title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 19. novembra 2009.#Don Bosco Onroerend Goed BV proti Staatssecretaris van Financiën.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Hoge Raad der Nederlanden - Nizozemska.#Šesta direktiva o DDV - Razlaga členov 13, del B, točka (g), in 4(3)(a) - Dobava zemljišča, na katerem je delno porušen objekt, na mestu katerega bo zgrajen nov objekt - Oprostitev plačila DDV.#Zadeva C-461/08.

text:
      Zadeva C-461/08
      Don Bosco Onroerend Goed BV
      proti
      Staatssecretaris van Financiën
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Hoge Raad der Nederlanden)
      „Šesta direktiva o DDV – Razlaga členov 13(B)(g) in 4(3)(a) – Dobava zemljišča, na katerem je delno porušen objekt, na mestu katerega bo zgrajen nov objekt – Oprostitev plačila DDV“
      Povzetek sodbe
      Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Oprostitve iz Šeste direktive
            – Oprostitev dobav objektov in zemljišč, na katerih stojijo
      (Direktiva Sveta 77/388, člena 4(3)(a) in 13(B)(g))
      Člen 13(B)(g) v povezavi s členom 4(3)(a) Šeste direktive Sveta o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih
         je treba razlagati tako, da oprostitev plačila davka na dodano vrednost iz prve od teh določb ne velja za dobavo zemljišča,
         na katerem je še vedno star objekt, ki ga je treba porušiti, da bi se na njegovem mestu zgradil nov, in katerega rušenje,
         za katero bo poskrbel prodajalec, se je v ta namen pred to dobavo že začelo. Taka dobava in tako rušenje z vidika davka na
         dodano vrednost tvorita enotno transakcijo, katere namen kot celota ni dobava obstoječega objekta in zemljišča, na katerem
         ta stoji, ampak dobava nepozidanega zemljišča, ne glede na to, koliko starega objekta je bilo ob dejanski dobavi zemljišča
         porušeno.

      (Glej točko 44 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 19. novembra 2009(*)

      „Šesta direktiva o DDV – Razlaga členov 13(B)(g) in 4(3)(a) – Dobava zemljišča, na katerem je delno porušen objekt, na mestu katerega bo zgrajen nov objekt – Oprostitev plačila DDV“
      V zadevi C-461/08,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Hoge Raad der Nederlanden
         (Nizozemska) z odločbo z dne 3. oktobra 2008, ki je prispela na Sodišče 23. oktobra 2008, v postopku

      Don Bosco Onroerend Goed BV
      proti
      Staatssecretaris van Financiën,

      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi K. Lenaerts, predsednik tretjega senata v funkciji predsednika četrtega senata, R. Silva de Lapuerta, sodnica, G. Arestis,
         J. Malenovský in T. von Danwitz (poročevalec), sodniki,

      generalna pravobranilka: V. Trstenjak,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 9. septembra 2009,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za družbo Don Bosco Onroerend Goed BV W. Ambergen, belastingadviseur,
      –        za nizozemsko vlado C. Wissels, M. Noort in M. de Grave, zastopniki,
      –        za Irsko D. O’Hagan, zastopnik, skupaj z G. Clohessy, SC,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti D. Triantafyllou, M. van Beek in W. Wils, zastopniki,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalne pravobranilke, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 13(B)(g) v povezavi s členom 4(3)(a) Šeste direktive Sveta
         z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna
         osnova za odmero (77/388/EGS) (UL L 145, str. 1, v nadaljevanju: Šesta direktiva).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Don Bosco Onroerend Goed BV (v nadaljevanju: Don Bosco) in Staatssecretaris
         van Financiën (državni sekretar za finance) zaradi oprostitve plačila davka na promet z nepremičninami v zvezi s pridobitvijo
         nepremičnine, pri čemer je po nizozemskem pravu ta oprostitev povezana z dejstvom, da je navedena pridobitev obdavčena z davkom
         na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV).

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        Na podlagi člena 2, točka 1, Šeste direktive je „dobava blaga ali storitev, ki jo davčni zavezanec, ki deluje kot tak, opravi
         na ozemlju države za plačilo“, predmet DDV.

      4        Člen 4(3) te direktive določa:

      „Države članice lahko štejejo za davčnega zavezanca tudi vsakogar, ki občasno opravi transakcijo v zvezi z dejavnostmi iz
         odstavka 2 in še posebej eno od naslednjih:

      (a)      dobavo objektov ali delov objektov in zemljišč, na katerih stojijo pred prvo uporabo; države članice lahko določijo pogoje
         uporabe tega kriterija za spremembe objektov in zemljišč, na katerih stojijo.

      Države članice lahko namesto kriterija prve uporabe uporabljajo tudi drug kriterij, kot je obdobje od datuma dokončanja objekta
         do datuma prve dobave ali obdobje od datuma prve uporabe do datuma naslednje dobave, pod pogojem, da ta obdobja niso daljša
         od petih ali dveh let.

      Šteje se, da je ‚objekt‘ vsaka konstrukcija, trajno povezana s tlemi ali v tleh;
      (b)      dobavo gradbenih zemljišč.
      ‚Gradbeno zemljišče‘ pomeni vsako neopremljeno ali opremljeno zemljišče, ki ga kot takega opredelijo države članice.“
      5        Člen 13 Šeste direktive, naslovljen „Oprostitve na ozemlju države“, določa:

      „[…]
      B.      Druge oprostitve
      Brez poseganja v druge določbe Skupnosti države članice pod pogoji, ki jih določijo zaradi zagotavljanja pravilne in enostavne
         uporabe oprostitev in preprečevanja vsakršnih možnih utaj, izogibanj ali zlorab, oprostijo:

      […]
      (g)      dobave objektov ali delov objektov ter zemljišč, na katerih stojijo, razen tistih iz člena 4(3)(a);
      (h)      dobave nepozidanih zemljišč, razen dobav gradbenih zemljišč iz člena 4(3)(b).
      […]“
      6        V skladu s členom 13(C)(1)(b) te direktive lahko „[d]ržave članice […] dovolijo davkoplačevalcem pravico do izbire za obdavčitev
         v primerih […] transakcij iz B(d), (g) in (h) tega člena“.

       Nacionalna ureditev
      7        Člen 11 zakona iz leta 1968 o prometnem davku (Wet op de omzetbelasting 1968) v različici, ki je veljala leta 1999 (v nadaljevanju:
         zakon o prometnem davku), določa:

      „1.      Pod pogoji, določenimi z uredbo, se davek ne plača od:
      (a)      dobave nepremičnin in pravic na nepremičninah, razen od:
      1.      dobave objektov ali delov objektov in zemljišč, na katerih stojijo, pred prvo uporabo ali največ dve leti po tem ter dobave
         gradbenega zemljišča;

      2.      drugih dobav, ki niso dobave v smislu točke 1, osebam, ki uporabljajo nepremičnino za namene, zaradi katerih imajo na podlagi
         člena 15 pravico do odbitka celotnega ali skoraj celotnega zneska davka, če sta podjetnik, ki opravi dobavo, in oseba, ki
         se ji nepremičnina dobavi, skupaj naslovila ustrezno zahtevo na inšpekcijo in če poleg tega upoštevata pogoje, določene z
         ministrskim odlokom;

      […]
      3.      Za uporabo točke 1 pododstavka (a) odstavka 1 je:
      (a)      objekt vsaka konstrukcija, trajno povezana s tlemi ali v tleh;
      (b)      prva uporaba uporaba objekta po njegovi prenovi, če je zaradi prenovitvenih del zemljišče predelano;
      c)      zemljišče, na katerem stoji, zemljišče, za katerega se običajno šteje, da spada k objektu ali da je namenjeno njegovi uporabi.
      4.      Za uporabo točke 1 pododstavka (a) odstavka 1 je gradbeno zemljišče nepozidano zemljišče,
      (a)      na katerem se opravljajo ali so se opravljala dela,
      (b)      ki se ureja ali se je uredilo za izključno uporabo zemljišča,
      (c)      katerega okolica se ureja ali je bila urejena, ali
      (d)      za katerega je bilo izdano gradbeno dovoljenje,
      da bi se lahko na zemljišču gradilo.“
      8        Člen 2(1) zakona o obdavčenju pravnega prometa (Wet op belastingen van rechtsverkeer) določa, da je „‚davek na promet z nepremičninami‘
         davek na pridobitev nepremičnin na Nizozemskem ali pravic na njih“.

      9        V skladu s členom 15(1)(a) tega zakona se pod pogoji, določenimi z uredbo, ne plača davek na promet z nepremičninami od pridobitve
         „na podlagi dobave v smislu člena 11(1)(a)(1) [zakona o prometnem davku] […], ki je obdavčena s prometnim davkom, razen če
         se zemljišče uporablja za pridobivanje dohodkov in lahko pridobitelj zemljišča v celoti ali delno odbije prometni davek v
         skladu s členom 15 [zakona o prometnem davku]“.

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      10      Stichting Leusderend (v nadaljevanju: prodajalec) je leta 1998 družbi Don Bosco prodal zemljišče, na katerem sta stala stara
         objekta, v katerih je bila včasih šola z internatom (v nadaljevanju: nepremičnina).

      11      Družba Don Bosco je želela ta objekta popolnoma porušiti, da bi na zemljišču, ki bi tako postalo prosto, zgradila nove objekte.
         V ta namen je bilo dogovorjeno, da bo prodajalec zahteval dovoljenje za rušenje, da bo sklenil pogodbo s podjetjem za rušenje
         zadevnih objektov in da se mu bodo zaračunali s tem povezani stroški. V skladu s pogodbo med prodajalcem in družbo Don Bosco
         bi morala ta družba nositi navedene stroške, ki so se prišteli k nakupni ceni, razen stroškov odstranitve azbesta, ki naj
         bi jih nosil prodajalec.

      12      Občina Leusden (Nizozemska) je 27. avgusta 1999 prodajalcu izdala dovoljenje za rušenje, v katerem je bila med drugim navedena
         zahteva, da se rušenje začne šele po odstranitvi azbesta iz navedenih objektov.

      13      Podjetje, zadolženo za odstranitev azbesta in rušenje, je 21. septembra 1999 prodajalcu poslalo predračun za ta dela in nato
         30. septembra 1999 zjutraj začelo z navedenimi deli.

      14      Nepremičnina je bila istega dne ob poldne dobavljena družbi Don Bosco. Takrat je bil del tlakovanja med objektoma že odstranjen,
         del stranskega zidu enega od objektov je bil porušen s hidravličnim žerjavom in delno so bili porušeni in odstranjeni okenski
         okviri, podboji in zidovi.

      15      Azbest se je začel odstranjevati šele po dobavi nepremičnine in rušenje objektov se je nadaljevalo šele, ko so bila dela v
         zvezi z odstranitvijo azbesta končana. Nato so bili po naročilu in za račun družbe Don Bosco na zadevnem zemljišču zgrajeni
         novi objekti, v katerih naj bi bili poslovni prostori.

