

      83      Tako je treba tretji tožbeni razlog, ki ga v utemeljitev svoje tožbe uveljavlja Veliko vojvodstvo Luksemburg, in sicer da
         je kršeno načelo subsidiarnosti, zavrniti kot neutemeljen.

      84      Ker ni utemeljen nobeden od razlogov, ki jih je uveljavljalo Veliko vojvodstvo Luksemburg v utemeljitev tožbe, je to treba
         zavrniti.

       Stroški
      85      V skladu s členom 69(2) Poslovnika se stranki, ki v postopku ni uspela, naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.
         Parlament in Svet sta predlagala, naj se Velikemu vojvodstvu Luksemburg naloži plačilo stroškov, in ker to s tožbenimi razlogi
         ni uspelo, se mu naloži plačilo stroškov. Na podlagi člena 69(4), prvi pododstavek, Poslovnika intervenienti v tem sporu nosijo
         svoje stroške.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      1)      Tožba se zavrne.
      2)      Velikemu vojvodstvu Luksemburg se naloži plačilo stroškov.
      3)      Slovaška republika in Evropska komisija nosita svoje stroške.
      Podpisi
      * Jezik postopka: francoščina.


Sodba Sodišča prve stopnje (prvi senat) z dne 19. maja 1999. # Bernard Connolly proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki - Odstavitev. # Združeni zadevi T-34/96 in T-163/96.


Sodba Sodišča z dne 15. decembra 1961. # Société Fives Lille Cail in drugi proti Visoki oblasti Evropske skupnosti za premog in jeklo. # Združene zadeve 19-60, 21-60, 2-61 in 3-61.


Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 23. novembra 1993. # Henrik Schumacher proti Bezirksregierung Hannover. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Verwaltungsgericht Hannover - Nemčija. # Zadeva C-365/92.


Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 5. decembra 2002. # Romuald Stevens proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki. # Zadeva T-277/01.


title: Sodba Sodišča (peti senat) z dne 30. maja 2013.#Doux Élevage SNC in Coopérative agricole UKL-ARREE proti Ministère de l’Agriculture, de l’Alimentation, de la Pêche, de la Ruralité et de l’Aménagement du territoire in Comité interprofessionnel de la dinde française (CIDEF).#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Conseil d’État (Francija).#Člen 107(1) PDEU – Državne pomoči – Pojem ‚državna sredstva‘ – Pojem ‚možnost pripisovanja državi‘ – Medpanožne organizacije kmetijskega sektorja – Priznane organizacije – Skupni ukrepi, ki jih te organizacije določijo v interesu poklicev – Financiranje s prispevki, ki jih te organizacije prostovoljno uvedejo – Upravni akt, ki te prispevke določi kot obvezne za vse panožne organizacije zadevne kmetijske panoge.#Zadeva C‑677/11.

text:
         SODBA SODIŠČA (peti senat)
      z dne 30. maja 2013 (
            *1
         )
      „Člen 107(1) PDEU — Državne pomoči — Pojem ‚državna sredstva‘ — Pojem ‚možnost pripisovanja državi‘ — Medpanožne organizacije kmetijskega sektorja — Priznane organizacije — Skupni ukrepi, ki jih te organizacije določijo v interesu poklicev — Financiranje s prispevki, ki jih te organizacije prostovoljno uvedejo — Upravni akt, ki te prispevke določi kot obvezne za vse panožne organizacije zadevne kmetijske panoge“
      V zadevi C-677/11,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Conseil d’État (Francija) z odločbo z dne 28. novembra 2011, ki je prispela na Sodišče 29. decembra 2011, v postopku

         Doux Élevage SNC,

         Coopérative agricole UKL-ARREE

      proti

         Ministère de l’Agriculture, de l’Alimentation, de la Pêche, de la Ruralité et de l’Aménagement du territoire,

         Comité interprofessionnel de la dinde française (CIDEF),

      SODIŠČE (peti senat),
      v sestavi T. von Danwitz, predsednik senata, A. Rosas, E. Juhász (poročevalec), D. Šváby in C. Vajda, sodniki,
      generalni pravobranilec: M. Wathelet,
      sodni tajnik: V. Tourrès, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 15. novembra 2012,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Doux Élevage SNC P. Spinosi, M. Massart in D. Lechat, odvetniki,

               —

               za Coopérative agricole UKL-ARREE P. Spinosi, odvetnik,

               —

               za Comité interprofessionnel de la dinde française (CIDEF) H. Calvet, Y. Trifounovitch, C. Rexha in M. Louvet, odvetniki,

               —

               za francosko vlado E. Belliard, G. de Bergues, J. Gstalter in J. Rossi, agenti,

               —

               za Evropsko komisijo B. Stromsky in S. Thomas, agenta,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 31. januarja 2013
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 107(1) PDEU glede državnih pomoči in še zlasti pojma „državna sredstva“, ki ga vsebuje ta člen.

