title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 15. septembra 2016.#SC Star Storage SA proti Institutul Naţional de Cercetare-Dezvoltare în Informatică (ICI) in SC Max Boegl România SRL in drugi proti RA Aeroportul Oradea in drugim.#Predloga za sprejetje predhodne odločbe, ki sta ju vložili Curtea de Apel Bucureşti in Curtea de Apel Oradea.#Predhodno odločanje – Direktivi 89/665/EGS in 92/13/EGS – Javna naročila – Revizijski postopki – Nacionalna zakonodaja, v kateri je dostop do revizijskih postopkov zoper odločbe naročnikov pogojen z obveznostjo predhodnega pologa ‚varščine za dobro ravnanje‘ – Listina Evropske unije o temeljnih pravicah – Člen 47 – Pravica do učinkovitega pravnega sredstva.#Združeni zadevi C-439/14 in C-488/14.

text:
         SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 15. septembra 2016 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Direktivi 89/665/EGS in 92/13/EGS — Javna naročila — Revizijski postopki — Nacionalna zakonodaja, v kateri je dostop do revizijskih postopkov zoper odločbe naročnikov pogojen z obveznostjo predhodnega pologa ‚varščine za dobro ravnanje‘ — Listina Evropske unije o temeljnih pravicah — Člen 47 — Pravica do učinkovitega pravnega sredstva“
      V združenih zadevah C‑439/14 in C‑488/14,
      katerih predmet sta predloga za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki sta ju vložili Curtea de Apel Bucureşti (pritožbeno sodišče v Bukarešti, Romunija) in Curtea de Apel Oradea (pritožbeno sodišče v Oradei, Romunija) z odločbama z dne 19. septembra 2014 in 8. oktobra 2014, ki sta prispeli na Sodišče 24. septembra 2014 in 4. novembra 2014, v postopkih

         SC Star Storage SA

      proti

         Institutul Naţional de Cercetare-Dezvoltare în Informatică (ICI) (C‑439/14)
      in

         SC Max Boegl România SRL,

         SC UTI Grup SA,

         Astaldi SpA,

         SC Construcții Napoca SA

      proti

         RA Aeroportul Oradea,

         SC Porr Construct SRL,

         Teerag-Asdag Aktiengesellschaft,

         SC Col-Air Trading SRL,

         AVZI SA,

         Trameco SA,

         Iamsat Muntenia SA (C‑488/14),
      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi L. Bay Larsen, predsednik senata, D. Šváby, J. Malenovský, M. Safjan in M. Vilaras (poročevalec), sodniki,
      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodna tajnica: L. Carrasco Marco, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 14. januarja 2016,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za SC Star Storage SA A. Fetiță, odvetnica,

               —

               za SC Max Boegl România SRL F. Irimia odvetnik,

               —

               za romunsko vlado R.-H. Radu, R. Haţieganu, D. Bulancea in M. Bejenar, agenti,

               —

               za grško vlado K. Georgiadis in K. Karavasili, agenta,

               —

               za Evropsko komisijo A. Tokár in I. Rogalski, agenta,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 28. aprila 2016
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predloga za sprejetje predhodne odločbe se nanašata na razlago člena 1, od (1) do (3), Direktive Sveta 89/665/EGS z dne 21. decembra 1989 o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o uporabi revizijskih postopkov oddaje javnih naročil za preskrbo in javnih naročil za gradnje (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 1, str. 246), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2007/66/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. decembra 2007 (UL 2007, L 335, str. 31) (v nadaljevanju: Direktiva 89/665), in člena 1, od (1) do (3), Direktive Sveta 92/13/EGS z dne 25. februarja 1992 o uskladitvi zakonov in drugih predpisov o uporabi pravil Skupnosti za oddajo javnih naročil podjetij na vodnem, energetskem, transportnem in telekomunikacijskem področju (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 1, str. 315), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2007/66 (v nadaljevanju: Direktiva 92/13), ter člena 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina).

               2

               Predlog v zadevi C-439/14 je bil vložen v okviru spora med družbo SC Star Storage SA in Institutul Naţional de Cercetare-Dezvoltare în Informatică (ICI) (nacionalni inštitut za raziskave in razvoj v informatiki, v nadaljevanju: ICI) zaradi postopka za oddajo javnega naročila, ki se nanaša na nakup informacijske infrastrukture in storitev za pripravo, upravljanje, razvoj in vzpostavitev platforme cloud computing (računalništvo v oblaku), v zadevi C‑488/14 pa v okviru spora med družbami SC Max Boegl România SRL, SC UTI Grup SA, Astaldi SpA in SC Construcţii Napoca SA (v nadaljevanju: Max Boegl in drugi) ter družbami RA Aeroportul Oradea SA, SC Porr Construct SRL, Teerag-Asdag Aktiengesellschaft, SC Col-Air Trading SRL, AZVI SA, Trameco SA in Iamsat Muntenia SA zaradi postopka za oddajo javnega naročila v zvezi s širitvenimi deli in modernizacijo infrastrukure letališča Oradea (Romunija).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva 89/665

               3

               Člen 1 Direktive 89/665 z naslovom „Področje uporabe in zagotovitev revizijskih postopkov“ v odstavkih od 1 do 3 določa:
               „1.   Ta direktiva se uporablja za javna naročila iz Direktive 2004/18/ES Evropskega Parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev [(UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 7, str. 132)], razen če so takšna naročila izključena v skladu s členi 10 do 18 navedene direktive.
               Naročila v smislu te direktive zajemajo javna naročila, okvirne sporazume, koncesije za javne gradnje in dinamične nakupovalne sisteme.
               Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, da se v zvezi z javnimi naročili s področja uporabe Direktive 2004/18/ES zagotovi učinkovita in zlasti čim hitrejša revizija odločitev, ki so jih sprejeli naročniki, skladno s pogoji, določenimi v členih 2 do 2f te direktive, na podlagi obrazložitve, da so takšne odločitve kršile zakonodajo Skupnosti na področju javnih naročil ali nacionalne predpise o izvajanju te zakonodaje.
               2.   Države članice zagotovijo, da ni diskriminacije med ponudniki, ki trdijo, da so bili pri izvedbi postopka oddaje javnih naročil oškodovani, zato ker ta direktiva razlikuje med nacionalnimi predpisi, s katerimi se izvaja zakonodaja Skupnosti, in drugimi nacionalnimi predpisi.
               3.   Države članice zagotovijo, da so revizijski postopki v skladu z natančnimi pravili, ki jih lahko določi država članica, na voljo vsaj osebam, ki imajo ali so imele interes za dodelitev določenega javnega naročila in ki jim je z domnevno kršitvijo nastala škoda ali bi jim lahko nastala škoda.“

         Direktiva 92/13

               4

               Člen 1 Direktive 92/13 z naslovom „Področje uporabe in zagotovitev revizijskih postopkov“ v odstavkih od 1 do 3 določa:
               „1.   Ta direktiva se uporablja za javna naročila iz Direktive 2004/17/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov javnih naročil naročnikov v vodnem, energetskem in transportnem sektorju ter sektorju poštnih storitev [(UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 7, str. 19)], razen če so takšna naročila izključena v skladu s členom 5(2), členi 18 do 26, členoma 29 in 30 ali členom 62 navedene direktive.
               Naročila v smislu te direktive zajemajo javna naročila blaga, gradenj in storitev, okvirne sporazume ter dinamične nabavne sisteme.
               Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, da se v zvezi z javnimi naročili s področja uporabe Direktive 2004/17/ES zagotovi učinkovita in zlasti čim hitrejša revizija odločitev, ki so jih sprejeli naročniki, skladno s pogoji, določenimi v členih 2 do 2f te direktive, na podlagi obrazložitve, da so takšne odločitve kršile zakonodajo Skupnosti na področju javnih naročil ali nacionalne predpise o prenosu te zakonodaje.
               2.   Države članice zagotovijo, da razlikovanje, ki ga ta direktiva uvaja med nacionalnimi predpisi za izvajanje prava Skupnosti in med drugimi nacionalnimi predpisi, ne povzroči diskriminacije med podjetji, ki bi utegnila v okviru postopka oddaje javnega naročila uveljavljati škodo.
               3.   Države članice zagotovijo, da so revizijski postopki v skladu z natančnimi pravili, ki jih lahko določi država članica, na voljo vsaj vsem osebam, ki imajo ali so imele interes za pridobitev določenega naročila in ki jim je z domnevno kršitvijo nastala škoda ali bi jim lahko nastala škoda.“