      16      Zaradi pridobitve nepremičnine je družba Don Bosco prejela odločbo o odmeri davka na promet z nepremičninami. Ugovor, ki ga
         je vložila zoper to odločbo, je davčni inšpektor zavrnil z odločbo.

      17      Družba Don Bosco je zoper to odločbo vložila tožbo, v kateri je zatrjevala, da je v obravnavanem primeru dobava nepremičnine
         obdavčena z DDV in da se zato zanjo ne plača davek na promet z nepremičninami v skladu s členom 15(1)(a) zakona o obdavčenju
         pravnega prometa.

      18      Gerechtshof te Amsterdam (pritožbeno sodišče v Amsterdamu) je to tožbo zavrnilo kot neutemeljeno, ker se v skladu s členom
         11(1)(a) zakona o prometnem davku za dobavo nepremičnine ne plača prometni davek.

      19      Družba Don Bosco je zoper sodbo Gerechtshof te Amsterdam vložila kasacijsko pritožbo, v kateri je zatrjevala, da je treba
         Šesto direktivo in zlasti njena člena 13(B)(h) in 4(3)(b) razlagati tako, da bi morala biti dobava nepremičnine obdavčena
         z DDV.

      20      Predložitveno sodišče se sprašuje, ali je dobava objekta, ki je delno porušen, da bi se zgradil nov objekt, še vedno dobava
         tega starega objekta, ki je bil že prej prvič uporabljen, ali pa je treba šteti, da je vsaka dobava med rušenjem navedenega
         objekta ali gradnjo novega objekta dobava zadnjenavedenega objekta pred prvo uporabo.

      21      V zvezi s tem se sklicuje na načelo nevtralnosti DDV in opozarja, da bi obdavčitev dobave nepremičnine z DDV v obdobju med
         začetkom rušenja starega objekta in prvo uporabo novega objekta omogočila odbitek DDV, ki se zaračuna ob tem rušenju, postavitvi
         gradbišča in gradnji navedenega objekta, tako da bi bila vsaka dobava do prve uporabe „prosta“ DDV. Če pa se, nasprotno, DDV
         ne plača za dobavo zemljišča, na katerem je delno ali v celoti porušen objekt, je DDV v zvezi z rušenjem del cene novega objekta.

      22      Vendar bi po mnenju tega sodišča to manj ali pa celo ne bi vplivalo na vprašanje nevtralnosti DDV, če bi pridobitelj, in ne
         prodajalec, ki dobavi nepremičnino, katere rušenje je načrtovano, naročil rušenje in če bi se stroški rušenja zaračunali njemu.
         To bi veljalo a fortiori, če bi kupec, in ne prodajalec naredil načrte za novogradnjo. V takem primeru bi bilo bolje šteti, da prodajalec dejansko
         dobavi stari objekt.

      23      Ker je Hoge Raad der Nederlanden menilo, da je rešitev spora o glavni stvari odvisna od razlage Šeste direktive, je prekinilo
         odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali je treba člen 13(B)(g) v povezavi s členom 4(3)(a) Šeste direktive razlagati tako, da je z DDV obdavčena dobava objekta,
         ki je delno porušen zato, da se nadomesti z objektom, ki se bo šele zgradil?

      2.      Ali je za odgovor na prvo vprašanje pomembno, ali je rušenje naročil in stroške zanj prevzel prodajalec ali pa kupec objekta,
         in sicer v smislu, da je dobava obdavčena [z DDV] samo, če je rušenje naročil prodajalec in je tudi on zanj prevzel stroške?

      3.      Ali je za odgovor na prvo vprašanje pomembno, ali je načrt novogradnje naredil prodajalec ali pa kupec objekta, in sicer v
         smislu, da je dobava obdavčena [z DDV] samo, če je načrt novogradnje naredil prodajalec?

      4.      Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, ali je [z DDV] obdavčena vsaka dobava, ki se opravi po tem, ko se dejansko prične
         rušenje objekta, ali pa le dobava, ki se opravi šele pozneje, zlasti po tem, ko je porušen že znaten del?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
      24      Predložitveno sodišče z vprašanji, ki jih je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 13(B)(g) v povezavi
         s členom 4(3)(a) Šeste direktive razlagati tako, da se za dobavo zemljišča, na katerem je objekt, ki ga je treba porušiti,
         da bi se namesto njega zgradil nov, in katerega rušenje se je pred to dobavo že začelo, plača DDV ali ne.

      25      V uvodu je treba spomniti, da se v skladu z ustaljeno sodno prakso izrazi, uporabljeni za opis oprostitev iz člena 13 Šeste
         direktive, razlagajo strogo glede na to, da te oprostitve pomenijo izjeme od splošnega načela, na podlagi katerega se DDV
         plača za vsako dobavo blaga ali storitev, ki jo davčni zavezanec opravi za plačilo. Vendar pa mora biti razlaga teh izrazov
         v skladu s cilji, ki se jim sledi z navedenimi oprostitvami, in mora spoštovati načelo davčne nevtralnosti, ki je neločljivo
         povezano s skupnim sistemom DDV. To pravilo restriktivne razlage tako ne pomeni, da je treba izraze, uporabljene za opredelitev
         oprostitev iz navedenega člena 13, razlagati na način, s katerim bi se jim odvzeli učinki (glej v tem smislu sodbe z dne 14. junija 2007
         v zadevi Haderer, C‑445/05, ZOdl., str. I‑4841, točka 18; z dne 11. decembra 2008 v zadevi Stichting Centraal Begeleidingsorgaan
         voor de Intercollegiale Toetsing, C‑407/07, ZOdl., str. I‑9615, točka 30, in z dne 23. aprila 2009 v zadevi TNT Post UK, C‑357/07,
         ZOdl., str. I‑3025, točka 31).

      26      Oprostitev DDV iz člena 13(B)(g) navedene direktive najprej zahteva, da se zadevna dobava nanaša na objekt ali del objekta
         ter na zemljišče, na katerem stoji.

      27      V skladu s členom 4(3)(a), tretji odstavek, Šeste direktive se šteje, da je objekt vsaka konstrukcija, trajno povezana s tlemi
         ali v tleh.

      28      Nizozemska vlada ob upoštevanju besedila te opredelitve pojma „objekt“ trdi, da ob dobavi zemljišča, na katerem je objekt,
         ki se bo nadomestil in je zato že delno porušen, ta objekt pomeni tako konstrukcijo, če ni bil popolnoma odstranjen. Delno
         porušen objekt naj bi bil torej vedno star objekt, ki se je že uporabljal, tako da naj se DDV na podlagi člena 13(B)(g) Šeste
         direktive za njegovo dobavo ne bi plačal.

      29      Nasprotno pa Komisija Evropskih skupnosti, ki jo je v zvezi s tem na obravnavi v bistvu podprla Irska, v pisnem stališču trdi,
         da je v primeru, kakršen je opisan v prejšnji točki te sodbe, glavni element dobave zemljišče in da je obstoječi objekt le
         nebistveni element dobave. Že od začetka naj bi bilo namreč predvideno njegovo rušenje in torej dobava zemljišča, da se na
         njem zgradi nov objekt.

      30      Treba je torej na eni strani proučiti, ali je ob dobavi nepremičnine dejanski obstoj starega objekta ali njegovega dela odločilno
         merilo za uporabo oprostitve iz člena 13(B)(g) Šeste direktive, in na drugi strani, ali je mogoče oziroma treba upoštevati
         tudi druge okoliščine, kakršne so bile navedene v drugem in tretjem vprašanju za predhodno odločanje.

      31      V zvezi s tem je treba spomniti, da razlaga navedene določbe ne more temeljiti na prvotnem ali spremenjenem predlogu Šeste
         direktive, ki ju je vložila Komisija. Ta predloga sta glede dobave nepremičnin vsebovala izčrpno ureditev in zlasti skupno
         opredelitev gradbenega zemljišča. Poleg tega oprostitev plačila DDV ni bila omejena na dobave nepozidanih zemljišč. Vendar
         pa Svet Evropske unije ni sprejel teh predlogov in se je odločil za drugačen pristop. Zlasti glede pojma „gradbeno zemljišče“
         je na koncu odkazal na opredelitve držav članic (glej v tem smislu sodbo z dne 28. marca 1996 v zadevi Gemeente Emmen, C‑468/93,
         Recueil, str. I‑1721, točka 21).

      32      Poleg tega je iz predložitvene odločbe razvidno, da v postopku v glavni stvari prodajalec ni samo prodal in dobavil zemljišča,
         na katerem sta bila ob sklenitvi pogodbe dva objekta. V skladu z obveznostjo, ki jo je sprejel v razmerju do družbe Don Bosco,
         je zahteval tudi dovoljenje za rušenje in na svoje stroške sklenil pogodbo s podjetjem, ki je dejansko porušilo navedena objekta.
         Dogovorjeno je bilo, da se stroški tega rušenja zaračunajo prodajalcu in da se dodajo k nakupni ceni nepremičnine, razen stroškov
         odstranitve azbesta, ki jih bo nosil prodajalec. Nasprotno pa iz predložitvene odločbe ni razvidno, da je prodajalec sodeloval
         pri gradnji novega objekta.

      33      Zato je v razmerju do družbe Don Bosco in glede DDV prodajalec dobavil nepremičnino in opravil storitev v zvezi z rušenjem
         obstoječih objektov.

      34      V teh okoliščinah je treba ugotoviti, ali je z vidika DDV za uporabo določb, na katere se nanašajo vprašanja predložitvenega
         sodišča, treba šteti, da sta dobava nepremičnine in rušenje navedenih objektov različni in samostojni transakciji, ki ju je
         treba presojati ločeno, ali pa enotna zapletena transakcija, sestavljena iz več elementov (glej v tem smislu sodbi z dne 27. oktobra 2005
         v zadevi Levob Verzekeringen in OV Bank, C‑41/04, ZOdl., str. I‑9433, točki 18 in 20, in z dne 21. februarja 2008 v zadevi
         Part Service, C‑425/06, ZOdl., str. I‑897, točki 48 in 49).

      35      Iz člena 2 Šeste direktive je sicer razvidno, da je treba vsako dobavo ali storitev običajno obravnavati kot ločeno in samostojno
         (glej v tem smislu zlasti zgoraj navedeno sodbo Part Service, točka 50 in navedena sodna praksa, ter sodbo z dne 11. junija 2009
         v zadevi RLRE Tellmer Property, C‑572/07, še neobjavljena v ZOdl., točka 17).

      36      Vendar pa je treba v nekaterih okoliščinah več formalno ločenih transakcij, ki bi lahko bile opravljene ločeno in bi bile
         zato ločeno predmet obdavčitve ali oprostitve, obravnavati kot enotno transakcijo, če transakcije niso samostojne (glej v
         tem smislu zgoraj navedeni sodbi Part Service, točka 51, in RLRE Tellmer Property, točka 18).