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Doux Élevage SNC in kmetijsko zadrugo UKL-ARREE, ki delujeta na kmetijskem področju proizvodnje in reje puranov, na eni strani in pristojnimi nacionalnimi organi na drugi strani glede zakonitosti odločbe teh organov, ki so za vse organizacije te panoge določili obvezen sporazum, ki je bil sklenjen v reprezentativni medpanožni organizaciji in s katerim je bil uveden prispevek za financiranje skupnih ukrepov, ki jih določi ta organizacija.

         Francosko pravo

               3

               Zakon št. 75-600 z dne 10. julija 1975 o kmetijski medpanožni organizaciji (JORF z dne 11. julija 1975, str. 7124) je uvedel medpanožno usklajevanje v tem sektorju, in sicer tako, da se različne poklicne organizacije, ki se skupno imenujejo „družine“ in so najbolj reprezentativne na kmetijskem področju, lahko združujejo v medpanožna združenja. Določbe tega zakona so bile kodificirane v zakonik o kmetijstvu in morskem ribištvu (v nadaljevanju: kmetijski zakonik), katerega upoštevne določbe so v različici, ki je veljala v času dejanskega stanja postopka v glavni stvari, navedene v nadaljevanju.

               4

               Člen L. 611-1 določa:
               „Conseil supérieur d’orientation et de coordination de l’économie agricole et alimentaire, ki ga sestavljajo predstavniki zadevnih ministrstev, kmetijske proizvodnje, predelave in trženja kmetijskih proizvodov, panožnega združenja živilske obrti in trgovcev na drobno, potrošnikov in združenja, pooblaščena za varovanje okolja in varovanje kmetijskega premoženja, predstavniki reprezentativnih sindikatov oseb zaposlenih v kmetijski in prehranski panogi, sodeluje pri opredelitvi, uskladitvi, izvajanju in oceni organizacijske politike proizvodnje in organizacije trgov.
               Pristojen je za vso kmetijsko, prehransko, kmetijsko-industrijsko in gozdarsko proizvodnjo.
               […]“

               5

               Člen L. 632-1 določa:
               „I. Združenjem, ki jih na lastno pobudo ustanovijo najbolj reprezentativne panožne organizacije kmetijske proizvodnje, ki so lahko združenja predelave, trženja in distribucije, lahko pristojni upravni organ po posvetu s Conseil supérieur d’orientation et de coordination de l’économie agricole et alimentaire prizna status medpanožne organizacije za določen proizvod ali za določeno skupino proizvodov na nacionalni ravni ali na ravni določenega proizvodnega območja, če se, zlasti s sklenitvijo medpanožnih sporazumov, nanašajo na:

                        —

                        opredelitev in spodbujanje pogodbenih sporazumov med njihovimi člani;

                        —

                        upravljanje trgov s predhodnim nadzorom, z boljšim prilagajanjem proizvodov količinskim in kakovostnim načrtom in z njihovo promocijo;

                        —

                        krepitev varnosti hrane, zlasti s sledljivostjo proizvodov, v interesu uporabnikov in potrošnikov.

                  Medpanožne organizacije lahko sledijo tudi drugim ciljem, s katerimi skušajo zlasti:

                        —

                        spodbuditi ohranitev in razvoj gospodarskega potenciala tega sektorja;

                        —

                        spodbuditi razvoj neprehranskih namenov uporabe proizvodov;

                        —

                        sodelovati pri mednarodnih razvojnih ukrepih;

                  […]
               II. Za proizvod ali skupino proizvodov se lahko prizna le ena medpanožna organizacija. Kadar se prizna nacionalna medpanožna organizacija, sestavljajo regionalne medpanožne organizacije odbore te nacionalne medpanožne organizacije in so v njej zastopane.
               […]“

               6

               Člen L. 632-2-I določa:
               „Priznajo se lahko le medpanožne organizacije, katerih statuti določajo ustanovitev razsodišča za reševanje sporov, ki lahko nastanejo med medpanožnimi organizacijami članicami pri uporabi medpanožnih sporazumov […]
               Priznane medpanožne organizacije se lahko zaprosijo za mnenje o usmeritvah in ukrepih panožnih politik, ki se nanašajo nanje.
               Prispevajo k izvajanju nacionalnih gospodarskih politik in politik Skupnosti in imajo lahko prednost pri dodelitvi javnih pomoči.
               Za dobro izvajanje svojih nalog lahko vključujejo reprezentativne organizacije potrošnikov in zaposlenih v podjetjih sektorja.
               Conseil d’État z odredbo določi pogoje za priznanje in preklic priznanja medpanožnih organizacij.“

               7

               Z zakonom št. 2010-874 o posodobitvi kmetijstva in ribolova z dne 27. julija 2010 (JORF z dne 28. julija 2010, str. 13925), ki je bil sprejet kasneje, kot se odvija dejansko stanje v postopku v glavni stvari, je bil črtan tretji pododstavek člena L. 632-2-I.