         Direktiva 2007/66

               5

               V uvodni izjavi 36 Direktive 2007/66 je navedeno:
               „Ta direktiva spoštuje temeljne pravice in upošteva načela, priznana zlasti v [Listini]. Ta direktiva želi zlasti zagotoviti polno upoštevanje pravice do učinkovitega pravnega sredstva in poštene obravnave pred sodiščem v skladu s prvim in drugim pododstavkom [odstavkom] člena 47 [Listine].“

         Direktiva 2004/17

               6

               Člen 16(b) Direktive 2004/17 določa:
               „Razen če naročila niso izključena zaradi razlogov iz členov 19 do 26 ali v skladu s členom 30 v zvezi z opravljanjem določene dejavnosti, se ta direktiva uporablja za naročila z ocenjeno vrednostjo brez davka na dodano vrednost (DDV), ki ni manjša od:
               […]

                        (b)

                        5.186.000 EUR za javna naročila gradenj.“

         Direktiva 2004/18

               7

               Člen 7(b) in (c) Direktive 2004/18 določa:
               „Ta direktiva se mora uporabljati za javna naročila, ki niso izključena v skladu z izjemami iz členov 10 in 11 ter členov 12 do 18 in katerih vrednost je brez davka na dodano vrednost (DDV) enaka ali večja od naslednjih pragov:
               […]

                        (b)

                        207.000 […] [EUR]:

                                 —

                                 za javna naročila blaga in storitev, ki jih oddajo naročniki, ki niso na seznamu v Prilogi IV,

                                 —

                                 za javna naročila blaga, ki jih oddajo naročniki iz seznama v Prilogi IV s področja obrambe, če ti proizvodi vključujejo proizvode, ki niso zajeti v Prilogi V,

                                 —

                                 za javna naročila, ki jih odda kateri koli naročnik v zvezi s storitvami kategorije 8 iz Priloge II A, telekomunikacijskimi storitvami kategorije 5, katerih postavke v nomenklaturi CPV so enakovredne referenčnim številkam CPC 7524, 7525 in 7526, in/ali s storitvami s seznama v Prilogi II B;

                        (c)

                        5.186.000 […] [EUR] za javna naročila gradenj.“

         Romunsko pravo

               8

               Člena 271a in 271b Ordonanța de Urgență a Guvernului no 34/2006, privind atribuirea contractelor de achiziţie publică, a contractelor de concesiune de lucrări publice şi a contractelor de concesiune de servicii (nujna uredba vlade št. 34/2006 o oddaji javnih naročil blaga, gradenj in storitev), kakor je bila spremenjena in dopolnjena z Ordonanța de Urgență a Guvernului no 51/2014 (nujna uredba vlade št. 51/2014) (v nadaljevanju: OUG št.°34/2006 ), določata:
               „Člen 271a
               1.   Za varstvo naročnikov pred tveganjem morebitnega neustreznega ravnanja mora vložnik ugovora položiti varščino za dobro ravnanje za celotno obdobje od dneva vložitve ugovora/zahtevka/revizije do dneva, ko postane odločba nacionalnega sveta za reševanje sporov/sodišča o ugovoru/zahtevku/reviziji pravnomočna.
               2.   Ugovor/zahtevek/revizija se zavrne, če vložnik ugovora ne predloži dokaza o pologu varščine iz odstavka 1.
               3.   Varščina za dobro ravnanje se položi prek bančnega nakazila ali garancijskega instrumenta, izdanega v skladu z zakonskimi pogoji bančne institucije ali zavarovalnice; izvirnik se predloži na sedežu naročnika, kopija pa hkrati z vložitvijo ugovora/zahtevka/revizije nacionalnemu svetu za reševanje sporov ali sodišču.
               4.   Znesek varščine za dobro ravnanje se določi sorazmerno z ocenjenim zneskom naročila, ki bo predmet oddaje, v skladu s temi pravili:

                        (a)

                        1 % ocenjenega zneska, če je znesek nižji od zneskov iz člena 55(2)(a) in (b);

                        (b)

                        1 % ocenjenega zneska, če je znesek nižji od zneskov iz člena 55(2)(c), vendar ne presega protivrednosti 10.000 EUR [v romunskih leih (RON)] po menjalnem tečaju nacionalne banke Romunije na dan pologa varščine;

                        (c)

                        1 % ocenjenega zneska, če je znesek enak ali višji od zneskov iz člena 55(2)(a) in (b), vendar ne presega protivrednosti 25.000 EUR v RON po menjalnem tečaju nacionalne banke Romunije na dan pologa varščine;

                        (d)

                        1 % ocenjenega zneska, če je enak ali višji od zneskov iz člena 55(2)(c), vendar ne presega protivrednosti 100.000 EUR v RON po menjalnem tečaju nacionalne banke Romunije na dan pologa varščine.

                  5.   Varščina za dobro ravnanje mora veljati najmanj 90 dni, biti mora nepreklicna in določati mora brezpogojno plačilo na prvi poziv naročnika, če se ugovor/zahtevek/revizija zavrne.
               6.   Če zadnji dan veljavnosti varščine za dobro ravnanje odločba nacionalnega sveta za reševanje sporov ali sodišča še ni pravnomočna in vložnik ugovora ne podaljša veljavnosti varščine za dobro ravnanje v skladu s pogoji iz odstavkov od 1 do 5, naročnik zadrži varščino za dobro ravnanje. Smiselno se uporabljajo določbe člena 271b, od (3) do (5).
               7.   Določbe iz odstavkov od 1 do 6 se smiselno uporabljajo tudi v primerih, ko revizijo zoper odločbo nacionalnega sveta za reševanje sporov vloži druga oseba, ki ni naročnik ali vložnik ugovora, v skladu s členom 281.
               Člen 271b
               1.   Če nacionalni svet za reševanje sporov zavrne ugovor ali to stori sodišče, kadar se vlagatelj neposredno obrne nanj, je naročnik dolžan obdržati varščino za dobro ravnanje od trenutka, ko postane odločba nacionalnega sveta za reševanje sporov dokončna oziroma sodba sodišča pravnomočna. Zadržanje se uporablja za sklope, za katere je bil ugovor zavrnjen.
               2.   Določbe odstavka 1 se prav tako uporabljajo v primeru, ko vložnik ugovora umakne ugovor/zahtevek/revizijo.
               3.   Ukrep iz odstavka 1 se ne uporablja, če nacionalni svet za reševanje sporov/sodišče ugovor kot brezpredmeten zavrne ali če se ugovor/zahtevek/revizija umakne, ker naročnik sprejme popravne ukrepe, ki so potrebni v skladu s členom 256c(1).
               4.   Če nacionalni svet za reševanje sporov ugodi ugovoru ali če pristojno sodišče ugodi pritožbi zoper odločbo nacionalnega sveta za reševanje sporov o zavrnitvi ugovora, je naročnik dolžan vrniti varščino za dobro ravnanje osebi, ki vloži ugovor, najpozneje v petih dneh od dneva, ko je odločba postala dokončna oziroma sodba pravnomočna.
               5.   Če vložnik ugovor vloži neposredno pri sodišču in če sodišče vloženemu ugovoru ugodi, se smiselno uporabljajo določbe odstavka 4.
               6.   Zneski, ki jih naročnik pobere za izvrševanje varščine za dobro ravnanje, so prihodki tega naročnika.“

         Spora o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje

         Zadeva C‑439/14

               9

               ICI je kot naročnik 1. aprila 2014 na Sistemul Electronic de Achiziţii Publice (elektronski portal za oddajo javnih naročil, v nadaljevanju: SEAP) objavil obvestilo o odprtju postopka za oddajo javnega naročila za nakup informacijske infrastrukture in storitev za pripravo, upravljanje, razvoj in vzpostavitev platforme cloud computing (računalništvo v oblaku) in ustrezno razpisno dokumentacijo. Merilo za oddajo tega naročila, katerega vrednost je bila ocenjena na 61.287.713,71 RON (približno 13.700.000 EUR) brez davka na dodano vrednost, je bilo „najnižja cena“.

               10

               Po zahtevah, ki so jih podali gospodarski subjekti, je ICI na portalu SEAP objavil številne pojasnjevalne opombe glede določb razpisne dokumentacije.