      37      To velja zlasti, kadar sta dva ali več elementov ali dejanj, ki jih opravi davčni zavezanec za stranko, tako tesno povezana,
         da objektivno sestavljata eno samo nedeljivo gospodarsko transakcijo, katere razdelitev bi bila umetna (glej v tem smislu
         sodbo z dne 29. marca 2007 v zadevi Aktiebolaget NN, C‑111/05, ZOdl., str. I‑2697, točka 23, ter zgoraj navedeni sodbi Part
         Service, točka 53, in RLRE Tellmer Property, točka 19).

      38      Kot je razvidno iz sodne prakse Sodišča, je treba, kadar transakcija obsega skupek elementov in dejanj, upoštevati vse okoliščine,
         v katerih se opravi zadevna transakcija, da bi se ugotovilo, ali gre za dve ali več ločenih transakcij ali pa gre za enotno
         transakcijo (glej v tem smislu zlasti zgoraj navedeni sodbi Levob Verzekeringen in OV Bank, točka 19, ter Aktiebolaget NN,
         točka 21). V nasprotju s trditvami družbe Don Bosco in nizozemske vlade je torej treba upoštevati dodatne storitve, kakršne
         so navedene v drugem in tretjem vprašanju za predhodno odločanje in ki jih morebiti opravi prodajalec nepremičnine, da bi
         se ugotovilo, ali oprostitev plačila DDV velja za zadevno transakcijo.

      39      V zvezi s primerom, kot se obravnava v postopku v glavni stvari, je treba ugotoviti, da so z vidika DDV dejanja prodajalca
         ozko povezana. Rušenje in dobava zemljišča sta celo sovpadala. Gospodarski cilj teh dejanj je dobava zemljišča, ki je pripravljen
         za gradnjo. V zvezi s tem ni mogoče šteti, ne da bi izkrivili dejstva, da je družba Don Bosco od iste osebe najprej pridobila
         stara objekta z zemljiščem, na katerem sta ta objekta stala in ki v tem stanju ni bil uporaben za njeno gospodarsko dejavnost,
         in da je ta oseba šele pozneje za družbo Don Bosco zagotovila storitve rušenja objektov, zaradi česar je lahko zemljišče postalo
         uporabno za gospodarsko dejavnost družbe Don Bosco (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Aktiebolaget NN, točka 25).

      40      Zato je treba za dobavo zemljišča, na katerem je še vedno star objekt, ki ga je treba porušiti, da bi se na njegovem mestu
         zgradil nov, in katerega rušenje se je pred to dobavo že začelo, in za rušenje tega objekta v okoliščinah, kot jih je opisalo
         predložitveno sodišče, z vidika DDV šteti, da tvorita enotno transakcijo, katere namen kot celota ni dobava obstoječega objekta,
         ampak dobava nepozidanega zemljišča.

      41      Zato za tako transakcijo, obravnavano kot celota, ne velja oprostitev DDV iz člena 13(B)(g) Šeste direktive, ne glede na to,
         kolikšen del starega objekta je bil ob dejanski dobavi zemljišča porušen.

      42      V teh okoliščinah je predložitveno sodišče pristojno, da preveri, ali zadevno zemljišče ustreza pojmu „gradbeno zemljišče“
         v smislu členov 4(3)(b) in 13(B)(h) Šeste direktive.

      43      V zvezi s tem je treba spomniti, da so ob upoštevanju izrecnega sklicevanja iz člena 4(3)(b) Šeste direktive na opredelitve
         gradbenih zemljišč v državah članicah te pristojne, da za uporabo te določbe in določbe iz člena 13(B)(h) te direktive opredelijo
         zemljišča, ki se štejejo za gradbena, pri čemer morajo upoštevati cilj, ki mu sledi zadnjenavedena določba, in sicer da oprostitev
         plačila DDV velja le za dobave nepozidanih zemljišč, ki niso namenjena gradnji (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Gemeente
         Emmen, točki 20 in 25).

      44      Glede na navedeno je treba na postavljena vprašanja odgovoriti, da je treba člen 13(B)(g) v povezavi s členom 4(3)(a) Šeste
         direktive razlagati tako, da oprostitev plačila DDV iz prve od teh določb ne velja za dobavo zemljišča, na katerem je še vedno
         star objekt, ki ga je treba porušiti, da bi se na njegovem mestu zgradil nov, in katerega rušenje, za katero bo poskrbel prodajalec,
         se je v ta namen pred to dobavo že začelo. Taka dobava in tako rušenje z vidika DDV tvorita enotno transakcijo, katere namen
         kot celota ni dobava obstoječega objekta in zemljišča, na katerem ta stoji, ampak dobava nepozidanega zemljišča, ne glede
         na to, koliko starega objekta je bilo ob dejanski dobavi zemljišča porušeno.

       Stroški
      45      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:
      Člen 13(B)(g) v povezavi s členom 4(3)(a) Šeste direktive Sveta z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic
            o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero (77/388/EGS) je treba razlagati tako,
            da oprostitev plačila davka na dodano vrednost iz prve od teh določb ne velja za dobavo zemljišča, na katerem je še vedno
            star objekt, ki ga je treba porušiti, da bi se na njegovem mestu zgradil nov, in katerega rušenje, za katero bo poskrbel prodajalec,
            se je v ta namen pred to dobavo že začelo. Taka dobava in tako rušenje z vidika davka na dodano vrednost tvorita enotno transakcijo,
            katere namen kot celota ni dobava obstoječega objekta in zemljišča, na katerem ta stoji, ampak dobava nepozidanega zemljišča,
            ne glede na to, koliko starega objekta je bilo ob dejanski dobavi zemljišča porušeno.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nizozemščina.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 16. januarja 1992. # Belgijska država proti Marichal-Margrève SPRL. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal de première instance de Verviers - Belgija. # Zneski denarnega nadomestila. # Zadeva C-334/90.


Sodba Sodišča z dne 6. novembra 1979. # Državno tožilstvo proti Joseph Danis in drugi. # Predlogi za sprejetje predhodne odločbe: Hof van Cassatie - Belgija. # Združene zadeve 16 do 20/79.


Sodba Splošnega sodišča (tretji senat) z dne 3. julija 2013. # GRE Grand River Enterprises Deutschland GmbH proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Zadeva T-78/12.


Sodba Sodišča z dne 10. marca 1992. # Powell Duffryn plc proti Wolfgang Petereit. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Oberlandesgericht Koblenz - Nemčija. # Bruseljska konvencija. # Zadeva C-214/89.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 9. novembra 2000. # Coreck Maritime GmbH proti Handelsveem BV in drugim. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Hoge Raad der Nederlanden - Nizozemska. # Bruseljska konvencija - Člen 17. # Zadeva C-387/98.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 11. julija 1985. # Foreningen af Arbejdsledere i Danmark proti Société en faillite A/S Danmols Inventar. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Vestre Landsret - Danska. # Ohranitev pravic delavcev v primeru prenosa podjetij. # Zadeva 105/84.


Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 21. septembra 1999. # Tania Trigari-Venturin proti Centre de traduction des organes de l'Union européenne. # Ničnostna tožba - Odškodninska tožba. # Zadeva T-98/98.


title: Sodba Sodišča (osmi senat) z dne 15. septembra 2016.#Landkreis Potsdam-Mittelmark proti Finanzamt Brandenburg.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesfinanzhof.#Predhodno odločanje – Obdavčenje – Davek na dodano vrednost – Šesta direktiva 77/388/EGS – Pravica do odbitka – Odločba 2004/817/ES – Predpisi države članice – Izdatki za blago in storitve – Odstotek njihove uporabe za negospodarske namene, ki je večji od 90 % njihove celotne uporabe – Izključitev pravice do odbitka.#Zadeva C-400/15.

text:
         SODBA SODIŠČA (osmi senat)
      z dne 15. septembra 2016 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Obdavčenje — Davek na dodano vrednost — Šesta direktiva 77/388/EGS — Pravica do odbitka — Odločba 2004/817/ES — Predpisi države članice — Izdatki za blago in storitve — Odstotek njihove uporabe za negospodarske namene, ki je večji od 90 % njihove celotne uporabe — Izključitev pravice do odbitka“
      V zadevi C‑400/15,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Bundesfinanzhof (zvezno finančno sodišče, Nemčija) z odločbo z dne 16. junija 2015, ki je prispela na Sodišče 23. julija 2015, v postopku

         Landkreis Potsdam-Mittelmark

      proti

         Finanzamt Brandenburg,

      SODIŠČE (osmi senat),
      v sestavi D. Šváby, predsednik senata, J. Malenovský in M. Safjan (poročevalec), sodnika,
      generalni pravobranilec: M. Campos Sánchez-Bordona,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Landkreis Potsdam-Mittelmark J. Wulf-von Moers, svetovalec,

               —

               za nemško vlado T. Henze in K. Petersen, agenta,

               —

               za avstrijsko vlado G. Eberhard, agent,

               —

               za Evropsko komisijo L. Lozano Palacios in M. Wasmeier, agenta,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 1 Odločbe Sveta z dne 19. novembra 2004 (2004/817/ES) o dovoljenju Nemčiji, da uporabi ukrep z odstopanjem od člena 17 Šeste direktive 77/388/EGS o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih (UL 2004, L 357, str. 33; v nadaljevanju: odločba o dovoljenju).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Landkreis Potsdam-Mittelmark (okrožje Potsdam-Mittelmark, Nemčija) in Finanzamt Brandenburg (davčni urad v Brandenburgu, Nemčija) zaradi davka na dodano vrednost (DDV), ki ga to okrožje dolguje za davčno obdobje 2008.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Šesta direktiva

               3

               Šesta direktiva Sveta z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero (77/388/EGS) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str. 23; v nadaljevanju: Šesta direktiva) je bila s 1. januarjem 2007 razveljavljena in nadomeščena z Direktivo Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost (UL 2006, L 347, str. 1), kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 2009/162/EU z dne 22. decembra 2009 (UL 2010, L 10, str. 14). Ker se sporno davčno obdobje nanaša na leto 2008, se sklicevanje na Šesto direktivo razume kot sklicevanje na Direktivo 2006/112 ob upoštevanju korelacijske tabele iz Priloge XII k njej.

               4

               Člen 4(1) in (2) Šeste direktive je določal:
               „1.   ‚Davčni zavezanec‘ je vsaka oseba, ki kjerkoli neodvisno opravlja katero koli gospodarsko dejavnost iz odstavka 2, ne glede na namen ali rezultat te dejavnosti.
               2.   Gospodarske dejavnosti iz odstavka 1 obsegajo vse dejavnosti proizvajalcev, trgovcev in oseb, ki opravljajo storitve, vključno z rudarskimi in kmetijskimi dejavnostmi in dejavnostmi samostojnih poklicev. Za gospodarsko dejavnost se šteje tudi izkoriščanje premoženja v stvareh ali pravicah, ki je namenjeno trajnemu doseganju dohodka.“

               5

               Člen 6(2)(a) Šeste direktive je določal:
               „Za opravljanje storitev za plačilo se štejeta:

                        (a)

                        uporaba blaga, ki je del poslovnih sredstev podjetja, za zasebno rabo davčnega zavezanca ali za zasebno rabo njegovih zaposlenih ali splošneje za druge namene kot za namene njegove dejavnosti, kjer je [DDV] za takšno blago v celoti ali deloma odbiten“.