               8

               Člen L. 632-2-II določa:
               „Sporazumi, sklenjeni v okviru priznane medpanožne organizacije, ki se nanašajo na en proizvod […] in imajo namen prilagoditi ponudbo povpraševanju, ne smejo vsebovati omejitev konkurence […]
               Te sporazume soglasno sprejmejo panožne organizacije, ki so članice medpanožne organizacije, v skladu z določbami člena L. 632-4, prvi pododstavek […]
               Ti sporazumi se po njihovi sklenitvi in pred njihovim začetkom veljavnosti priglasijo kmetijskemu ministru, ministru, pristojnemu za gospodarstvo, in organu, ki je pristojen za varstvo konkurence. Razglas, v katerem je omenjena njihova sklenitev, se objavi v Uradnem glasilu za konkurenco, potrošništvo in preprečevanje goljufij.
               […]“

               9

               Člen L. 632-3 določa:
               „Pristojni upravni organ lahko sporazume, sklenjene v okviru priznane medpanožne organizacije, za določen čas v celoti ali deloma razglasi za splošno veljavne, kadar se z njimi, prek tipskih pogodb, agrarnih sporazumov ter skupnih ukrepov ali ukrepov za dosego skupnega cilja v splošnem interesu in ki so v skladu s pravili splošne kmetijske politike, skuša zlasti spodbuditi:

                        1.

                        Poznavanje ponudbe in povpraševanja;

                        2.

                        Prilagoditev in ureditev ponudbe;

                        3.

                        Izvajanje – pod nadzorom države – pravil o dajanju na trg, ceni in plačilnih pogojih. Ta določba ne velja za gozdne proizvode;

                        4.

                        Kakovost proizvodov: sporazumi lahko v ta namen določijo zlasti pripravo in izvajanje pravil o kakovosti in pravil o določitvi pogojev prevoza in predstavitve, če je treba do stopnje maloprodaje proizvodov; za označbe porekla lahko ti sporazumi določijo zlasti izvajanje postopkov nadzora kvalitete;

                        5.

                        Medpanožne odnose v zadevnem sektorju, zlasti uvedbo tehničnih pravil, programov uporabnega raziskovanja, poskusov in razvoja ter izvedbo investicij v okviru teh programov;

                        6.

                        Informacije o panogah in proizvodih in njihovo promocijo na notranjih in zunanjih trgih;

                        7.

                        Skupinske ukrepe za boj proti tveganju in nepredvidljivim položajem, ki so povezani s proizvodnjo, predelavo, trženjem in distribucijo kmetijskih in prehranskih proizvodov;

                        8.

                        Boj proti škodljivim organizmom v smislu člena L. 251-3;

                        9.

                        Razvoj neprehranskih namenov uporabe proizvodov;

                        10.

                        Sodelovanje pri mednarodnih razvojnih ukrepih;

                        11.

                        Razvoj pogodbenih razmerij med člani panog, ki so zastopane v medpanožni organizaciji, zlasti z umestitvijo tipskih klavzul glede dogovorov, načinov določitve cen, datumov dobave, trajanja pogodbe, načela najnižje cene, načinov spremembe prodajnih pogojev v primeru močnih nihanj tečajev na področju primarnih kmetijskih proizvodov, kot tudi načinov urejanja količin z namenom prilagoditve ponudbe in povpraševanja v tipske pogodbe.“

               10

               Na podlagi sprejetega zakona št. 2010-874 z dne 27. julija 2010, člen L. 632-3 sedaj določa:
               „Pristojni upravni organ lahko sporazume, sklenjene v okviru priznane medpanožne organizacije, za določen čas v celoti ali deloma razglasi za splošno veljavne, kadar določajo ukrepe za dosego skupnega cilja v splošnem interesu in so v skladu s pravili Evropske unije.“
               Preostanek besedila, ki ga je prej vseboval ta člen, je bil črtan.