               11

               Družba Star Storage je 30. junija 2014 pred Consiliul Naţional de Soluţionare a Contestaţiilor (nacionalni svet za reševanje sporov, v nadaljevanju: CNSC) izpodbijala pojasnjevalni opombi št. 4 in št. 5 z dne 24. junija 2014 in pojasnjevalno opombo št. 7 z dne 26. junija 2014.

               12

               CNSC je z odločbo z dne 18. julija 2014 zlasti na podlagi člena 271a(2) OUG št. 34/2006 ta ugovor zavrnil kot nedopusten, ker družba Star Storage ni položila varščine za dobro ravnanje.

               13

               Družba Star Storage je 5. avgusta 2014 pri Curtea de Apel Bucureşti (pritožbeno sodišče v Bukarešti, Romunija) vložila tožbo za razglasitev ničnosti te odločbe, pri čemer je trdila, da obveznost pologa varščine za dobro ravnanje, ki jo določa romunska zakonodaja, ni v skladu niti z romunsko ustavo niti s pravom Unije.

               14

               Predložitveno sodišče meni, da lahko varščina za dobro ravnanje zaradi svojega pomena in pravil, ki jo urejajo, močno ogroža pravico gospodarskih subjektov do učinkovitega revizijskega postopka zoper odločbe naročnikov.

               15

               V teh okoliščinah je Curtea de Apel Bucureşti (pritožbeno sodišče v Bukarešti) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „Ali je treba določbe iz člena 1(1), tretji pododstavek, in (3) Direktive 89/665 […] razlagati tako, da nasprotujejo zakonodaji, v kateri je dostop do revizijskih postopkov zoper odločbe naročnikov pogojen z obveznostjo predhodnega pologa ‚varščine za dobro ravnanje‘, kakršna je določena v členih 271a in 271b [OUG] št. 34/2006?“

         Zadeva C‑488/14

               16

               RA Aeroportul Oradea je kot naročnik 21. januarja 2014 na elektronskem portalu SEAP objavil javni razpis za oddajo javnega naročila v zvezi s širitvenimi deli in modernizacijo infrastrukture letališča Oradea (Romunija). Ocenjena vrednost naročila brez davka na dodano vrednost je bila 101.232.054 RON (približno 22.800.000 EUR), merilo oddaje pa je bilo „ekonomsko najugodnejša ponudba“.

               17

               V skladu s poročilom, ki je bilo sestavljeno po presoji ponudb, je bila ponudba, ki jo je predložil konzorcij, ki ga sestavljajo družbe SC Max Boegl România SRL, SC UTI Grup SA in Astaldi SpA, razglašena za neustrezno, medtem ko je bila ponudba, ki jo je predložil konzorcij, ki ga sestavljajo SC Construcții Napoca SA, SC Aici Cluj SA in CS Icco Energ SRL, na podlagi sprejetega merila za oddajo javnega naročila, uvrščena na drugo mesto.

               18

               Vsak od obeh konzorcijev ponudnikov je pri CNSC vložil ugovor zoper to poročilo. CNSC je z odločbo z dne 10. julija 2014 ta ugovora zavrnil kot neutemeljena. Zato sta konzorcija pri Curtea de Apel Oradea (pritožbeno sodišče v Oradei) zoper to zavrnilno odločbo vložila vsak svojo pritožbo.

               19

               To sodišče je na obravnavi 10. septembra 2014 tožeče stranke iz postopka v glavni stvari opozorilo na dejstvo, da bi glede na začetek veljave členov 271a in 271b OUG št. 34/2006 1. julija 2014 te stranke morale položiti „varščino za dobro ravnanje“. Družba Max Boegl in drugi so zato predlagali, naj Curtea Constituţională (ustavno sodišče, Romunija) obravnava ugovor neustavnosti teh določb in naj se pri Sodišču vloži predlog za sprejetje predhodne odločbe.

               20

               V teh okoliščinah je Curtea de Apel Oradea (pritožbeno sodišče v Oradei, Romunija) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „Ali je treba določbe člena 1, od (1) do (3), Direktive 89/665 in člena 1, od (1) do (3), Direktive 92/13 […] razlagati tako, da nasprotujejo ureditvi, ki dostop do revizijskih postopkov proti odločbam naročnikov pogojuje z obveznostjo predhodne predložitve ‚varščine za dobro ravnanje‘, kakršno določata člena 271a in 271b OUG št. 34/2006?“

         Postopek pred Sodiščem

               21

               Predsednik Sodišča je s sklepoma z dne 13. novembra 2014 in 10. decembra 2014 zavrnil predloga, ki sta ju podali Curtea de Apel Bucureşti (pritožbeno sodišče v Bukarešti) in Curtea de Apel Oradea (pritožbeno sodišče v Oradei), naj se zadevi C‑439/14 in C‑488/14 obravnavata po hitrem postopku v skladu s členom 105(1) Poslovnika Sodišča.

               22

               S sklepom predsednika Sodišča z dne 13. novembra 2014 sta bili zadevi C‑439/14 in C‑488/14 združeni za pisni in ustni del postopka ter izdajo sodbe.

               23

               Curtea Constituţională (ustavno sodišče) je s sodbo št. 5 z dne 15. januarja 2015 delno ugodilo ugovoru neustavnosti členov 271a in 271b OUG št. 34/2006, ki sta ga vložili družba Star Storage ter družba Max Boegl in drugi.

               24

               Sodišče je z dopisom z dne 21. julija 2015 na podlagi člena 101 Poslovnika na Curtea de Apel Bucureşti (pritožbeno sodišče v Bukarešti) in Curtea de Apel Oradea (pritožbeno sodišče v Oradei) naslovilo zahtevo po pojasnilih in ju pozvalo, naj predložita svoja stališča v zvezi s sodbo, ki jo je izdalo Curtea Constituţională (ustavno sodišče) št. 5 z dne 15. januarja 2015, in morebitnimi vplivi na njuna posamična predloga za sprejetje predhodne odločbe.

               25

               Curtea de Apel Oradea (pritožbeno sodišče v Oradei) je v dopisu z dne 11. avgusta 2015, ki je na Sodišče prispel 26. avgusta 2015, v bistvu navedlo, da je bilo s sodbo Curtea Constituţională (ustavno sodišče) št. 5 z dne 15. januarja 2015 ugodeno ugovoru neustavnosti v zvezi z določbami člena 271a(1) in (2) OUG št. 34/2006, vendar pa je bil zavrnjen ugovor v zvezi z določbami člena 271a in člena 271b, od (3) do (6), OUG št. 34/2006, tako da se njegov predlog za sprejetje predhodne odločbe nanaša samo na slednje določbe.

               26

               Curtea de Apel Bucureşti (pritožbeno sodišče v Bukarešti) je v dopisu z dne 14. septembra 2015, ki je na Sodišče prispel 23. septembra 2015, v bistvu prav tako navedlo, da je bila s sodbo Curtea Constituţională (ustavno sodišče) št. 5 z dne 15. januarja 2015 potrjena ustavnost obveznosti pologa varščine za dobro ravnanje kot pogoja dopustnosti vseh pravnih sredstev in je bilo zato treba preučiti, ali je mogoče določbe členov 271a in 271b OUG št. 34/2006, ki so bile razglašene za skladne z romunsko ustavo in ki uveljavitev pravnih sredstev v okviru postopkov za oddajo javnega naročila pogojujejo z obveznostjo predhodnega pologa „varščine za dobro ravnanje“, šteti za združljive z načelom učinkovitega sodnega varstva, kot je zagotovljeno s členom 1, od (1) do (3), Direktive 89/665 in členom 1, od (1) do (3), Direktive 92/13 v povezavi s členom 47 Listine.

               27

               Poleg tega meni, da romunska ureditev zahteva poglobljeno analizo na eni strani okoliščine, da se varščina za dobro ravnanje doda „razpisni varščini“, ki jo mora ponudnik na podlagi člena 43a OUG št. 34/2006 prav tako položiti in katere znesek znaša do 2 % ocenjene vrednosti javnega naročila, na drugi strani pa dejstva, da ni mogoče niti odstopati od zneska varščine za dobro ravnanje, ki je na podlagi člena 271a(4) OUG št. 34/2006 samodejno določena v višini 1 % ocenjene vrednosti javnega naročila, ki se sklene, do višine največ 100.000 EUR, niti odobriti znižanja oziroma obročnega plačila glede na okoliščine posameznega primera.