               6

               Člen 17(2)(a) te direktive je določal:
               „Dokler se blago in storitve uporabljajo za namene njegovih obdavčljivih transakcij, je davčni zavezanec upravičen odbiti davek, ki ga je dolžan plačati:

                        (a)

                        [DDV], ki ga je dolžan plačati ali ga je plačal za blago ali storitve, ki mu jih je dobavil ali mu jih bo dobavil drug davčni zavezanec.“

               7

               Člen 27(1) Šeste direktive je določal:
               „Na predlog Komisije lahko Svet soglasno dovoli katerikoli državi članici, da uvede posebne ukrepe za odstopanje od določb te direktive, za poenostavitev postopka za obračunavanje davka ali za preprečevanje določenih vrst davčnih utaj ali izogibanja davkom. Ukrepi za poenostavitev postopka za obračunavanje davka ne smejo, razen v zanemarljivem obsegu, vplivati na znesek dolgovanega davka v fazi končne potrošnje.“

         Odločba o dovoljenju

               8

               V točki 3 obrazložitve odločbe o dovoljenju je navedeno:
               „Z ukrepom odstopanja se izdatki za blago in storitve v celoti izvzamejo od pravice do odbitka DDV, kadar se le-ti uporabljajo več kakor 90 % za zasebne namene davčnega zavezanca ali njegovih uslužbencev ali na splošno za neposlovne namene. Ta ukrep predstavlja odstopanje od člena 17 [Šeste direktive], kakor je bil spremenjen s členom 28f navedene direktive, in je upravičen zaradi potrebe po poenostavitvi postopka za obračunavanje DDV; ukrep le v zanemarljivem obsegu vpliva na znesek dolgovanega davka v fazi končne potrošnje.“

               9

               Člen 1 te odločbe določa:
               „Z odstopanjem od člena 17(2) [Šeste direktive] je Nemčiji dovoljeno, da se izdatki za blago in storitve izvzamejo od pravice do odbitka DDV, kadar se le-ti uporabljajo več kakor 90 % za zasebne namene davčnega zavezanca ali njegovih uslužbencev ali na splošno za neposlovne namene.“

               10

               Člen 2 navedene odločbe določa:
               „Ta odločba se uporablja do 31. decembra 2009.“

               11

               Člen 3 te odločbe določa:
               „Ta odločba je naslovljena na Zvezno republiko Nemčijo.“

         Nemško pravo

               12

               Člen 15 Umsatzsteuergesetz (zakon o prometnem davku, v nadaljevanju: UStG) določa:
               „1.   Podjetnik lahko kot vstopni DDV odbije

                        (a)

                        davek, ki ga je po zakonu dolžan plačati za dobave in druge storitve, ki jih je drug podjetnik opravil za njegovo podjetje. […]

                  […]
               Za dobavo, uvoz ali pridobitev blaga znotraj Skupnosti, ki ga podjetnik v višini manj kot 10 % uporablja za potrebe svojega podjetja, se ne šteje, da se opravlja za poslovne namene podjetja.
               […]
               2.   Odbitek vstopnega DDV je izključen za dobavo, uvoz ali pridobivanje znotraj Skupnosti blaga […], ki ga podjetnik uporablja za te transakcije:

                        1.

                        oproščene transakcije;

                  […]“

         Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

               13

               Okrožje Potsdam-Mittelmark je lokalna skupnost, ki na lastno odgovornost izvaja naloge, ki presegajo zmogljivost občin in uradov, ki spadajo v to okrožje. Kot javni organ v okviru izvajanja prerogativ javne oblasti med drugim gradi in vzdržuje ceste ter zagotavlja cestnoprometno varnost na svojem območju. Te naloge je opravljalo prek lastnega podjetja (Eigenbetrieb) brez pravne osebnosti.

               14

               V davčnem obdobju 2008 je okrožje Potsdam-Mittelmark pridobilo različno blago, in sicer delovne stroje, gospodarska vozila in pripomočke, ki jih je uporabljalo predvsem za storitve, opravljene v okviru izvrševanja javne oblasti. Vendar je do 2,65 % tega blaga uporabljalo med drugim za storitve obrezovanja in podiranja dreves, za košnjo in pometanje ter zimske službe, ki so jih opravljale tretje osebe. Za te storitve je bilo davčni zavezanec za DDV.

               15

               Davčni urad v Brandenburgu ni odobril odbitka plačanega vstopnega DDV na blago, navedeno v prejšnji točki, ker naj se to blago v skladu s členom 15(1), drugi stavek, UStG ne bi v višini vsaj 10 % uporabljalo za poslovne dejavnosti okrožja Potsdam-Mittelmark. Davčni urad v Brandenburgu je v na podlagi ugovora tožeče stranke iz postopka v glavni stvari del zahtevanega odbitka odobril iz nekega drugega razloga. V preostalem je bil ugovor zavrnjen. Finanzgericht Berlin-Brandenburg (finančno sodišče Berlin-Brandenburg, Nemčija) je to odločbo, zoper katero je okrožje Potsdam-Mittelmark pri njem vložilo tožbo, zavrnilo.

               16

               Tožeča stranka je v postopku revizije pred Bundesfinanzhof (zvezno finančno sodišče) trdila, da je z zavrnitvijo odbitka DDV kršeno pravo Unije. Okrožje Potsdam-Mittelmark namreč meni, da čeprav je bilo Zvezni republiki Nemčiji dovoljeno, da z odločbo o dovoljenju uporabi ukrep, ki odstopa od člena 17 Šeste direktive, to dovoljenje ne zajema izključitve odbitka vstopnega DDV v primerih, kot je ta iz postopka v glavni stvari, v katerih se blago v več kot 90‑odstotnem deležu uporablja za negospodarske dejavnosti, ki ne spadajo na področje uporabe DDV, vendar jih ni mogoče šteti za „neposlovne“. Okrožje Potsdam-Mittelmark zato meni, da ima pravico do sorazmernega odbitka 2,65 % plačanega vstopnega DDV.

               17

               Meni tudi, da zavrnitev odbitka vstopnega DDV krši načelo nevtralnosti z vidika konkurence, ker ta zavrnitev pomeni, da so zneski vstopnega DDV, ki jih ni mogoče odbiti, kot neposredni stroški vključeni v določitev cen, čeprav so bile izstopne transakcije, ki jih je izvedlo v konkurenci z zasebnimi podjetji, v celoti obdavčene. Bilo naj bi torej v neugodnem strukturno konkurenčnem položaju.

               18

               V zvezi s tem predložitveno sodišče pojasnjuje, da okrožje Potsdam-Mittelmark na podlagi nacionalnega prava ni upravičeno do odbitka vstopnega DDV, ki ga uveljavlja. Zadevno blago naj bi namreč uporabljalo predvsem za opravljanje javnih služb in zgolj do 2,65 % za obdavčljive storitve v okviru svoje poslovne dejavnosti. V takem primeru naj bi bil odbitek vstopnega DDV izključen na podlagi člena 15(1), drugi stavek, UStG, ker je delež uporabe za poslovne namene tožeče stranke nižji od 10 %.

               19

               Predložitveno sodišče opozarja, da je na podlagi člena 1 odločbe o dovoljenju z odstopanjem od člena 17(2) Šeste direktive Zvezni republiki Nemčiji dovoljeno, da se izdatki za blago in storitve izvzamejo od pravice do odbitka DDV, kadar njihova uporaba za zasebne namene davčnega zavezanca ali njegovih uslužbencev ali na splošno za neposlovne namene presega 90 % njihove skupne uporabe.

               20

               Po eni strani naj bi iz sodne prakse Sodišča izhajalo, da davčni zavezanec, ki namerava blago v celoti ali deloma uporabiti za negospodarsko dejavnost, ki ne spada na področje uporabe Šeste direktive, nima pravice do odbitka vstopnega DDV.

               21

               Po drugi strani naj bi davčni zavezanec pri dobavi blaga, ki ga želi hkrati uporabiti za gospodarske dejavnosti, obdavčene z DDV, in za zasebne namene, torej „druge namene kot za namene […] dejavnosti [neposlovne namene]“, v smislu člena 6(2)(a) Šeste direktive, lahko to blago v celoti vključil med poslovna sredstva svojega podjetja in bil na podlagi tega v celoti upravičen do odbitka vstopnega DDV. Vendar bi moral plačati DDV, ki je dolgovan za uporabo navedenega blaga za neposlovne namene, kot med drugim izhaja iz sodbe z dne 23. aprila 2009, Puffer (C‑460/07, EU:C:2009:254, točka 39).

               22

               Predložitveno sodišče meni, da je na podlagi teh načel odbitek vstopnega DDV obvezno izključen, ker je okrožje Potsdam-Mittelmark blago, ki ga je pridobilo, v 97,35 % uporabljalo za dejavnosti, ki se nanašajo na izvajanje prerogativ javne oblasti, ki so negospodarske dejavnosti, ki ne spadajo v sistem DDV. Dalje, tožeča stranka naj bi bila načeloma upravičena do odbitka vstopnega DDV do 2,65 %. Vendar naj bi bil ta odbitek vseeno izključen na podlagi člena 15(1), drugi stavek, UStG.

               23

               V zvezi s tem predložitveno sodišče dvomi o tem, ali člen 1 odločbe o dovoljenju, kot izhaja iz njegovega besedila, dovoljuje zgolj izključitev vstopnega DDV, če se blago uporablja za zasebne namene davčnega zavezanca ali njegovih zaposlenih ali na splošno za druge namene kot za namene njegove dejavnosti, ali pa se uporabi tudi v primerih, ko se blago – kot v postopku v glavni stvari – v več kot 90 % uporablja za negospodarske dejavnosti, ki ne spadajo na področje uporabe DDV.

               24

               Navedeno sodišče meni, da je na podlagi sodbe z dne 12. februarja 2009, Vereniging Noordelijke Land- en Tuinbouw Organisatie (C‑515/07, EU:C:2009:88), pooblastilo iz člena 1 odločbe o dovoljenju mogoče razlagati tako, da dovoljuje izključitev odbitka vstopnega DDV le v primerih, ko se pridobljeno blago v več kot 90 % uporablja za „neposlovne namene“, ne pa za negospodarske namene, ki ne spadajo na področje uporabe DDV. V tem primeru naj odločba o dovoljenju ne bi vključevala člena 15(1), drugi stavek, UStG, ker je odbitek vstopnega DDV izključen tudi pri več kot 90‑odstotni negospodarski uporabi.