               11

               Člen L. 632-4 določa:
               „Razglasitev teh sporazumov za splošno veljavne je odvisna od soglasnega sprejetja njihovih določb s strani poklicev, ki so zastopani v medpanožni organizaciji. Vendar za sporazume, ki se nanašajo le na del poklicev, zastopanih v tej organizaciji, zadošča soglasje teh poklicev pod pogojem, da drugi poklici temu ne nasprotujejo.
               […]
               Po razglasitvi sporazumov za splošno veljavne so tako določeni ukrepi na zadevnem proizvodnem območju zavezujoči za vse člane panožnih organizacij, ki tvorijo to medpanožno organizacijo.
               Pristojni organ mora o zahtevi za razglasitev sporazumov za splošno veljavne odločiti v roku dveh mesecev po prejetju zahteve, ki jo vloži medpanožna organizacija. Če ob izteku tega roka ne sporoči svoje odločitve, se šteje, da je zahtevi ugodeno.
               Odločbe o zavrnitvi razglasitve sporazumov za splošno veljavne morajo biti obrazložene.“

               12

               Člen L. 632-6 določa:
               „Priznane medpanožne organizacije, navedene v členih L. 632-1 in L. 632-2, lahko od vseh članov organizacij, ki jih sestavljajo, poberejo prispevke na podlagi sporazumov, ki so bili po postopku, določenem v členih L. 632-3 in L. 632-4, razglašeni za splošno veljavne, in ki, ne glede na to, da so obvezni, ostajajo terjatve zasebnega prava.
               […]
               Prispevki se poleg tega lahko poberejo v zvezi z uvoženimi proizvodi pod pogoji, ki so določeni z uredbo. Na zahtevo medpanožnih organizacij, ki so prejemnice prispevkov, se prispevki na njihove stroške poberejo na carini.
               Ti prispevki ne izključujejo davkom podobnih dajatev.“

               13

               Člen L. 632-8-I določa:
               „Priznane medpanožne organizacije pristojnim upravnim organom vsako leto poročajo o svoji dejavnosti in predložijo:

                        —

                        finančna poročila;

                        —

                        poročilo o dejavnosti in poročilo z občnega zbora;

                        —

                        bilanco izvrševanja vsakega sporazuma, razglašenega za splošno veljavnega.

                  Pristojnim upravnim organom dajo vse dokumente, ki jih ti zahtevajo za izvajanje pristojnosti nadzora.“

               14

               Pristojni upravni organ je z odredbo z dne 24. junija 1976 (JORF z dne 26. avgusta 1976, str. 5143) Comité interprofessionnel de la dinde française (CIDEF), neprofitno združenje zasebnega prava, potrdil kot medpanožno kmetijsko združenje na podlagi zakona št. 75-600. CIDEF združuje štiri panožne organizacije, in sicer organizacije: „proizvodnje“, „umetnega valjenja jajc in uvoza valilnih jajc ter matičnih celic“, „zakola in predelave“, in „krme“.

               15

               Člen 2 njegovega statuta določa, da ima CIDEF:
               „naslednje cilje:

                        —

                        združitev vseh panožnih iniciativ z namenom organizacije in regulacije trga za purana;

                        —

                        uvedba v ta namen sistema statističnih podatkov, ki bo panožne organizacije stalno obveščal o staležu, zakolu, zalogi, zunanji trgovini, porabi gospodinjstev in skupin;

                        —

                        regulacija proizvodnje in trga za purana z ukrepi, ki se nanašajo na ponudbo in ukrepi, ki se nanašajo na povpraševanje;

                        —

                        pridobitev potrebnih finančnih sredstev;

                        —

                        zahtevati potrditev standardov, ki jih vsaka panožna organizacija določi za proizvode, ki jih sama proizvaja in prodaja;

                        —

                        določitev, da je za dobavo proizvodov in storitev med panožnimi organizacijami obvezna sklenitev pisne pogodbe. (Odbor ponudi vzorce osnutkov pogodb);

                        —

                        biti posrednik med nacionalnimi organi in organi Skupnosti za vse probleme v zvezi s purani, ki so skupni družini panožnih organizacij;

                        —

                        vzpostavitev, v okviru Evropske gospodarske skupnosti, najtesnejše uskladitve panožnih organizacij za purana iz partnerskih držav;

                        —

                        sprejetje vseh smotrnih iniciativ za rešitev tehničnih in tehnoloških problemov in zlasti za izvedbo potrebnih poskusov;

                        —

                        zagotovitev vsem ali delu panožne organizacije iz panogi proizvodnje perutnine, da imajo za vse izdelke dostop do storitev v splošnem interesu. Te storitve se zaupajo Odboru na podlagi pisnih dogovorov. Njihovo financiranje je predmet ločenega računovodstva in CIDEF ne more zanje določiti nikakršnega obveznega prispevka na podlagi člena L. 632-6 kmetijskega zakonika.“