               28

               Curtea de Apel Bucureşti (pritožbeno sodišče v Bukarešti) zato Sodišču predlaga, naj odgovori na to vprašanje za predhodno odločanje:
               „Ali je treba določbe člena 1, od (1) do (3), Direktive 89/665 in člena 1, od (1) do (3), Direktive 92/13 v povezavi s členom 47 Listine razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni ureditvi, ki dostop do revizijskih postopkov zoper odločbe naročnikov pogojuje z obveznostjo predhodnega pologa ‚varščine za dobro ravnanje‘ v korist naročnikov, kakršno določata člena 271a in 271b OUG št. 34/2006?“

               29

               Nazadnje, Curtea Constituţională (ustavno sodišče) je s sodbo št. 750 z dne 4. novembra 2015 za nezdružljiv z romunsko ustavo razglasilo člen 271a(5) OUG št. 34/2006, ki je določal brezpogojno plačilo varščine za dobro ravnanje na prvi poziv naročnika v primeru zavrnitve ugovora, zahtevka ali revizije.

         Uvodne ugotovitve

               30

               Ugotoviti je treba, da se Direktiva 89/665 v delu, v katerem se javno naročilo v zadevi C‑439/14 nanaša na blago in storitve, katerih vrednost presega prag, določen v členu 7(b) Direktive 2004/18, uporabi v okviru spora o glavni stvari.

               31

               Romunska vlada in Evropska komisija pa nasprotujeta naravi javnega naročila v zadevi C‑488/14, saj prva meni, da to javno naročilo ureja Direktiva 2004/18 in posledično Direktiva 89/665, druga pa meni, da to naročilo ureja Direktiva 2004/17 in torej Direktiva 92/13.

               32

               V zvezi s tem je treba navesti, da ker je predložitveno sodišče v zadevi C‑488/14 podalo le malo napotkov v zvezi z javnim naročilom iz postopka v glavni stvari, Sodišče ne more ugotoviti, ali spada v Direktivo 2004/17 ali Direktivo 2004/18.

               33

               Vendar ker je pojasnilo, da mora o tem odločiti predložitveno sodišče, ta nenatančnost ne vpliva na postopek predhodnega odločanja v zadevi C‑488/14, ker – kot je navedla generalna pravobranilka v točki 25 sklepnih predlogov – znesek zadevnega javnega naročila dosega pragove, ki so za javna naročila gradenj določeni tako v členu 7(c) Direktive 2004/18 kot tudi v členu 16(b) Direktive 2004/17.

               34

               Sodišče bo zato hkrati odgovorilo na vprašanje, postavljeno v zadevi C‑439/14, in na vprašanje, postavljeno v zadevi C‑488/14, ker so določbe direktiv 89/665 in 92/13, za razlago katerih je bilo zaprošeno, v vsakem primeru popolnoma enake.

         Vprašanji za predhodno odločanje

               35

               Najprej je treba navesti, da so bile – kakor izhaja tudi iz pojasnil, ki sta jih predložili predložitveni sodišči v odgovor na zahtevo za pojasnila, ki jo je nanju naslovilo Sodišče, in iz stališč, ki sta jih podali na obravnavi – določbe člena 271b(1) in (2) in določbe člena 271a(5), zadnji stavek, OUG št. 34/2006 s sodbama Curtea Constituţională (ustavno sodišče) št. 5 z dne 15. januarja 2015 in št. 750 z dne 4. novembra 2015 razglašene za neskladne z romunsko ustavo.

               36

               Predložitveni sodišči sta pojasnili, da zato nista več mogli uporabiti zadnjenavedenih določb, kar je potrdila romunska vlada na obravnavi. Vendar sta izrecno navedli, da sta ohranili vprašanje za predhodno odločanje, ker so se druge določbe romunske zakonodaje iz postopkov v glavni stvari še vedno uporabljale.

               37

               V teh okoliščinah, ker je bilo pojasnjeno, da morata samo predložitveni sodišči sprejeti potrebne ukrepe na podlagi sodb Curtea Constituţională (ustavno sodišče) št. 5 z dne 15. januarja 2015 in št. 750 z dne 4. novembra 2015 v okviru rešitve sporov, o katerih odločata, je treba šteti, da se predloga za sprejetje predhodne odločbe nanašata samo na določbe romunske zakonodaje v zvezi z varščino za dobro ravnanje, za katero je bilo presojeno, da je skladna z romunsko ustavo.

               38

               Iz tega izhaja, da predložitveni sodišči s svojim vprašanjem v bistvu sprašujeta, ali je treba člen 1, od (1) do (3), Direktive 89/665 in člen 1, od (1) do (3), Direktive 92/13 v povezavi s členom 47 Listine razlagati tako, da nasprotujeta nacionalni zakonodaji, kakršna je ta v postopkih v glavni stvari, ki dostop do vseh revizijskih postopkov zoper odločbo naročnika pogojuje z obveznostjo, da tožeča stranka predhodno položi varščino za dobro ravnanje, ki jo določa v korist naročnika, pri čemer je določeno, da je treba to varščino vrniti tožeči stranki ne glede na rezultat postopka s pravnim sredstvom.

               39

               V zvezi s tem je treba spomniti, da člen 1(1) Direktive 89/665 in člen 1(1) Direktive 92/13 državam članicam nalaga obveznost, da sprejmejo ukrepe, potrebne za zagotovitev, da so lahko odločitve, ki so jih sprejeli naročniki v okviru postopkov oddaje javnih naročil, ki spadajo na področje uporabe direktiv 2004/17 in 2004/18, predmet učinkovitih, zlasti pa čim hitrejših revizijskih odločitev, ker je bilo z njimi kršeno pravo Unije na področju javnih naročil oziroma nacionalnih predpisov, s katerimi se to pravo izvaja.

               40

               Tako člen 1(3) Direktive 89/665 kot člen 1(3) Direktive 92/13 med drugim določata obveznost držav članic, da zagotovijo, da so revizijski postopki na voljo vsaj osebam, ki imajo ali so imele interes za dodelitev določenega javnega naročila in ki jim je z domnevno kršitvijo nastala škoda ali bi jim lahko nastala škoda.

               41

               Te določbe, ki so namenjene zaščiti gospodarskih subjektov pred samovoljnim ravnanjem naročnikov, si tako prizadevajo, da se v vseh državah članicah zagotovi obstoj učinkovitih pravnih sredstev, da se zagotovi učinkovita uporaba pravil Unije o javnih naročilih, zlasti na stopnji, ko bi se kršitve še lahko odpravile (glej v tem smislu sodbe z dne 12. decembra 2002, Universale-Bau in drugi, C‑470/99, EU:C:2002:746, točka 71; z dne 11. septembra 2014, Fastweb, C‑19/13, EU:C:2014:2194, točka 34, in z dne 12. marca 2015, eVigilo, C‑538/13, EU:C:2015:166, točka 50).

               42

               Vendar niti Direktiva 89/665 niti Direktiva 92/13 ne vsebujeta določb, ki bi posebej urejale pogoje, pod katerimi je mogoče izvrševati ta pravna sredstva. Sodišče je tako že presodilo, da je Direktiva 89/665 določala le najnižja merila, ki jih morajo izpolnjevati revizijski postopki v nacionalnih pravnih sistemih, da se zagotovi spoštovanje pravil Unije na področju javnih naročil (glej zlasti sodbe z dne 27. februarja 2003, Santex, C‑327/00, EU:C:2003:109, točka 47; z dne 19. junija 2003, GAT, C‑315/01, EU:C:2003:360, točka 45, in z dne 30. septembra 2010, Strabag in drugi, C‑314/09, EU:C:2010:567, točka 33).

               43

               Vendar iz ustaljene sodne prakse izhaja, da postopkovna pravila v zvezi s pravnimi sredstvi, katerih namen je zagotovitev varstva pravic, ki jih pravo Unije zagotavlja kandidatom in ponudnikom, ki so oškodovani z odločitvami naročnikov, ne smejo ogrožati polnega učinka direktiv 89/665 in 92/13, katerih cilj je zagotoviti, da se lahko nezakonite odločitve naročnikov učinkovito in čim hitreje pregledajo (glej zlasti sodbe z dne 12. decembra 2002, Universale-Bau in drugi, C‑470/99, EU:C:2002:746, točka 72; z dne 27. februarja 2003, Santex, C‑327/00, EU:C:2003:109, točka 51, in z dne 3. marca 2005, Fabricom, C‑21/03 in C‑34/03, EU:C:2005:127, točka 42; sklep z dne 4. oktobra 2007, Consorzio Elisoccorso San Raffaele, C‑492/06, EU:C:2007:583, točka 29, ter sodbi z dne 12. marca 2015, eVigilo, C‑538/13, EU:C:2015:166, točka 40, in z dne 6. oktobra 2015, Orizzonte Salute, C‑61/14, EU:C:2015:655, točka 47).