               25

               V teh okoliščinah je Bundesfinanzhof (zvezno finančno sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „Člen 15(1), drugi stavek, UStG določa, da se za dobavo, uvoz ali pridobitev blaga znotraj Skupnosti, ki ga podjetnik v manj kot 10 % uporablja za potrebe svojega podjetja, ne šteje, da se opravlja v imenu podjetja, in s tem izključuje pravico do odbitka vstopnega DDV.
               To pravilo temelji na členu 1 odločbe o dovoljenju, ki Zvezni republiki Nemčiji z odstopanjem od člena 17(2) Šeste direktive dovoljuje, da od pravice do odbitka DDV izvzame izdatke za blago in storitve, kadar njihova uporaba za zasebne namene davčnega zavezanca ali njegovih uslužbencev ali na splošno za neposlovne namene presega 90 % njihove skupne uporabe.
               Ali to dovoljenje – v skladu z njegovim besedilom – velja samo v primerih iz člena 6(2) Šeste direktive (člen 26 Direktive 2006/112, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/162) ali v vsakem primeru, kadar se blago ali storitev le deloma uporablja za poslovne namene?“

         Vprašanje za predhodno odločanje

               26

               Predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 1 odločbe o dovoljenju razlagati tako, da se uporabi za položaj, v katerem podjetje pridobi blago ali storitve, ki jih v več kot 90 % uporablja za negospodarske dejavnosti, ki ne spadajo na področje uporabe DDV.

               27

               Odločba o dovoljenju, kot je razvidno iz njenega besedila, določa izjemo od člena 17(2) Šeste direktive, na podlagi katerega lahko davčni zavezanec odbije vstopni DDV, če se blago in storitve uporabljajo za namene njegovih obdavčljivih transakcij, torej za gospodarsko dejavnost.

               28

               Za ugotovitev, ali pojem „neposlovni nameni“ iz člena 1 odločbe o dovoljenju zajema položaj, kot je ta v postopku v glavni stvari, v katerem tožeča stranka opravlja dejavnosti, za katere je kot javni organ pristojna, torej negospodarske dejavnosti, čeprav te niso neposlovne, se je treba navezati na pomen, ki je za ta pojem določen v Šesti direktivi, na podlagi katere je bila odločba o dovoljenju sprejeta v skladu z njenim členom 27(1).

               29

               Kot izhaja iz člena 6(2)(a) Šeste direktive, se uporaba za neposlovne namene lahko obdavči z DDV.

               30

               Negospodarske dejavnosti pa ne spadajo na področje uporabe Šeste direktive (sodbi z dne 13. marca 2008, Securenta, C‑437/06, EU:C:2008:166, točki 30 in 31, ter z dne 12. februarja 2009, Vereniging Noordelijke Land- en Tuinbouw Organisatie, C‑515/07, EU:C:2009:88, točki 36 in 37).

               31

               Iz tega izhaja, da namen člena 6(2)(a) Šeste direktive torej ni, da bi uvedel pravilo, na podlagi katerega bi se lahko štelo, da so transakcije, za katere se sistem DDV ne uporablja, izvedene za „druge namene kot za namene […] dejavnosti [neposlovne namene]“ v smislu te določbe. Taka razlaga bi namreč povzročila, da bi člen 2, točka 1, Šeste direktive izgubil smisel (sodba z dne 12. februarja 2009, Vereniging Noordelijke Land- en Tuinbouw Organisatie, C‑515/07, EU:C:2009:88, točka 38).

               32

               Te ugotovitve so v skladu s sistematiko skupnega sistema DDV, v okviru katere razlikovanje med gospodarskimi in negospodarskimi dejavnostmi temelji na drugačnih merilih kot razlikovanje med rabo za poslovne in neposlovne, natančneje zasebne, namene.

               33

               V skladu z ustaljeno sodno prakso ima zadevna oseba glede DDV pri uporabi investicijskega blaga za namene dejavnosti ali zasebne namene izbiro, da to blago bodisi v celoti vključi v poslovna sredstva svojega podjetja bodisi ga v celoti ohrani v svojem zasebnem premoženju – in ga s tem izvzame iz sistema DDV – ali pa ga v svoje podjetje vključi le toliko, kolikor se dejansko uporabi za dejavnost (sodba z dne 23. aprila 2009, Puffer, C‑460/07, EU:C:2009:254, točka 39 in navedena sodna praksa).

               34

               Take proste izbire pa ni pri ugotavljanju, ali se blago uporabi za negospodarsko dejavnost. Kadar podjetje blago uporablja tako za gospodarske dejavnosti kot za negospodarske dejavnosti, je člen 17(2)(a) Šeste direktive omejen na določitev pravice do odbitka vstopnega davka. Ukrepi, ki jih glede tega sprejmejo države članice, morajo upoštevati načelo davčne nevtralnosti, na katerem temelji skupni sistem DDV (sodba z dne 13. marca 2008, Securenta, C‑437/06, EU:C:2008:166, točka 36).

               35

               V skladu s tem načelom davčne nevtralnosti je namen sistema odbitkov, da podjetnika v celoti razbremeni DDV, ki ga je dolžan plačati ali ga je plačal v okviru vseh svojih gospodarskih dejavnosti (sodba z dne 12. februarja 2009, Vereniging Noordelijke Land- en Tuinbouw Organisatie, C‑515/07, EU:C:2009:88, točka 27).

               36

               Vendar izključitev pravice do odbitka za poslovno blago, ki se v manj kot 10 % uporablja za gospodarske dejavnosti, ne izpolnjuje te zahteve.

               37

               Navedene ugotovitve je mogoče v celoti uporabiti za razlago pojma „neposlovni nameni“ iz člena 1 odločbe o dovoljenju. Ob upoštevanju zahtev po enotnosti pravnega reda Unije in njegove skladnosti morajo namreč pojmi, ki se uporabljajo v aktih, sprejetih na istem področju, imeti enak pomen, razen če zakonodajalec Unije ni izrazil drugačne volje (glej v tem smislu sodbi z dne 4. oktobra 2011, Football Association Premier League in drugi, C‑403/08 in C‑429/08, EU:C:2011:631, točka 188, ter z dne 31. maja 2016, Reha Training, C‑117/15, EU:C:2016:379, točka 28). V obravnavanem primeru to ni tako.

               38

               Nazadnje, glede trditve, da naj bi bil pomen pojma „neposlovni nameni“ pred sodbo z dne 12. februarja 2009, Vereniging Noordelijke Land- en Tuinbouw Organisatie (C‑515/07, EU:C:2009:88), drugačen, tako da bi se v odločbi o dovoljenju, ki je bila sprejeta 19. novembra 2004, lahko še vedno razlikovalo med gospodarskimi dejavnostmi in negospodarskimi dejavnostmi, je treba opozoriti, da ima razlaga določb prava Unije s strani Sodišča retroaktivni učinek in torej zavezuje od začetka veljavnosti določbe, ki se razlaga (sodba z dne 27. marca 1980, Denkavit italiana, 61/79, EU:C:1980:100, točka 16).

               39

               Ni torej ni mogoče šteti, da je lahko razlaga pojma „neposlovni nameni“ drugačna za obdobje pred sodbo z dne 12. februarja 2009, Vereniging Noordelijke Land- en Tuinbouw Organisatie (C‑515/07, EU:C:2009:88), iz katere je razvidno, da se ta pojem ne nanaša na razlikovanje med gospodarskimi in negospodarskimi dejavnostmi.

               40

               Glede na vse preudarke je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 1 odločbe o dovoljenju razlagati tako, da se ne uporabi za položaj, v katerem podjetje pridobi blago ali storitve, ki jih v več kot 90 % uporablja za negospodarske dejavnosti, ki ne spadajo na področje uporabe DDV.

         Stroški

               41

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (osmi senat) razsodilo:

                     Člen 1 Odločbe Sveta z dne 19. novembra 2004 (2004/817/ES) o dovoljenju Nemčiji, da uporabi ukrep z odstopanjem od člena 17 Šeste direktive 77/388/EGS o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih je treba razlagati tako, da se ne uporabi za položaj, v katerem podjetje pridobi blago ali storitve, ki jih v več kot 90 % uporablja za negospodarske dejavnosti, ki ne spadajo na področje uporabe davka na dodano vrednost.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 6. februarja 1997. # Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Belgiji. # Neizvršitev prenosa. # Zadeva C-205/96.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (prvi senat) z dne 12. septembra 2007. # Cain Cellars, Inc. proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Prijava figurativne znamke Skupnosti v obliki peterokotnika - Absolutni razlog za zavrnitev - Neobstoj razlikovalnega učinka - Preprostost znaka. # Zadeva T-304/05.

text:
      Sodba Sodišča prve stopnje (prvi senat) z dne 12. septembra 2007 – Cain Cellars proti UUNT (oblika peterokotnika)
      (Zadeva T-304/05)
      „Znamka Skupnosti – Prijava figurativne znamke Skupnosti v obliki peterokotnika – Absolutni razlog za zavrnitev – Neobstoj razlikovalnega učinka – Preprostost znaka“
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Absolutni razlogi za zavrnitev – Znamke brez razlikovalnega učinka (Uredba Sveta št. 40/94, člen 7(1)(b)) (Glej točke od 23 do 26.)
      Predmet

               Pritožba zoper odločbo prvega odbora za pritožbe UUNT z dne 23. maja 2005 (zadeva R 975/2004‑1) o registraciji peterokotnika
                  kot znamke Skupnosti.

            Podatki v zvezi z zadevo

               Prijavitelj znamke Skupnosti:

               Cain Cellars, Inc.

               Zadevna znamka Skupnosti:

               figurativna znamka v obliki peterokotnika za blago „vino“ iz razreda 33 – prijava št. 3 425 121

               Odločba preizkuševalca:

               zavrnitev zahteve za registracijo

               Odločba odbora za pritožbe:

               zavrnitev pritožbe

      Izrek

                  1)

                  	Tožba se zavrne.