         Spor o glavni stvari, dejansko stanje in vprašanje za predhodno odločanje

               16

               CIDEF je z medpanožnim sporazumom z dne 18. oktobra 2007 uvedel medpanožni prispevek, ki so ga dolžni plačevati vsi člani panožnih organizacij, ki se združujejo v CIDEF. Ta sporazum je bil sklenjen za čas treh let. Z dodatkom k temu sporazumu, ki je bil sklenjen istega dne, je bila višina tega prispevka za leto 2008 določena na 14 EUR za vsakih 1000 puranjih mladičev. Z dvema odredbama, sprejetima 13. marca 2008 (JORF z dne 27. marca 2008, str. 5229, in z dne 1. aprila 2008, str. 5412), sta pristojni ministrstvi medpanožni sporazum razglasili na podlagi člena L. 632-3 kmetijskega zakonika, za splošno veljavnega za čas treh let, dodatek pa za splošno veljavnega za čas enega leta. Z novim dodatkom k zgoraj navedenemu medpanožnemu sporazumu, sklenjenim 5. novembra 2008, je CIDEF odločil, da za leto 2009 ne spreminja višine zneska medpanožnega prispevka. V skladu s členom L. 632-4, četrti pododstavek, kmetijskega zakonika je pristojni organ 29. avgusta 2009 molče potrdil splošno veljavnost tega dodatka, ta implicitna odločba pa je bila predmet razglasa pristojnega ministra, ki je bil objavljen 30. septembra 2009 (JORF z dne 30. septembra 2009, str. 15881).

               17

               Družba Doux Élevage SNC, hčerinska družba skupine Doux, ki je vodilna evropska proizvajalka perutnine, in kmetijska zadruga UKL-ARREE sta pri Conseil d’État zahtevali razglasitev ničnosti implicitne odločbe o splošni veljavnosti dodatka z dne 5. novembra 2008, ki je 29. avgusta 2009 postal splošno veljaven zaradi molka organa glede prošnje za razglasitev splošne veljavnosti tega dodatka ter razglasa o javni objavi te odločbe. Navedli sta, da je medpanožni prispevek, ki je bil uveden z dodatkom z dne 5. novembra 2008 in je bil potem s to odločbo razglašen za splošno veljavnega in obveznega za vse panožne organizacije medpanožne organizacije, državna pomoč in da bi bilo treba to odločbo predhodno priglasiti Evropski komisiji v skladu s členom 108(3) PDEU.

               18

               Na podlagi sodbe z dne 15. julija 2004 v zadevi Pearle in drugi (C-345/02, ZOdl., str. I-7139) je nacionalno sodišče, ki odloča v sporu, v skladu z ustaljeno sodno prakso presodilo, da prispevki, ki jih uvedejo priznane medpanožne organizacije in se običajno imenujejo „obvezni prostovoljni prispevki“ (v nadaljevanju: OPP), ki so namenjeni financiranju skupnih ukrepov, ki jih določijo te organizacije in upravni akti, s katerimi so bili ti prispevki razglašeni za obvezne za vse panožne organizacije zadevne panoge, ne spadajo pod pojem državne pomoči.

               19

               Vendar je francoska vlada zaradi pravne varnosti, na podlagi pripomb računskega sodišča, Komisiji priglasila okvirni program dejavnosti, ki bi jih lahko opravljale medpanožne organizacije, in priložila deset sporazumov, ki so jih sklenile najpomembnejše medpanožne organizacije. Komisija je v odločbi Državna pomoč št. 561/2008 (C(2008) 7846 final) z dne 10. decembra 2008, sklicujoč se na zgoraj navedeno sodbo Pearle in drugi, menila, da zadevni ukrepi spadajo pod pojem državne pomoči. Vseeno je ugotovila, da financiranje teh ukrepov ne pomeni ovir za sistem skupne organizacije trga in da ti ukrepi ne morejo vplivati na trgovinske pogoje na način, ki bi bil v nasprotju s skupnim interesom, in iz tega sklepala, da se zanje lahko uporabi izjema iz člena 107(3)(c) PDEU. Komisija je podobno stališče sprejela v dveh poznejših odločbah. Zoper vse te odločbe so Francoska republika in nekatere zadevne medpanožne organizacije vložile tožbe za razglasitev ničnosti, ki so trenutno v postopku odločanja pri Splošnem sodišču.

               20

               Conseil d’État je najprej navedlo, da so štiri poklicne organizacije, ki so zastopane v medpanožni organizaciji, 18. oktobra 2007 soglasno sprejele medpanožni sporazum in da so prav tako soglasno sprejele odločitev, da medpanožni prispevek za leto 2009 ostane na nespremenjeni stopnji. Zatem je navedlo, da dodatek z dne 5. novembra 2008 taksativno našteva dejanja, ki se lahko financirajo iz medpanožnega prispevka, ki ga je CIDEF prejel za leto 2009, to so posebni ukrepi obveščanja za puranje meso, „ki se nanašajo na izboljšanje podobe in pospeševanje prodaje“, skupni ukrepi vzpodbujanja prodaje perutnine, ukrepi glede zunanjih odnosov, glede zastopanja pred francoskimi in evropskimi organi, glede sodelovanja v evropskem perutninskem združenju, glede izvedbe študij in združenj potrošnikov za merjenje stopnje kupovanja, glede ukrepov za podporo raziskovalnim ukrepom in zavarovanja kakovosti in ukrepov varovanja interesov sektorja.