               44

               Zlasti je treba paziti, da se ne krši učinkovitost direktiv 89/665 in 92/13 (glej sodbi z dne 18. junija 2002, HI, C‑92/00, EU:C:2002:379, točki 58 in 59, in z dne 11. decembra 2014, Croce Amica One Italia, C‑440/13, EU:C:2014:2435, točka 40) niti pravice, ki jih imajo posamezniki na podlagi prava Unije (sodbi z dne 12. decembra 2002, Universale-Bau in drugi, C‑470/99, EU:C:2002:746, točka 72, in z dne 28. januarja 2010, Uniplex (UK), C‑406/08, EU:C:2010:45, točka 49).

               45

               Poleg tega je treba spomniti na to, da iz uvodne izjave 36 Direktive 2007/66 izhaja, da je njen namen in torej tudi namen direktiv 89/665 in 92/13, ki ju je prvonavedena spremenila in dopolnila, zagotoviti polno upoštevanje pravice do učinkovitega pravnega sredstva in poštene obravnave pred nepristranskim sodiščem v skladu s členom 47, prvi in drugi odstavek, Listine.

               46

               Zato morajo države članice, kadar določajo podrobnosti postopka s pravnimi sredstvi, ki so namenjena zagotavljanju varstva pravic na podlagi direktiv 89/665 in 92/13, kandidatom in ponudnikom, ki so oškodovani z odločbami naročnikov, zagotoviti spoštovanje pravice do učinkovitega pravnega sredstva in nepristranskega sodišča iz člena 47 Listine.

               47

               V tem primeru člen 271a, od (1) do (5), OUG št. 34/2006 za vse osebe, ki sodelujejo v postopku za oddajo javnega naročila in nameravajo izpodbijati odločbo naročnika bodisi pred CNSC bodisi neposredno pred sodiščem, določa obveznost pologa varščine za dobro ravnanje kot pogoj dopustnosti vsakega pravnega sredstva. Ta varščina v znesku, ki ustreza 1 % ocenjene vrednosti zadevnega javnega naročila in ne sme presegati 25.000 EUR za javna naročila blaga in storitev ter 100.000 EUR za javna naročila gradenj, mora biti položena v korist naročnika prek bančnega nakazila ali garancijskega instrumenta, ki ga bančna institucija ali zavarovalnica izda za obdobje veljavnosti najmanj 90 dni.

               48

               Vendar je treba to varščino v skladu s členom 271b (4) in (5) OUG št. 34/2006 povrniti, če je bilo pravnemu sredstvu ugodeno, in to najpozneje v petih dneh od dneva, ko je odločba postala dokončna, pa tudi v primeru, da je pravno sredstvo umaknjeno ali zavrnjeno, ker v smislu sodb Curtea Constituţională (ustavno sodišče) št. 5 z dne 15. januarja 2015 in št. 750 z dne 4. novembra 2015 ni več pravne podlage za to, da se varščina obdrži.

               49

               Kot je navedla generalna pravobranilka v točki 37 sklepnih predlogov, pomeni varščina za dobro ravnanje kot predpogoj za to, da bo pravno sredstvo obravnavano, omejitev pravice do učinkovitega pravnega sredstva pred sodiščem v smislu člena 47 Listine, ki je v skladu s členom 52(1) Listine upravičena le, če je predpisana z zakonom, če spoštuje bistveno vsebino navedene pravice ter če je potrebna in dejansko ustreza ciljem splošnega interesa, ki jih priznava Evropska unija, oziroma je potrebna zaradi zaščite pravic in svoboščin drugih (glej sodbo z dne 4. maja 2016, Pillbox 38, C‑477/14, EU:C:2016:324, točka 160).

               50

               Ugotoviti je treba, da je pravna podlaga varščine za dobro ravnanje v postopkih v glavni stvari jasno in natančno določena v OUG št. 34/2006, tako da je treba šteti, da je določena v nacionalni zakonodaji (glej sodbe z dne 27. maja 2014, Spasic, C‑129/14 PPU, EU:C:2014:586; z dne 6. oktobra 2015, Delvigne, C‑650/13, EU:C:2015:648, točka 47, in z dne 17. decembra 2015, WebMindLicenses, C‑419/14, EU:C:2015:832, točka 81). Poleg tega okoliščina, da lahko varščina za dobro ravnanje doseže znaten znesek 25.000 EUR ali 100.000 EUR, ne more privesti do ugotovitve, da obveznost pologa takšne varščine posega v bistvo vsebine pravice do učinkovitega pravnega sredstva, saj naročnik te varščine nikakor ne more zadržati, ne glede na to, kakšen bi lahko bil izid pravnega sredstva.

               51

               Kljub temu pa je treba še preveriti, ali varščina za dobro ravnanje ustreza cilju splošnega interesa in ali – v primeru pritrdilnega odgovora – spoštuje načelo sorazmernosti v smislu člena 52(1) Listine.

               52

               Člen 271a(1) OUG št. 34/2006 določa, da je namen varščine za dobro ravnanje varstvo naročnikov pred tveganjem morebitnega neustreznega ravnanja. Romunska vlada je v pisnih stališčih in na obravnavi navedla, da je bil glavni namen varščine za dobro ravnanje pospešiti postopke za oddajo javnih naročil, s čimer bi se preprečile zloraba pravnih sredstev in vsakršne zamude pri oddaji javnih naročil.

               53

               V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je boj proti zlorabnemu izvrševanju pravnih sredstev, kot je navedla generalna pravobranilka v točki 44 sklepnih predlogov, legitimen cilj, ki prispeva ne le k izvedbi ciljev, ki jim sledita direktivi 89/665 in 92/13, temveč tudi širše, namreč k dobremu delovanju sodnega sistema.

               54

               Finančna zahteva, kot je varščina za dobro ravnanje iz postopkov v glavni stvari, pomeni ukrep, ki lahko odvrne od zlorabnih ugovorov in vsem zadevnim osebam v interesu dobrega delovanja sodnega sistema zagotavlja, da se njihova pravna sredstva obravnavajo v kar najbolj razumnih rokih v skladu s členom 47, prvi in drugi odstavek, Listine.

               55

               Vendar čeprav je z interesi dobrega delovanja sodnega sistema mogoče upravičiti naložitev finančne omejitve za dostop do sodišč za posameznika, pa mora biti ta omejitev v razumnem sorazmerju med uporabljenimi sredstvi in uresničevanim ciljem (glej v tem smislu sodbo z dne 22. decembra 2010, DEB, C‑279/09, EU:C:2010:811, točki 47 in 60).

               56

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da čeprav je obveznost pologa varščine za dobro ravnanje manj odvračalen ukrep v sedanji različici kot pa v prvotni različici, ker je naročnik v primeru zavrnitve ali umika pravnega sredstva ne more več samodejno in brezpogojno obdržati, ostaja dejstvo, da se s to obveznostjo lahko uresničuje cilj boja proti zlorabam pravnih sredstev, ki je določen v romunski zakonodaji.

               57

               Prvič, kot je navedla generalna pravobranilka v točki 55 sklepnih predlogov, pomeni polog varščine za dobro ravnanje finančno breme za tožečo stranko, ki opravi bančno nakazilo oziroma predloži bančno garancijo.

               58

               Znesek varščine za dobro ravnanje je določen kot odstotek cene upoštevnega javnega naročila, ki lahko doseže 25.000 EUR za javna naročila blaga in storitev in 100.000 EUR za javna naročila gradenj.