                  2)

                  	Cain Cellars, Inc. se naloži plačilo stroškov.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 22. decembra 2010.#Mehiläinen Oy in Terveystalo Healthcare Oy proti Oulun kaupunki.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Markkinaoikeus - Finska.#Javna naročila storitev - Direktiva 2004/18/ES - Mešana pogodba - Pogodba med javnim naročnikom in zasebno družbo, ki je v razmerju do njega samostojna - Ustanovitev skupnega podjetja, ki opravlja zdravstvene storitve, z enakimi deleži - Zaveza partnerjev kupiti v prehodnem obdobju štirih let zdravstvene storitve, ki jih morajo zagotoviti svojim delojemalcem.#Zadeva C-215/09.

text:
      Zadeva C-215/09
      Mehiläinen Oy in Terveystalo Healthcare Oy, nekdanja Suomen Terveystalo Oyj,
      proti
      Oulun kaupunki
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo markkinaoikeus)
      „Javna naročila storitev – Direktiva 2004/18/ES – Mešana pogodba – Pogodba med javnim naročnikom in zasebno družbo, ki je v razmerju do njega samostojna – Ustanovitev skupnega podjetja, ki opravlja zdravstvene storitve, z enakimi deleži – Zaveza partnerjev, da v prehodnem obdobju štirih let kupujejo zdravstvene storitve, ki jih morajo zagotoviti svojim delojemalcem“
      Povzetek sodbe
      Približevanje zakonodaj – Postopki za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev – Direktiva 2004/18 – Področje uporabe
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2004/18)
      Direktivo 2004/18 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev je treba razlagati tako, da
         mora javni naročnik, ki z zasebno družbo, ki je v razmerju do njega samostojna, sklene pogodbo o ustanovitvi skupnega podjetja
         v obliki delniške družbe, ki bo opravljalo storitve v zvezi z zdravjem in dobrim počutjem na delovnem mestu, pri oddaji naročila
         storitev za svoje uslužbence, katerega vrednost presega prag, določen s to direktivo, in ki ga je mogoče ločiti od pogodbe
         o ustanovitvi te družbe, upoštevati določbe navedene direktive, ki veljajo za storitve iz Priloge II B k tej direktivi.

      Čeprav to, da javni naročnik in zasebni gospodarski subjekt ustanovita skupno podjetje, samo po sebi ne spada na področje
         uporabe Direktive 2004/18, pa kapitalski posel lahko zakrije dejanske dodelitve pogodb, ki jih je mogoče opredeliti kot javno
         naročilo ali koncesijo, zasebnemu partnerju. Poleg tega dejstvo, da zasebno podjetje in naročnik sodelujeta v okviru podjetja
         z mešanim kapitalom, ne upravičuje neupoštevanja določb o javnih naročilih pri oddaji javnih naročil temu zasebnemu podjetju
         ali podjetju z mešanim kapitalom. Kadar torej to, da je treba tako mešano pogodbo skleniti z enim samim partnerjem, ni objektivno
         dokazano, in kadar je točko mešane pogodbe glede zaveze naročnika, da bo od skupnega podjetja kupovalo zdravstvene storitve
         za svoje uslužbence, mogoče ločiti od te pogodbe, se za oddajo te točke uporabljajo ustrezne določbe Direktive 2004/18.

      (Glej točke 33, 34 in od 45 do 47 ter izrek.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 22. decembra 2010(*)

      „Javna naročila storitev – Direktiva 2004/18/ES – Mešana pogodba – Pogodba med javnim naročnikom in zasebno družbo, ki je v razmerju do njega samostojna – Ustanovitev skupnega podjetja, ki opravlja zdravstvene storitve, z enakimi deleži – Zaveza partnerjev, da v prehodnem obdobju štirih let kupujejo zdravstvene storitve, ki jih morajo zagotoviti svojim delojemalcem“
      V zadevi C‑215/09,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo markkinaoikeus (Finska)
         z odločbo z dne 12. junija 2009, ki je prispela na Sodišče 15. junija 2009, v postopku

      Mehiläinen Oy,

      Terveystalo Healthcare Oy, nekdanja Suomen Terveystalo Oyj,

      proti
      Oulun kaupunki,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi K. Lenaerts, predsednik senata, E. Juhász (poročevalec), G. Arestis, J. Malenovský in T. von Danwitz, sodniki,
      generalni pravobranilec: J. Mazák,
      sodni tajnik: N. Nančev, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 17. junija 2010,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Mehiläinen Oy in Terveystalo Healthcare Oy (nekdanjo Suomen Terveystalo Oyj) A. Laine in A. Kuusniemi‑Laine, asianajaja,
      –        za Oulun kaupunki S. Rasinkangas in I. Korpinen, asianajaja,
      –        za finsko vlado A. Guimaraes‑Purokoski in M. Pere, zastopnici,
      –        za češko vlado M. Smolek, zastopnik,
      –        za Evropsko komisijo E. Paasivirta, C. Zadra in D. Kukovec, zastopniki,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago – ob upoštevanju okoliščin spora o glavni stvari – upoštevnih
         določb Direktive 2004/18/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih
         naročil gradenj, blaga in storitev (UL L 134, str. 114).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Mehiläinen Oy in Terveystalo Healthcare Oy, nekdanjo Suomen Terveystalo Oyj, ki
         sta delniški družbi finskega prava, ter Oulun kaupunki (mesto Oulu) v zvezi s pravno opredelitvijo – glede na pravila Unije
         na področju javnih naročil – pogodbenega razmerja med Oulun kaupunki in družbo ODL Terveys Oy, zasebno družbo, ki je v razmerju
         do tega mesta samostojna (v nadaljevanju: zasebni partner), glede ustanovitve skupnega podjetja ODL Oulun Työterveys Oy (v
         nadaljevanju: skupno podjetje).

       Pravni okvir
       Ureditev Unije
      3        V skladu z definicijami iz člena 1(2) Direktive 2004/18 so:

      „(a)      ‚Javna naročila‘ […] proti plačilu pisno sklenjene pogodbe med enim ali več gospodarskimi subjekti ter enim ali več naročniki,
         katerih predmet je izvedba gradenj, dobav blaga ali izvajanje storitev v skladu s pomenom iz te direktive.

      […]
      (d)      ‚Javna naročila storitev‘ […] javna naročila, katerih predmet je opravljanje storitev iz Priloge II, razen javnih naročil
         gradenj ali naročil blaga.

      […]“
      4        Člen 2 te direktive, naslovljen „Načela za oddajo naročil“, določa:

      „Naročniki morajo obravnavati gospodarske subjekte enakopravno in nediskriminacijsko ter delovati transparentno.“
      5        Člen 7 iste direktive, naslovljen „Vrednostni pragi za javna naročila“, kakor je bil spremenjen z Uredbo Komisije (ES) št.
         1422/2007 z dne 4. decembra 2007 o spremembi direktiv 2004/17/ES in 2004/18/ES Evropskega parlamenta in Sveta glede njunih
         pragov uporabe za postopke za oddajo naročil (UL L 317, str. 34), določa, da se Direktiva 2004/18 uporablja za javna naročila
         storitev, ki jih oddajo naročniki, ki niso centralni državni organi, in katerih vrednost je brez davka na dodano vrednost
         (DDV) enaka ali večja od 206.000 EUR.

      6        V skladu s Prilogo II B k Direktivi 2004/18 spadajo zdravstvene storitve v rubriko 25 te priloge, naslovljeno „Storitve zdravstva
         in socialnega skrbstva“.

      7        Člen 21 te direktive določa:

      „Naročila, katerih predmet so storitve s seznama v Prilogi II B, se morajo oddati samo v skladu s členom 23 in členom 35(4).“
      8        Člen 23 Direktive 2004/18 iz poglavja IV te direktive, naslovljenega „Posebna pravila, ki urejajo tehnične specifikacije in
         razpisno dokumentacijo“, ureja tehnične specifikacije, navedene v dokumentaciji razpisa javnega naročila, člen 35(4) iste
         direktive iz poglavja VI te direktive, naslovljenega „Pravila objavljanja in preglednosti“, pa ureja obveznost naročnikov
         poslati obvestilo o izidih postopka oddaje naročil.

       Nacionalna ureditev
      9        V finskem zakonu o zdravstvenem varstvu pri delu 1383/2001 (Työterveyshuoltolaki) je urejena obveznost tako javnega kot tudi
         zasebnega delodajalca, da za svoje delojemalce uredita zdravstveno varstvo pri delu.

      10      V skladu s členom 3, točka 1, tega zakona je zdravstveno varstvo pri delu dejavnost strokovnjakov in izvedencev na tem področju,
         ki jo morajo organizirati delodajalci in s katero se spodbuja preprečevanje bolezni in poškodb pri delu, zdravo in varno delovno
         mesto, ustrezno delovno okolje, delovanje delovnega kolektiva ter zdravje in delovna učinkovitost in storilnost delavcev.

      11      V skladu s členom 4(1) tega zakona mora delodajalec na lastne stroške urediti zdravstveno varstvo pri delu za preprečitev
         ali boj proti tveganjem za zdravje in poškodbam pri delu, ki nastanejo zaradi dela in delovnih razmer, ter za zaščito in spodbujanje
         varnosti, delovne storilnosti in zdravja delavcev.

      12      V skladu s členom 7 zakona 1383/2001 lahko delodajalec storitve zdravstvenega varstva pri delu organizira v smislu tega zakona
         s tem, da kupuje potrebne storitve pri „zdravstvenem domu“ v smislu zakona 66/1972 o javnem zdravju (kansanterveyslaki), da
         potrebne storitve zdravstvenega varstva pri delu organizira sam ali skupaj z drugimi delodajalci ali da jih prejema od druge
         službe ali osebe, ki lahko opravlja storitve zdravstvenega varstva pri delu.

      13      V skladu s členom 87a(1) finskega zakona 365/1995 o občinah (Kuntalaki), kakor je bil spremenjen z zakonom 519/2007, ki je
         začel veljati 15. maja 2007, lahko občina ali interesno združenje občin ustanovi občinsko podjetje za izvajanje gospodarske
         dejavnosti ali za izpolnitev naloge, ki se izvaja v skladu z gospodarskimi načeli. Občinska podjetja niso samostojne pravne
         osebe, ampak so organizacijsko vključena v občino in za njihove dejavnosti veljajo predpisi o dejavnosti občine.

      14      Direktiva 2004/18 je bila v finsko pravo prenesena z zakonom 348/2007 o oddaji javnih naročil (Hankintalaki), v katerem člen
         5(1) vsebuje opredelitev pojma „javno naročilo“, ki ustreza opredelitvi iz člena 1(2)(a) te direktive.

      15      Glede na pripravljalno gradivo tega zakona (predlog vlade 50/2006 vp) je pogodba o oddaji javnega naročila na splošno zasebnopravna
         pogodba med različnima pravnima osebama. Zato se pogodbe, ki so z organizacijskega vidika interne, na splošno ne štejejo za
         pogodbe o oddaji javnega naročila. Pogodbe ni mogoče šteti za pogodbo o oddaji javnega naročila, kadar je njen glavni namen
         druga dejavnost, in ne oddaja javnega naročila. Treba bi bilo zlasti preizkusiti, ali ureditev ali skupek pogodb predstavlja
         neločljivo enoto, od katere ni mogoče ločiti oddaje javnega naročila.

      16      V skladu s členom 10 se ta zakon ne uporablja za naročila, ki jih javni naročnik odda subjektu, ki je od njega formalno ločen
         in je v razmerju do njega samostojen pri odločanju, kadar javni naročnik sam ali skupaj z drugimi javnimi naročniki nad tem
         subjektom izvaja nadzor kot nad svojimi službami in kadar ta subjekt svojo dejavnost opravlja predvsem za javnega naročnika,
         pod katerega nadzorom je. Ta določba pomeni prilagoditev nacionalne zakonodaje sodni praksi Sodišča (sodba z dne 18. novembra 1999
         v zadevi Teckal, C‑107/98, Recueil, str. I‑8121, točka 50).

       Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      17      Mestni svet Oulun kaupunki je 21. aprila 2008 sklenil, da bo skupaj z zasebnim partnerjem ustanovil skupno podjetje, za katero
         bo veljal zakon 624/2006 o delniških družbah in ki bo začelo opravljati svoje dejavnosti 1. junija 2008. Partnerja naj bi
         imela enake deleže v kapitalu podjetja in ga upravljala skupaj.

      18      Dejavnost skupnega podjetja naj bi bila prodajati storitve v zvezi z zdravjem in dobrim počutjem na delovnem mestu in namen
         partnerjev je bil to dejavnost zagotavljati pretežno in sčasoma vedno bolj za zasebne stranke. Vendar sta se za prehodno obdobje
         štirih let (v nadaljevanju: prehodno obdobje) dogovorila, da bosta pri skupnem podjetju kupovala storitve v zvezi z zdravjem,
         ki jih morata v skladu z nacionalno zakonodajo kot delodajalca zagotoviti delojemalcem.

      19      Po navedbah Oulun kaupunki naj bi pričakovan promet skupnega podjetja v prehodnem obdobju znašal približno 90 milijonov EUR,
         od tega naj bi bila vrednost storitev, ki jih mora mesto zagotoviti delojemalcem, 18 milijonov EUR.

      20      Partnerja sta morala v obliki stvarnega vložka na skupno podjetje prenesti svoji enoti, v skladu z upoštevno nacionalno zakonodajo
         pristojni za opravljanje storitev glede zdravja na delovnem mestu za njune delojemalce. Tako je Oulun kaupunki na skupno podjetje
         preneslo občinsko podjetje Oulun Työterveys (v nadaljevanju: občinsko podjetje), katerega vrednost naj bi bila približno od
         2,5 do 3,4 milijona EUR, zasebni partner pa je prenesel svojo ustrezno enoto, katere vrednost je približno od 2,2 do 3 milijone
         EUR.

      21      Po navedbah Oulun kaupunki so storitve v zvezi z zdravjem na delovnem mestu, ki so bile opravljene za uslužbence tega mesta,
         pomenile približno 38 % prometa občinskega podjetja. Preostali promet naj bi bil dosežen z opravljanjem storitev za zasebne
         stranke.

      22      V sklepnem protokolu zasedanja mestnega sveta Oulun kaupunki z dne 21. aprila 2008 je navedeno:

      „Stranki sta se dalje dogovorili o tem, da bosta v prehodnem obdobju štirih let kupovali storitve v zvezi z zdravjem in dobrim
         počutjem na delovnem mestu pri [skupnem podjetju]. Oulun kaupunki bo te storitve kupovalo v enakem obsegu kot doslej od občinskega
         podjetja […]. [Zakon o oddaji javnih naročil] določa, da Oulun kaupunki za storitve v zvezi z zdravjem na delovnem mestu izvede
         postopek oddaje javnega naročila, če jih prevzame [skupno podjetje]. Vendar naslednji razlogi upravičujejo, da Oulun kaupunki
         v prehodnem obdobju ostane stranka [skupnega podjetja]:

      –        tako se zagotovi položaj uslužbencev mesta, ki so premeščeni;
      –        trenutna pogodba Oulun kaupunki je ugodna in konkurenčna;
      –        [skupno podjetje] začne opravljati svojo dejavnost v ugodnih pogojih.“
      23      V skladu s tem sklepnim protokolom je Oulun kaupunki 24. aprila 2008 z zasebnim partnerjem sklenilo pogodbo, v kateri se je
         zavezalo, da bo v prehodnem obdobju skupnemu podjetju, ki se ustanavlja, poverilo opravljanje storitev v zvezi z zdravjem
         in dobrim počutjem na delovnem mestu za občinske uslužbence. Oulun kaupunki trdi, da je obravnavane storitve po koncu prehodnega
         obdobja nameravalo oddati v postopku oddaje javnega naročila.

      24      Iz navedenega sklepnega protokola je tudi razvidno, da Oulun kaupunki kot javni naročnik v prehodnem obdobju ni izvedlo postopka
         oddaje javnega naročila za opravljanje storitev v zvezi z zdravjem in dobrim počutjem na delovnem mestu, ki jih v skladu z
         nacionalno zakonodajo mora zagotoviti svojim delojemalcem. Prav tako ni sporno, da zasebni partner ni bil izbran na javnem
         razpisu.

      25      Predložitveno sodišče – pri katerem so zahtevke uveljavljala konkurenčna podjetja, ki jih je zanimalo opravljanje storitev
         v zvezi z zdravjem in dobrim počutjem na delovnem mestu za delojemalce Oulun kaupunki – je Oulun kaupunki začasno prepovedalo,
         da kakor koli izvrši sklep mestnega sveta z dne 21. aprila 2008 v delu, ki se nanaša na nakup, s strani Oulun kaupunki, storitev
         v zvezi z zdravjem in dobrim počutjem na delovnem mestu za delojemalce tega mesta od skupnega podjetja, pri čemer je zagrozilo
         z globo 200.000 EUR. Oulun kaupunki se je 26. avgusta 2008 med čakanjem na pravnomočno odločbo sodišča odločilo, da dejavnosti
         občinskega podjetja prenese na skupno podjetje, vendar je iz tega prenosa izključilo dejavnosti v zvezi z zdravjem na delovnem
         mestu, ki se opravljajo za uslužbence tega mesta.

      26      Markkinaoikeus je glede na nasprotujoče si trditve strank v glavni stvari v zvezi z naravo spornih dejavnosti v pravu Unije
         na področju javnih naročil prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

      „1.      Ali gre pri ureditvi – v okviru katere občinski javni naročnik z zasebnim podjetjem, ki je v razmerju do njega samostojno
         in je v obliki družbe, sklene pogodbo o ustanovitvi novega podjetja kot delniške družbe, v katerem sta z vidika deležev in
         pooblastil za odločanje udeležena enako in katerega storitve v zvezi z zdravjem in dobrim počutjem na delovnem mestu se je
         občinski javni naročnik ob ustanovitvi podjetja zavezal kupovati za svoje uslužbence – če se obravnava celostno, za ureditev,
         ki zahteva izvedbo postopka oddaje javnega naročila, ker gre pri celotni pogodbeni ureditvi za oddajo javnega naročila storitev
         v smislu Direktive 2004/18[…], ali pa gre za ustanovitev skupnega podjetja in za prenos poslovne dejavnosti občinskega podjetja,
         za kar pa ne veljata navedena direktiva in obveznost razpisa, ki iz nje izhaja?

      2.      Ali je poleg tega v obravnavanem primeru pomembno:
      (a)      da se je Oulun kaupunki kot občinski naročnik zavezalo, da bo za plačilo kupovalo zgoraj navedene storitve v prehodnem obdobju
         štirih let, po poteku katerega namerava v skladu s svojim sklepom še enkrat izvesti postopek oddaje javnega naročila za storitve
         zdravstvenega varstva pri delu, ki jih potrebuje;

      (b)      da je bil promet občinskega podjetja, ki je organizacijsko pripadalo Oulun kaupunki, pred sporno ureditvijo ustvarjen večinoma
         z drugimi storitvami, in ne s storitvami zdravstvenega varstva pri delu, ki so se opravljale za uslužbence mesta;

      (c)      da se novo podjetje ustanovi tako, da se poslovna dejavnost občinskega podjetja, ki zajema storitve zdravstvenega varstva
         pri delu tako za delavce mesta kot tudi za zasebne stranke, prenese kot stvarni vložek?“

       Vprašanji za predhodno odločanje
      27      Predložitveno sodišče z vprašanjema za predhodno odločanje, ki ju je treba preučiti skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba
         Direktivo 2004/18 razlagati tako, da se uporablja za ureditev, v okviru katere javni naročnik z zasebno organizacijo, ki je
         v razmerju do njega samostojna, sklene pogodbo o ustanovitvi skupnega podjetja v obliki delniške družbe in se zaveže, da bo
         od te ustanovitve od navedenega podjetja kupoval storitve v zvezi z zdravjem in dobrim počutjem na delovnem mestu, ki jih
         mora zagotoviti svojim uslužbencem.

      28      Iz besedila in okoliščin vprašanj predložitvenega sodišča je razvidno, da se natančneje nanašajo na to, da skupno podjetje
         Oulun kaupunki zagotavlja storitve glede zdravja in dobrega počutja na delovnem mestu, ki so namenjene uslužbencem tega mesta,
         to zagotavljanje pa ustreza zavezi tega mesta, da v prehodnem obdobju štirih let od tega skupnega podjetja kupuje tovrstne
         storitve, ki jih je za mesto prej opravljalo občinsko podjetje, ki mu je organizacijsko pripadalo.

      29      Najprej je treba poudariti, da v zadevi v glavni stvari ni sporno, da je Oulun kaupunki javni naročnik v smislu člena 1(9)
         Direktive 2004/18 in da so zadevne storitve „storitve zdravstva“ v smislu kategorije 25 Priloge II B k navedeni direktivi.
         Zaveza Oulun kaupunki, da bo zadevne storitve za svoje uslužbence kupovalo od skupnega podjetja, kaže na obstoj odplačne pogodbe
         med navedenim mestom in tem podjetjem. Poleg tega je iz podatkov, ki jih je navedlo predložitveno sodišče, razvidno, da ocenjena
         vrednost te pogodbe, ki je 18 milijonov EUR, presega ustrezen prag za uporabo Direktive 2004/18.

      30      Treba je tudi navesti, da Direktiva 2004/18 ne razlikuje med javnimi naročili, ki jih javni naročnik odda za izpolnitev svoje
         naloge zadovoljevanja potreb splošnega interesa, in tistimi, ki niso povezana s to nalogo, kot je na primer potreba izpolniti,
         kot v obravnavanem primeru, obveznosti, ki jih ima kot delodajalec do delojemalcev (glej zlasti sodbo z dne 15. julija 2010
         v zadevi Komisija proti Nemčiji, C‑271/08, še neobjavljena v ZOdl., točka 73 in navedena sodna praksa).

      31      Po teh uvodnih opredelitvah je treba opozoriti, da lahko javni organ naloge v javnem interesu, ki so mu naložene, izvaja z
         lastnimi sredstvi in se ni dolžan obrniti na zunanje subjekte, ki niso del njegovih služb, in da jih lahko izvaja v sodelovanju
         z drugimi javnimi organi (sodba z dne 9. junija 2009 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C‑480/06, ZOdl., str. I‑4747, točka 45).
         Poleg tega, kot je navedeno v točki 1 Razlagalnega sporočila Komisije o uporabi zakonodaje Skupnosti v zvezi z javnimi naročili
         in koncesijami za institucionalizirana javno‑zasebna partnerstva (UL 2008, C 91, str. 4), tak organ lahko sam izvaja gospodarsko
         dejavnost ali za njihovo izvajanje pooblasti tretjo osebo, na primer podjetje z mešanim kapitalom, ustanovljeno v okviru javno‑zasebnega
         partnerstva.