               21

               Poleg tega Conseil d’État na eni strani zatrjuje, da ta dodatek ne omogoča financiranja intervencijskih ukrepov na trgu puranov in na drugi strani, da ukrepi obveščanja, ki so navedeni v tem dodatku, ne vsebujejo nikakršnega razlikovanja glede na poreklo blaga in da iz nobenega dela spisa ne izhaja, da je bil del prispevkov, pobranih v letu 2009, namenjen izključno ukrepom vzpodbujanja „francoskega purana“ v Franciji in v tujini.

               22

               Ob upoštevanju teh stališč in ugotovitev ter ob upoštevanju zgoraj predstavljenega stališča Komisije je Conseil d’État prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „Ali je treba člen 107 [PDEU] v povezavi z [zgoraj navedeno] sodbo Pearle in drugi razlagati tako, da je odločba nacionalnega organa, s katero se s sporazumom, ki – tako kot s sporazumom, sklenjenim v okviru [CIDEF] – v okviru medpanožne organizacije, ki jo je priznal nacionalni organ, uvaja prispevek in ga tako določa kot obveznega, zato da bi se omogočilo izvajanje ukrepov obveščanja in promocije, delovanje na področju zunanjih odnosov, izvajanje ukrepov za zagotavljanje kakovosti, raziskave, izvajanje ukrepov za obrambo interesov sektorja ter naročila študij in potrošniških raziskav, ki se razširi na vse člane v panogi, glede na naravo zadevnih ukrepov, način njihovega financiranja in način njihovega izvajanja odločba, ki se nanaša na državne pomoči?“

         Vprašanje za predhodno odločanje

               23

               Predložitveno sodišče z vprašanjem za predhodno odločanje v bistvu sprašuje, ali pomeni odločba nacionalnega organa, ki medpanožni sporazum, ki uvaja obvezni prispevek, ki bi omogočal izvajanje ukrepov obveščanja in promocije, delovanja na področju zunanjih odnosov, izvajanje ukrepov za zagotavljanje kakovosti, raziskave, izvajanje ukrepov za obrambo interesov sektorja, razglaša za splošno veljavnega za vse člane v kmetijski panogi, element državne pomoči.

               24

               Uvodoma je treba spomniti, da člen 107(1) PDEU določa, da je vsaka pomoč, ki jo dodeli država članica, ali kakršna koli vrsta pomoči iz državnih sredstev, ki izkrivlja ali bi lahko izkrivljala konkurenco z dajanjem prednosti posameznim podjetjem ali proizvodnji posameznega blaga, nezdružljiva z notranjim trgom, kolikor prizadene trgovino med državami članicami.

               25

               Člen 107(1) PDEU pogojuje to nezdružljivost s preverjanjem štirih pogojev. Prvič, iti mora za intervencijo države ali za ukrep iz državnih sredstev. Drugič, ta intervencija mora biti taka, da lahko prizadene trgovino med državami članicami. Tretjič, njenemu upravičencu mora omogočati prednost. Četrtič, izkrivljati mora konkurenco ali groziti, da jo bo izkrivljala (zgoraj navedena sodba Pearle in drugi, točka 33 in navedena sodna praksa).

               26

               Glede prvega od teh pogojev iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da se za pomoči v smislu člena 107(1) PDEU štejejo samo ugodnosti, ki se dodelijo neposredno ali posredno iz državnih sredstev. Razlikovanje, vzpostavljeno v tej določbi, med „pomočjo, ki jo dodeli država“, in pomočjo „iz državnih sredstev“ namreč ne pomeni, da so vse prednosti, ki jih dodeli država, pomoč, ne glede na to, ali se financirajo iz državnih sredstev ali ne, ampak je njen namen le to, da se v ta pojem vključijo prednosti, ki jih država dodeli neposredno, in prednosti, ki se dodelijo prek javnega ali zasebnega subjekta, ki ga določi ali ustanovi ta država (sodba z dne 13. marca 2001 v zadevi PreussenElektra, C-379/98, ZOdl., str. I-2099, točka 58 in navedena sodna praksa). Prepoved iz člena 107(1) PDEU lahko načeloma zajema tudi pomoč, ki jo javni ali zasebni subjekt, ki ga je določila ali ustanovila država, dodeli za upravljanje pomoči (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Pearle in drugi, točka 34 in navedena sodna praksa).

               27

               Vendar morajo biti prednosti, da bi jih lahko opredelili kot pomoči, prvič, dodeljene neposredno ali posredno iz državnih sredstev in drugič, mogoče jih mora biti pripisati državi (zgoraj navedena sodba Pearle in drugi, točka 35 in navedena sodna praksa).