               59

               S sprostitvijo tako velike vsote z bančnim nakazilom, ki je nujna za izpolnitev zahtevanih ukrepov, da bi se oblikovala bančna garancija in plačali stroški, povezani s to garancijo, so tožeče stranke spodbujene k določeni previdnosti pri vlaganju pravnih sredstev. Poleg tega varščina za dobro ravnanje, dokler ni povrnjena, bremeni vire oziroma vsaj kreditne zmožnosti tožečih strank in zato tožeče stranke spodbuja k skrbnosti v postopkih, v katerih so udeležene, v skladu z zahtevo po čim hitrejših postopkih iz člena 1(1) Direktive 89/665 in člena 1(1) Direktive 92/13. Kot je navedla romunska vlada na obravnavi, namreč ni mogoče izključiti, da bi taka finančna zahteva morebitne tožeče stranke spodbudila k temu, da resno ocenijo svoj interes za začetek sodnega postopka in svoje možnosti uspeha ter jih odvrnila od vlaganja predlogov, ki so očitno neutemeljeni oziroma je njihov namen le zavlačevanje postopka oddaje javnega naročila (glej po analogiji sodbo z dne 6. oktobra 2015, Orizzonte Salute, C‑61/14, EU:C:2015:655, točka 73).

               60

               Drugič, ker na podlagi sodb Curtea Constituţională (ustavno sodišče) št. 5 z dne 15. januarja 2015 in št. 750 z dne 4. novembra 2015 samodejno in brezpogojno zadržanje varščine za dobro ravnanje s strani naročnika in njeno plačilo na prvi poziv nista več mogoči, ni mogoče šteti, da bi zgolj obveznost pologa te varščine kot pogoj dopustnosti vseh pravnih sredstev presegala to, kar je nujno, da se doseže cilj, ki si ga prizadeva doseči, namreč boj proti zlorabam pravnih sredstev.

               61

               Varščina za dobro ravnanje, ki znaša 1 % vrednosti javnega naročila in ki je omejena glede na vrsto javnega naročila, namreč ostaja nizka (glej sodbo z dne 6. oktobra 2015, Orizzonte Salute, C‑61/14, EU:C:2015:655, točka 58), zlasti za ponudnike, ki morajo običajno dokazati finančno sposobnost. Dalje lahko ta varščina v vsakem primeru obstaja v obliki bančne garancije. Nazadnje mora biti položena samo za obdobje od vložitve pravnega sredstva do njegove dokončne rešitve.

               62

               Nazadnje, Curtea de Apel Bucureşti (pritožbeno sodišče v Bukarešti) je v odgovoru na zahtevo za pojasnilo, ki jo je nanj naslovilo Sodišče, slednje pozvalo, naj odgovori na njegovo vprašanje ob upoštevanju kopičenja varščine za dobro ravnanje in razpisne varščine, ki jo mora ravno tako položiti ponudnik v skladu s členom 43a OUG št. 34/2006. Vendar pa v zvezi s tem ni podalo nobenega pojasnila niti glede trenutne ureditve razpisne varščine niti glede njene povezave z varščino za dobro ravnanje. Sodišče se v teh okoliščinah v zvezi s tem ne more izjasniti.

               63

               Ob upoštevanju zgornjih ugotovitev je treba na postavljeni vprašanji odgovoriti, da je treba člen 1, od (1) do (3), Direktive 89/665 in člen 1, od (1) do (3), Direktive 92/13 v povezavi s členom 47 Listine razlagati tako, da ne nasprotujeta nacionalni zakonodaji, kot je ta v postopkih v glavni stvari, ki dopustnost vseh pravnih sredstev zoper odločbo naročnika pogojuje z obveznostjo tožeče stranke, da položi varščino za dobro ravnanje, ki jo določa v korist naročnika, saj je to varščino treba vrniti tožeči stranki ne glede na izid pravnega sredstva.

         Stroški

               64

               Ker je ta postopek za stranke v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

                     Člen 1, od (1) do (3), Direktive Sveta 89/665/EGS z dne 21. decembra 1989 o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o uporabi revizijskih postopkov oddaje javnih naročil za preskrbo in javnih naročil za gradnje, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2007/66/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. decembra 2007, in člen 1, od (1) do (3), Direktive Sveta 92/13/EGS z dne 25. februarja 1992 o uskladitvi zakonov in drugih predpisov o uporabi pravil Skupnosti za oddajo javnih naročil podjetij na vodnem, energetskem, transportnem in telekomunikacijskem področju, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2007/66, v povezavi s členom 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah je treba razlagati tako, da ne nasprotujeta nacionalni zakonodaji, kot je ta v postopkih v glavni stvari, ki dopustnost vseh pravnih sredstev zoper odločbo naročnika pogojuje z obveznostjo tožeče stranke, da položi varščino za dobro ravnanje, ki jo določa v korist naročnika, saj je to varščino treba vrniti tožeči stranki ne glede na izid pravnega sredstva.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: romunščina.


Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 31. marca 2004. # Interquell GmbH proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti. # Zadeva T-20/02.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 26. januarja 2017.#Hansa Metallwerke AG in drugi proti Evropski komisiji.#Pritožba – Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Belgijski, nemški, francoski, italijanski, nizozemski in avstrijski trg kopalniške opreme – Usklajevanje prodajnih cen in izmenjava občutljivih poslovnih informacij – Uredba (ES) št. 1/2003 – Člen 23(2) – Zgornja meja 10 % prometa – Obveznost obrazložitve – Varstvo zaupanja v pravo.#Zadeva C-611/13 P.

text:
         SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 26. januarja 2017 (
            *1
         )
      „Pritožba — Konkurenca — Omejevalni sporazumi — Belgijski, nemški, francoski, italijanski, nizozemski in avstrijski trg kopalniške opreme — Usklajevanje prodajnih cen in izmenjava občutljivih poslovnih informacij — Uredba (ES) št. 1/2003 — Člen 23(2) — Zgornja meja 10 % prometa — Obveznost obrazložitve — Varstvo zaupanja v pravo“
      V zadevi C‑611/13 P,
      zaradi pritožbe na podlagi člena 56 Statuta Sodišča Evropske unije, vložene 26. novembra 2013,

         Hansa Metallwerke AG s sedežem v Stuttgartu (Nemčija),

         Hansa Nederland BV s sedežem v Nijkerku (Nizozemska),

         Hansa Italiana Srl s sedežem v Castelnuovo del Gardu (Italija),

         Hansa Belgium s sedežem v Assu (Belgija),

         Hansa Austria GmbH s sedežem v Salzburgu (Avstrija),
      ki jih zastopajo S. Cappellari, H.‑J. Hellmann in C. Malz, odvetniki,
      pritožnice,
      drugi stranki v postopku sta

         Evropska komisija, ki jo zastopata L. Malferrari in R. Sauer, agenta, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,
      tožena stranka na prvi stopnji,

         Svet Evropske unije,

      intervenient na prvi stopnji,
      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi A. Tizzano, podpredsednik Sodišča v funkciji predsednika prvega senata, M. Berger, sodnica, E. Levits, S. Rodin (poročevalec) in F. Biltgen, sodniki,
      generalni pravobranilec: M. Wathelet,
      sodni tajnik: K. Malacek, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 10. septembra 2015,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Družbe Hansa Metallwerke AG, Hansa Nederland BV, Hansa Italiana Srl, Hansa Belgium in Hansa Austria GmbH s pritožbo predlagajo razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 16. septembra 2013, Hansa Metallwerke in drugi/Komisija (T‑375/10, neobjavljena, v nadaljevanju: izpodbijana sodba, EU:T:2013:475), s katero je to zavrnilo njihovo tožbo za razglasitev delne ničnosti Sklepa Komisije C(2010) 4185 final z dne 23. junija 2010 v zvezi s postopkom uporabe člena 101 PDEU in člena 53 Sporazuma EGP (zadeva COMP/39092 – kopalniška oprema) (v nadaljevanju: sporni sklep), in podredno znižanje globe, ki je bila s tem sklepom naložena pritožnicam.

         Pravni okvir

         Uredba (ES) št. 1/2003

               2

               Uredba Sveta (ES) št. 1/2003 z dne 16. decembra 2002 o izvajanju pravil konkurence iz členov [81 ES] in [82 ES] (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 2, str. 205) v členu 23(2) in (3) določa:
               „2.   Komisija lahko podjetjem in podjetniškim združenjem z odločbo naloži globe, kadar naklepno ali iz malomarnosti:

                        (a)

                        kršijo člen [81 ES] ali člen [82 ES] […]
                        […]

                  Za vsako podjetje ali podjetniško združenje, udeleženo pri kršitvi, globa ne presega 10 % njegovega celotnega prometa v predhodnem poslovnem letu.
               […]
               3.   Pri določanju višine globe se upošteva teža, pa tudi trajanje kršitve.“

         Smernice iz leta 2006

               3

               Smernice o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 23(2)(a) Uredbe št. 1/2003 (UL 2006, C 210, str. 2, v nadaljevanju: Smernice iz leta 2006) v točki 2 določajo, da mora v zvezi z določitvijo glob „Komisija […] upoštevati trajanje in težo kršitve“ in da „naložena globa ne sme presegati omejitev, določenih v drugem in tretjem pododstavku člena 23(2) Uredbe št. 1/2003“.