      32      Poleg tega se pravo Unije na področju javnih naročil zagotovo ne uporablja, če javni naročnik nad izbranim subjektom izvaja
         podoben nadzor kot nad lastnimi službami in hkrati izvrševanje teh storitev pomeni bistven del dejavnosti tega subjekta (glej
         zgoraj navedeno sodbo Teckal, točka 50). Vendar udeležba, čeprav manjšinska, zasebnega podjetja v kapitalu družbe, v kateri
         je udeležen tudi javni naročnik, izključuje možnost, da bi lahko ta naročnik nad tem podjetjem izvajal podoben nadzor, kot
         ga izvaja nad svojimi službami (glej zlasti sodbi z dne 10. septembra 2009 v zadevi Sea, C‑573/07, ZOdl., str. I‑8127, točka 46,
         in z dne 15. oktobra 2009 v zadevi Acoset, C-196/08, ZOdl., str. I‑9913, točka 53).

      33      Natančneje, glede vprašanja predložitvenega sodišča, ali se za zavezo Oulun kaupunki, da bo v prehodnem obdobju kupovalo storitve
         v zvezi z zdravjem in dobrim počutjem na delovnem mestu, ki jih mora zagotoviti svojim uslužbencem od skupnega podjetja, uporabljajo
         pravila Direktive 2004/18, glede na to, da je ta zaveza del pogodbe o ustanovitvi skupnega podjetja, je treba ugotoviti, da
         to, da javni naročnik in zasebni gospodarski subjekt ustanovita skupno podjetje, samo po sebi ne spada na področje uporabe
         Direktive 2004/18. Na to je tudi opozorjeno v točki 66 Zelene knjige Komisije o javno-zasebnih partnerstvih in zakonodaji
         Skupnosti na področju javnih naročil in koncesij (COM(2004) 327 konč.).

      34      Vendar je treba ugotoviti, kot je razvidno iz točke 69 te zelene knjige, da je treba zagotoviti, da kapitalski posel ne zakrije
         dejanske dodelitve pogodb, ki jih je mogoče opredeliti kot javno naročilo ali koncesijo, zasebnemu partnerju. Sicer pa, kot
         je razvidno iz točke 2.1 zgoraj navedenega razlagalnega sporočila Komisije, dejstvo, da zasebno podjetje in naročnik sodelujeta
         v okviru podjetja z mešanim kapitalom, ne upravičuje neupoštevanja določb o javnih naročilih pri oddaji javnih naročil temu
         zasebnemu podjetju ali podjetju z mešanim kapitalom (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Acoset, točka 57).

      35      Glede na te splošne usmeritve je treba ugotoviti, ali in koliko se Direktiva 2004/18 lahko uporablja v okviru zadeve v glavni
         stvari.

      36      Glede tega je iz sodne prakse Sodišča razvidno, da je treba pri mešani pogodbi, katere različne točke so neločljivo povezane
         in so tako nedeljiva celota, to pogodbo v celoti preučiti enotno, da se pravno opredeli glede na pravila na področju javnih
         naročil, in da jo je treba presoditi na podlagi predpisov, ki urejajo točko, ki je glavni cilj oziroma prevladujoči element
         pogodbe (sodba z dne 6. maja 2010 v združenih zadevah Club Hotel Loutraki in drugi, C‑145/08 in C‑149/08, ZOdl., str. I-4165,
         točki 48 in 49 ter navedena sodna praksa).

      37      Torej je glede uporabe Direktive 2004/18 treba preučiti, ali je točko pogodbe v zvezi z zdravstvenimi storitvami, namenjenimi
         uslužbencem Oulun kaupunki, za katere se ta direktiva načelno uporablja, mogoče ločiti od te pogodbe.

      38      Glede tega se je treba sklicevati na sklepni protokol zasedanja mestnega sveta Oulun kaupunki z dne 21. aprila 2008, ki navaja
         razloge za zavezo tega mesta za ustanovitev skupnega podjetja. Poleg tega je iz razlage Oulun kaupunki na obravnavi razvidno,
         da to mesto meni, da je ta točka neločljivo povezana s pogodbo, ker je vrednost zaveze, da bo v prehodnem obdobju kupovalo
         zdravstvene storitve od skupnega podjetja, del njegovega stvarnega vložka v kapital tega podjetja in ker je ta stvarni vložek
         gospodarski pogoj za ustanovitev tega podjetja.

      39      Treba je poudariti, da izraženi ali predpostavljeni nameni strank, da so nekatere točke mešane pogodbe neločljivo povezane
         s to pogodbo, ne zadoščajo, temveč se je za upravičenje te trditve in za utemeljitev nujnosti sklenitve enotne pogodbe treba
         opreti na objektivne elemente.

      40      Glede trditve Oulun kaupunki, da sklenjena zaveza zagotavlja položaj uslužbencev mesta, ki so premeščeni v skupno podjetje,
         je treba navesti, da bi bilo tako varstvo prav tako mogoče zagotoviti v okviru postopka oddaje javnega naročila, skladnega
         z načeloma prepovedi diskriminacije in preglednosti, pri katerem bi bila zahteva glede tega varstva eden od pogojev za oddajo
         tega naročila.

      41      Glede trditev Oulun kaupunki, da je „trenutna pogodba Oulun kaupunki ugodna in konkurenčna“ in da zaradi navedene zaveze „skupno
         podjetje začne opravljati svojo dejavnost v ugodnih pogojih“, je treba navesti, da bi v skladu s sodno prakso sodišča oddaja
         javnega naročila podjetju z mešanim kapitalom brez razpisnega postopka ogrozila cilj proste in neizkrivljene konkurence in
         načelo enakega obravnavanja, ker bi tak postopek zasebnemu podjetju, ki je udeleženo v kapitalu tega podjetja, dajal prednost
         pred njegovimi tekmeci (zgoraj navedena sodba Acoset, točka 56 in navedena sodna praksa). Te trditve ne omogočajo sklepa,
         da je točka pogodbe v zvezi z zdravstvenimi storitvami za uslužbence Oulun kaupunki neločljivo povezana s preostalim delom
         pogodbe.

      42      Treba je tudi navesti, da zatrjevana, ne pa tudi dokazana, vključitev vrednosti zaveze Oulun kaupunki v stvarni vložek tega
         mesta v kapitalu skupnega podjetja v teh okoliščinah pomeni pravno tehniko, ki ne omogoča sklepa, da je ta točka mešane pogodbe
         s to pogodbo neločljivo povezana.

      43      Poleg tega, kot navajata tudi češka vlada in Komisija, to, da je javni naročnik v postopku v glavni stvari izrazil namero,
         po koncu prehodnega obdobja začeti postopek javnega razpisa za oddajo zdravstvenih storitev za svoje uslužbence, potrjuje,
         da je to točko mogoče ločiti od preostalega dela mešane pogodbe.

      44      Prav tako to, da skupno podjetje že od avgusta 2008 opravlja dejavnost brez navedene točke, kaže, da sta bila partnerja pripravljena
         na morebitno odsotnost tega dela v finančnem položaju navedenega podjetja, kar je še en upošteven razlog za trditev, da je
         to točko mogoče ločiti od preostalega dela.

      45      Zato drugače kot v okoliščinah zgoraj navedene sodbe Loutraki in drugi s temi navedbami ni mogoče objektivno pojasniti, zakaj
         je treba mešano pogodbo iz postopka v glavni stvari skleniti z enim samim partnerjem (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo
         Loutraki in drugi, točka 53).

      46      Ker je točko mešane pogodbe glede zaveze Oulun kaupunki, da bo od skupnega podjetja kupovalo zdravstvene storitve za svoje
         uslužbence, mogoče ločiti od te pogodbe, se torej v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, za oddajo te točke
         uporabljajo ustrezne določbe Direktive 2004/18.

      47      Torej je na zastavljena vprašanja treba odgovoriti, da je Direktivo 2004/18 treba razlagati tako, da mora javni naročnik,
         ki z zasebno družbo, ki je v razmerju do njega samostojna, sklene pogodbo o ustanovitvi skupnega podjetja v obliki delniške
         družbe, ki bo opravljalo storitve v zvezi z zdravjem in dobrim počutjem na delovnem mestu, pri oddaji naročila storitev za
         svoje uslužbence, katerega vrednost presega prag, določen s to direktivo, in ki ga je mogoče ločiti od pogodbe o ustanovitvi
         te družbe, upoštevati določbe navedene direktive, ki veljajo za storitve iz Priloge II B k tej direktivi.

       Stroški
      48      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      Direktivo 2004/18/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil
            gradenj, blaga in storitev je treba razlagati tako, da mora javni naročnik, ki z zasebno družbo, ki je v razmerju do njega
            samostojna, sklene pogodbo o ustanovitvi skupnega podjetja v obliki delniške družbe, ki bo opravljalo storitve v zvezi z zdravjem
            in dobrim počutjem na delovnem mestu, pri oddaji naročila storitev za svoje uslužbence, katerega vrednost presega prag, določen
            s to direktivo, in ki ga je mogoče ločiti od pogodbe o ustanovitvi te družbe, upoštevati določbe navedene direktive, ki veljajo
            za storitve iz Priloge II B k tej direktivi.
      Podpisi
      * Jezik postopka: finščina.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 5. februarja 1981. # Staatssecretaris van Financiën proti Association coopérative "Coöperatieve Aardappelenbewaarplaats GA". # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Hoge Raad - Nizozemska. # DDV. # Zadeva 154/80.


Sodba Sodišča z dne 11. julija 1968. # Claude Moïse Sayag in S.A. Zurich proti Jean-Pierre Leduc, Denise Thonnon, poročeni Leduc, in S.A. La Concorde. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Cour de cassation - Belgija. # Zadeva 5-68.


Sodba Sodišča z dne 6. decembra 1994. # The owners of the cargo lately laden on board the ship "Tatry" proti the owners of the ship "Maciej Rataj". # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Court of Appeal (England) - Združeno kraljestvo. # Bruseljska konvencija. # Zadeva C-406/92.


Sodba Splošnega sodišča (pritožbeni senat) z dne 22. septembra 2017.#Patrick Wanègue proti Odboru regij.#Pritožba – Javni uslužbenci – Uradniki – Delovni pogoji – Nadurno delo – Voznik z nazivom AST 6 – Ukinitev pravice do pavšalnega dodatka za nadurno delo – Enakost orožij – Obveznost obrazložitve – Napačna uporaba prava – Izkrivljanje dejstev.#Zadeva T-682/15 P.


Sodba Sodišča z dne 25. junija 1970. # Vlada Francoske republike proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 47-69.


Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 20. septembra 1990. # Jack Hanning proti Evropskemu parlamentu. # Uradnik. # Zadeva T-37/89.