               28

               Treba je opozoriti, kot je spomnil generalni pravobranilec v točki 37 sklepnih predlogov, da je financiranje iz državnih sredstev bistven element pojma „državna pomoč“.

               29

               Glede tega je Sodišče v točkah 59 in 61 zgoraj navedene sodbe PreussenElektra že ugotovilo, da državna ureditev, ki z obveznostjo nakupa določenih proizvodov po minimalnih cenah, daje prednost določenim podjetjem in nalaga breme drugim podjetjem, ne povzroča posrednega ali neposrednega prenosa državnih sredstev v podjetja, ki proizvajajo te proizvode in da takšna obveznost tej ureditvi ne daje lastnosti državne pomoči.

               30

               V točki 36 zgoraj navedene sodbe Pearle in ostali je Sodišče pri obravnavanju bremen, ki jih poklicno združenje naloži svojim članom za financiranje oglaševalne akcije, prišlo do enakega zaključka, ker so bili stroški javnega subjekta za namen navedene akcije v celoti poravnani s prispevki podjetij, ki so uživala njene koristi, namen intervencije ni bil v ustvarjanju prednosti, ki bi bila dodaten strošek za državo ali za ta subjekt.

               31

               Sodišče je v točki 37 navedene sodbe tudi ugotovilo, da je pobudo za organizacijo in izvedbo oglaševalne akcije, ki je bila predmet postopka v glavni stvari, dalo zasebno združenje optikov, in ne javni subjekt, ki je služil le kot instrument za pobiranje in razdeljevanje sredstev, ki jih je za predhodno določen in popolnoma komercialen namen zbralo zadevno poklicno okolje, in ki v ničemer ne sodi v okvir politike, ki so jo določili javni organi.

               32

               Glede prispevkov v postopku v glavni stvari iz spisa, predloženega Sodišču, izhaja, da so jih plačevali zasebni gospodarski subjekti, člani ali nečlani zadevne medpanožne organizacije, ki pa opravljajo gospodarsko dejavnost na navedenih trgih. Ta instrument ne pomeni posrednega ali neposrednega prenosa državnih sredstev, saj sredstva, zbrana s plačilom teh prispevkov, tudi ne izvirajo iz državnega proračuna ali iz drugega javnega subjekta in država se jim, v kakršnikoli obliki že, bodisi davkom, taksam, prispevkom ali drugim dajatvam, ki jih je treba v skladu z nacionalno ureditvijo vplačevati v državni proračun, ne odpove. Ti prispevki vseskozi ohranjajo svoj zasebni značaj in medpanožne organizacije morajo v primeru neplačila uporabiti običajen civilni ali gospodarski sodni postopek in ne morejo uporabiti javnih prerogativ.

               33

               Zato ni dvoma, da so medpanožne organizacije združenja civilnega prava in niso del javne uprave.

               34

               Vendar iz sodne prakse Sodišča tudi izhaja, da ni potrebno v vsakem primeru dokazati obstoja prenosa državnih sredstev, da bi se prednost, dodeljena enemu ali več podjetjem, lahko razumela kot državna pomoč v smislu člena 107(1) PDEU (glej sodbo z dne 16. maja 2002 v zadevi Francija proti Komisiji, C-482/99, Recueil, str. I-4397, točka 36 in navedena sodna praksa).

               35

               Sodišče je tako presodilo, da člen 107(1) PDEU pokriva vsa finančna sredstva, ki jih javni organi dejansko lahko uporabijo za pomoč podjetjem, ne glede na to, da so ta sredstva stalno ali nestalno v državni lasti. Zato, čeprav zneski, ki ustrezajo zadevnemu ukrepu, niso stalno v lasti državne blagajne, dejstvo, da ostajajo stalno pod javnim nadzorom in torej na voljo pristojnim nacionalnim organom, zadostuje, da se jih opredeli kot državna sredstva (glej zgoraj navedeno sodbo Francija proti Komisiji, točka 37 in navedena sodna praksa).

               36

               Vendar v postopku v glavni stvari niso izpolnjeni pogoji, ki jih je Sodišče določilo v točki 37 zgoraj navedene sodbe Francija proti Komisiji. Gotovo je, da nacionalni organi ne morejo učinkovito uporabiti sredstev, ki izvirajo iz prispevkov, ki so sporni v postopku v glavni stvari, za podporo določenih podjetij. Zadevna medpanožna organizacija je tista, ki odloča o porabi teh sredstev, ki so v celoti namenjena ciljem, ki jih določi sama. Ta sredstva prav tako niso stalno pod javnim nadzorom in niso na voljo državnim organom.