               4

               Točka 37 Smernic iz leta 2006 določa:
               „V teh smernicah je predstavljena splošna metodologija za določanje glob, vendar lahko Komisija zaradi posebnosti posamezne zadeve ali potrebe po zagotavljanju odvračilnega učinka v posamezni zadevi utemeljeno odstopi od te metodologije ali omejitev, določenih v točki 21.“

         Dejansko stanje in sporni sklep

               5

               Dejansko stanje spora je bilo navedeno v točkah od 1 do 34 izpodbijane sodbe in ga je mogoče povzeti tako.

               6

               Pritožnice so proizvajalke kopalniških armatur.

               7

               Družba Masco Corp. in njene hčerinske družbe, med njimi Hansgrohe AG, ki proizvaja kopalniške armature, in Hüppe GmbH, ki proizvaja zaslone za prhanje, so 15. julija 2004 obvestile Komisijo o obstoju omejevalnega sporazuma v sektorju kopalniške opreme in zaprosile za imuniteto pred globami na podlagi Obvestila Komisije o imuniteti pred globami in zmanjševanju glob v primerih kartelov (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 2, str. 155) (v nadaljevanju: Obvestilo o prizanesljivosti iz leta 2002), če pa jim ta ne bi bila odobrena, pa znižanje zneska glob, ki bi se jim lahko naložile.

               8

               Komisija je 9. in 10. novembra 2004 opravila nenapovedane preglede v prostorih več družb in nacionalnih poklicnih združenj, ki delujejo v sektorju kopalniške opreme. Komisija je, potem ko je med 15. novembrom 2005 in 16. majem 2006 na navedene družbe in združenja, tudi na pritožnice, naslovila zahteve po informacijah, 26. marca 2007 sprejela obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, ki jim ga je vročila.

               9

               Komisija je po zaslišanju, ki je potekalo od 12. do 14. novembra 2007, in po tem, ko je poslala dopis z dne 9. julija 2009 o ugotovljenih dejstvih in zahteve po dodatnih informacijah, ki so bile nato naslovljene na pritožnice, 23. junija 2010 sprejela sporni sklep, s katerim je ugotovila obstoj kršitve člena 101(1) PDEU in člena 53 Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru z dne 2. maja 1992 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 52, str. 3) v sektorju kopalniške opreme. Ta kršitev, pri kateri naj bi bilo udeleženih 17 podjetij, naj bi potekala v različnih obdobjih med 16. oktobrom 1992 in 9. novembrom 2004 in naj bi zajemala vse protikonkurenčne sporazume in usklajena ravnanja na ozemlju Belgije, Nemčije, Francije, Italije, Nizozemske in Avstrije. Proizvodi, na katere se je nanašal omejevalni sporazum, so kopalniška oprema, ki je del ene od treh podskupin teh proizvodov, in sicer kopalniških armatur, zaslonov za prhanje in z njimi povezane dodatne opreme ter izdelke sanitarne keramike.

               10

               Komisija je v zvezi z udeležbo pritožnic pri ugotovljeni kršitvi navedla, prvič, da so bile te sicer v obdobju kršitve zlasti proizvajalke kopalniških armatur, da pa so glede na svojo udeležbo na tajnih sestankih različnih usklajevalnih teles, katerih članice so bile, vedele za različne vrste proizvodov, ki so bili predmet kršitve. Drugič, Komisija je v zvezi z geografskim obsegom omejevalnega sporazuma menila, da so pritožnice sodelovale na sestankih v petih od šestih držav članic, v katerih je bila ugotovljena kršitev do leta 2002, namreč v Belgiji, Nemčiji, Italiji, na Nizozemskem in v Avstriji. V zvezi s Francijo je Komisija priznala, da so pritožnice kljub obstoju kršitve od leta 2002 v navedenem letu prenehale sodelovati v zadevnem nacionalnem poklicnem združenju. Vendar pa je ob upoštevanju več informacij in dokazov menila, da bi lahko pritožnice razumno domnevale, da so imela protikonkurenčna ravnanja, ki so bila značilna za razkrito kršitev, učinke na francoskem ozemlju. Komisija je zato sklepala, da pritožnice niso mogle prezreti splošnega obsega in temeljnih značilnosti zadevne kršitve.

               11

               Komisija je zato v členu 2, prvi odstavek, točka 5, spornega sklepa pritožnicam naložila globo v skupnem znesku 14.758.220 EUR.

               12

               Komisija se je pri izračunu teh glob oprla na Smernice iz leta 2006.

         Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba

               13

               Pritožnice so 8. septembra 2010 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložile tožbo, s katero so Splošnemu sodišču predlagale, naj razglasi sporni sklep za ničen, pri čemer so navajale šest tožbenih razlogov. Prvi tožbeni razlog se je nanašal na napačno uporabo prava in napačno presojo v zvezi z najvišjim zneskom globe, naložene v skladu s členom 23(2), drugi pododstavek, Uredbe št. 1/2003, drugi na kršitev načela varstva zaupanja v pravo, tretji na kršitev člena 23(2) te uredbe v povezavi z Obvestilom o prizanesljivosti iz leta 2002, ki izhaja iz napake pri izračunu zneska globe, četrti na kršitev načela prepovedi retroaktivnosti, peti na kršitev načela zakonitosti kazni, ki izhaja iz člena 23(2) navedene uredbe, ter šesti na kršitev načel zakonitosti upravnega delovanja in pravne varnosti.

               14

               Pritožnice so podredno predlagale znižanje naložene globe.

               15

               Splošno sodišče je z izpodbijano sodbo tožbo v celoti zavrnilo.

         Predlogi strank

               16

               Pritožnice Sodišču predlagajo, naj:

                        —

                        izpodbijano sodbo razveljavi;

                        —

                        sporni sklep razglasi za ničen v delu, v katerem se nanaša na pritožnice;

                        —

                        podredno, zniža globo;

                        —

                        Komisiji naloži plačilo stroškov in,

                        —

                        še bolj podredno, razveljavi izpodbijano sodbo in zadevo vrne Splošnemu sodišču v razsojanje.

               17

               Komisija Sodišču predlaga, naj:

                        —

                        pritožbo zavrne;

                        —

                        podredno, v primeru delne razveljavitve sodbe tožbo zavrne in

                        —

                        pritožnicam naloži plačilo stroškov.

         Pritožba

               18

               Pritožnice v utemeljitev pritožbe navajajo tri pritožbene razloge. Prvi pritožbeni razlog se nanaša na to, da naj bi Splošno sodišče kršilo načelo individualizacije kazni in sankcij. Drugi pritožbeni razlog se nanaša na kršitev obveznosti obrazložitve. Tretji pritožbeni razlog se nanaša na kršitev načela varstva zaupanja v pravo.

         Prvi pritožbeni razlog: kršitev načela individualizacije kazni

      Trditve strank

               19

               Pritožnice s prvim pritožbenim razlogom zatrjujejo, da je Splošno sodišče zlasti v točki 87 izpodbijane sodbe kršilo načelo individualizacije kazni.

               20

               Komisija naj bi namreč v spornem sklepu napačno uporabila pravo pri izvajanju pristojnosti, ki ji je s členom 23(2) Uredbe št. 1/2003 dodeljena za odmero glob, ko je pri odmeri globe, ki je bila naložena pritožnicam, uporabila Smernice iz leta 2006.

               21

               Splošna metoda za izračun, določena s temi smernicami, pa bi v položaju, kot je ta v obravnavanem primeru, privedla do tega, da bi se zgornja meja 10 %, določena s členom 23(2) Uredbe št. 1/2003, navadno presegla, zlasti pri nerazvejanih „enoproizvodnih“ podjetjih. Uporaba te metode bi torej povzročila, da se merili trajanja in teže kršitve, ki so jo storila ta podjetja, na kateri napotuje člen 23(3) Uredbe št. 1/2003, ne bi ustrezno upoštevali. Tako naj bi bilo z uporabo navedenih smernic načelo individualizacije kazni še bolj kršeno kot z uporabo Smernic o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 15(2) Uredbe št. 17 in členom 65(5) [ESPJ] (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 1, str. 171; v nadaljevanju: Smernice iz leta 1998).