               37

               Morebitni vpliv, ki ga ima lahko država članica na delovanje medpanožne organizacije z odločitvijo o priznanju splošne veljavnosti medpanožnega sporazuma za vse člane organizacij v neki panogi, ni takšen, da bi spremenil ugotovitve iz točke 36 te sodbe.

               38

               Iz spisa, predloženega Sodišču, namreč izhaja, da zadevna ureditev v postopku v glavni stvari pristojnega organa ne pooblašča za vodenje in nadziranje upravljanja sredstev. Poleg tega, kot je generalni pravobranilec opozoril v točki 71 sklepnih predlogov, iz sodne prakse pristojnih nacionalnih sodišč izhaja, da določbe kmetijskega zakonika o razglasitvi splošne veljavnosti sporazuma o uvedbi prispevkov v okviru medpanožne organizacije javnih organov ne pooblaščajo, da v zvezi s OPP opravijo dodaten nadzor poleg nadzora pravilnosti in skladnosti z zakonom.

               39

               Kar zadeva navedeni nadzor je treba navesti, da člen L. 632-3 kmetijskega zakonika ne dopušča, da bi bila razglasitev sporazuma za splošno veljavnega odvisna od zasledovanja konkretnih političnih ciljev, ki bi jih določili in opredelili javni organi, ker ta člen neizčrpno določa zelo splošne in različne cilje, ki jih mora zasledovati medpanožni sporazum, da bi ga pristojni upravni organ lahko razglasil za splošno veljavnega. Te ugotovitve ne omaja obveznost iz člena L. 632-8-I tega zakonika glede naknadnega obveščanja teh organov o uporabi OPP.

               40

               Poleg tega v spisu, ki je predložen Sodišču, ni podatkov, ki bi omogočali sklepanje, da pobuda za naložitev OPP ni prišla iz same medpanožne organizacije, pač pa iz javnih organov. Treba je poudariti, kot je generalni pravobranilec opozoril v točki 90 sklepnih predlogov, da so javni organi dejavni le kot „instrument“ za to, da se prispevki, ki so jih uvedle medpanožne organizacije za dosego ciljev, ki so jih same določile, razglasijo za obvezne.

               41

               Niti pristojnost države za priznanje medpanožne organizacije v skladu s členom L. 632-1 kmetijskega zakonika niti njena pristojnost, da splošno veljavnost medpanožnega sporazuma v skladu s členoma L. 632-3 in L. 632-4 tega zakonika razširi na vse člane v določeni panogi, ne omogočata ugotovitve, da je mogoče ukrepe, ki jih izvaja medpanožna organizacija, pripisati državi.

               42

               Nazadnje Komisija zatrjuje, da so ukrepi medpanožnih organizacij deloma financirani iz javnih sredstev in da, ob upoštevanju neobstoja ločenega računovodstva javnih in zasebnih sredstev, vsa sredstva teh organizacij pomenijo „državna sredstva“.

               43

               V zvezi s tem je treba navesti, da se vprašanje za predhodno odločanje nanaša le na prispevke, ki so bili zbrani v okviru medpanožne organizacije, in ne na morebitna druga sredstva, ki izvirajo iz javnega proračuna.

               44

               Poleg tega, kot je državni pravobranilec poudaril v točki 57 sklepnih predlogov, zasebna sredstva, ki jih uporabijo medpanožne organizacije, ne postanejo „javna sredstva“ zgolj zato, ker se uporabljajo skupaj z zneski, ki morda izvirajo iz javnega proračuna.

               45

               Na podlagi predhodno navedenega je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 107(1) PDEU razlagati tako, da odločba, s katero je nacionalni organ na vse panožne organizacije določene kmetijske panoge razširil splošno veljavnost sporazuma, ki – tako kot medpanožni sporazum iz postopka v glavni stvari – uvaja prispevek v okviru medpanožne organizacije, ki jo je nacionalni organ priznal, in mu daje obvezni značaj, da se izvedejo ukrepi obveščanja in promocije, delovanje na področju zunanjih odnosov, izvajanje ukrepov za zagotavljanje kakovosti, raziskave, izvajanje ukrepov za obrambo interesov zadevnega sektorja, ne pomeni elementa državne pomoči.

         Stroški

               46

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:

                     Člen 107(1) PDEU je treba razlagati tako, da odločba, s katero je nacionalni organ na vse panožne organizacije določene kmetijske panoge razširil splošno veljavnost sporazuma, ki – tako kot medpanožni sporazum iz postopka v glavni stvari - uvaja prispevek v okviru medpanožne organizacije, ki jo je nacionalni organ priznal, in mu daje obvezni značaj, da se izvedejo ukrepi obveščanja in promocije, delovanje na področju zunanjih odnosov, izvajanje ukrepov za zagotavljanje kakovosti, raziskave, izvajanje ukrepov za obrambo interesov zadevnega sektorja, ne pomeni elementa državne pomoči.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: francoščina.