               22

               Pritožnice zatrjujejo, da ima Splošno sodišče v skladu s členom 31 Uredbe št. 1/2003 neomejeno sodno pristojnost, ki mu med drugim omogoča, da presojo Komisije nadomesti s svojo presojo in s tem odpravi, zniža ali zviša globo, ki jo je naložila Komisija. Poleg tega naj bi iz sodbe z dne 16. junija 2011, Putters International/Komisija (T‑211/08, EU:T:2011:289), in iz sklepa Komisije z dne 28. marca 2012 v zvezi s postopkom na podlagi člena 101 PDEU (1) in člena 53 Sporazuma EGP (zadeva COMP/39.452 – Okovje za okna in balkonska vrata) (v nadaljevanju: Sklep z dne 28. marca 2012) izhajalo, da naj bi Splošno sodišče moralo, kadar je Komisija pri izvajanju svoje pristojnosti odmere zneska globe storila napako, v okviru svoje neomejene sodne pristojnosti opraviti avtonomno presojo globe ob upoštevanju posebnih okoliščin konkretnega primera.

               23

               Splošno sodišče pa naj v točki 87 izpodbijane sodbe ne bi izvedlo take presoje in naj bi zgolj napačno napotilo na sodno prakso v zvezi s skladnostjo Smernic iz leta 1998 z načelom individualizacije kazni, pri čemer je menilo, da ta velja identično tudi v zvezi z uporabo Smernic iz leta 2006.

               24

               Komisija meni, da je ta pritožbeni razlog nedopusten in v vsakem primeru neutemeljen.

         Presoja Sodišča

               25

               Pritožnice s prvim pritožbenim razlogom v bistvu Splošnemu sodišču očitajo, da je v točki 87 izpodbijane sodbe kršilo pravo Unije, zlasti načelo individualizacije kazni, s tem da ni opravilo avtonomne presoje globe in je štelo, da se zgornja meja 10 % prometa, določena v členu 23(2) Uredbe št. 1/2003, in sodna praksa Sodišča v zvezi s to zgornjo mejo, ki je bila izoblikovana v Smernicah iz leta 1998, uporabljata pri odmeri glob, naloženih v skladu s Smernicami iz leta 2006. Splošno sodišče naj tako ne bi upoštevalo, da je posledica uporabe zadnjenavedenih smernic na eni strani ta, da se teža in trajanje kršitev ne bi zadostno upoštevala pri izračunu globe, in na drugi ta, da bi se zgornja meja 10 % navadno presegla pri nerazvejanih „enoproizvodnih“ podjetjih.

               26

               Ugotoviti je treba, da Splošno sodišče s tem ni napačno uporabilo prava.

               27

               Kot je Splošno sodišče namreč pravilno poudarilo v točki 87 izpodbijane sodbe, iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da je to, da se nekateri dejavniki, kot sta teža in trajanje kršitve, zaradi uporabe zgornje meje 10 % prometa iz člena 23(2), drugi pododstavek, Uredbe št. 1/2003 dejansko ne odražajo v znesku globe, zgolj navadna posledica uporabe te zgornje meje za končni znesek (glej zlasti sodbi z dne 28. junija 2005, Dansk Rørindustri in drugi/Komisija, C‑189/02 P, C‑202/02 P, od C‑205/02 P do C‑208/02 P in C‑213/02 P, EU:C:2005:408, točka 279, in z dne 12. julija 2012, Cetarsa/Komisija, C‑181/11 P, neobjavljena, EU:C:2012:455, točka 81).

               28

               Z navedeno zgornjo mejo se namreč želi izogniti nalaganju glob, za katere je mogoče predvideti, da jih podjetja glede na svojo velikost, kot je določena, čeprav približno in nepopolno, z njihovim skupnim prometom, ne bodo mogla plačati (sodbi z dne 28. junija 2005, Dansk Rørindustri in drugi/Komisija, C‑189/02 P, C‑202/02 P, od C‑205/02 P do C‑208/02 P in C‑213/02 P, EU:C:2005:408, točka 280, in z dne 12. julija 2012, Cetarsa/Komisija, C‑181/11 P, neobjavljena, EU:C:2012:455, točka 82).

               29

               Gre torej za omejitev, ki se enotno uporablja za vsa podjetja in je predpisana glede na velikost vsakega od njih zaradi preprečitve čezmernih in nesorazmernih glob. Ta zgornja meja ima tako namen, ki je drugačen in neodvisen od namena meril teže in trajanja kršitve (sodbi z dne 28. junija 2005, Dansk Rørindustri in drugi/Komisija, C‑189/02 P, C‑202/02 P, od C‑205/02 P do C‑208/02 P in C‑213/02 P, EU:C:2005:408, točki 281 in 282, ter z dne 12. julija 2012, Cetarsa/Komisija, C‑181/11 P, neobjavljena, EU:C:2012:455, točka 83).

               30

               Iz tega izhaja, da je treba tako trditve glede nezadostnega upoštevanja teže in trajanja kršitev zaradi uporabe zgornje meje, določene s členom 23(2) Uredbe št. 1/2003, kot tudi trditve, da naj bi se navedena omejitev zaradi Smernic iz leta 2006 in nasprotno od izida, do katerega bi prišlo v skladu s Smernicami iz leta 1998, navadno presegla pri nerazvejanih „enoproizvodnih“ podjetjih, zavrniti kot neutemeljene.

               31

               Tudi ob predpostavki, da pri izračunu glob, ki jih je treba naložiti podjetjem, ki ponujajo malo proizvodov, vmesni zneski pogosteje presegajo zgornjo mejo, določeno v členu 23(2) Uredbe št. 1/2003, kadar Komisija uporabi Smernice iz leta 2006, kot pa se to zgodi v skladu s Smernicami iz leta 1998, taka okoliščina ne more omajati zakonitosti uporabe te omejitve, na katero se je Sodišče sklicevalo tako v zvezi z globami, naloženimi v skladu s prvimi smernicami, kot tudi globami, naloženimi v skladu z drugimi smernicami.

               32

               Splošnemu sodišču zato ni mogoče očitati, da je v točki 87 izpodbijane sodbe potrdilo presojo Komisije glede zneska globe, ki jo je naložila pritožnicam in ki je temeljila na Smernicah iz leta 2006, ne da bi opravilo avtonomno presojo te globe.

               33

               Iz navedenega sledi, da je treba prvi pritožbeni razlog zavrniti.

         Drugi pritožbeni razlog: obveznost obrazložitve

      Trditve strank

               34

               Pritožnice z drugim pritožbenim razlogom zatrjujejo, da so ugotovitve Splošnega sodišča glede načela individualizacije kazni pomanjkljivo obrazložene. Čeprav je Splošno sodišče v točki 80 in naslednjih, zlasti v točki 87 izpodbijane sodbe, preučilo nekatere trditve pritožnic v zvezi s tem vprašanjem, naj ne bi navedlo trditev, ki se nanašajo na sodbo z dne 16. junija 2011, Putters International/Komisija (T‑211/08, EU:T:2011:289), in zlasti preudarkov iz točke 75 navedene sodbe, kljub pomembnosti, ki so jo tem trditvam pripisovale pritožnice. Poleg tega naj se izpodbijana sodba ne bi sklicevala na upoštevne razloge iz Sklepa z dne 28. marca 2012, tako da naj se Splošno sodišče o tem ne bi izreklo.

               35

               Komisija odgovarja, da je Splošno sodišče moralo obrazložiti le bistvene razloge za svojo odločitev, ni se mu pa bilo treba sklicevati na obiter dictum iz neke sodbe ali poznejšega sklepa Komisije.

         Presoja Sodišča

               36

               Opozoriti je treba, da se v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča z obveznostjo obrazložitve Splošnemu sodišču ne nalaga, naj zagotovi obrazlažitev, ki bi izčrpno in posamično sledila ugotovitvam, ki jih navajajo stranke v sporu; obrazložitev je torej lahko implicitna, če zadevnim osebam omogoča, da se seznanijo z razlogi, zakaj Splošno sodišče ni sprejelo njihovih trditev, Sodišču pa omogoča, da ima na voljo dovolj elementov za izvajanje nadzora (glej v tem smislu zlasti sodbi z dne 7. januarja 2004, Aalborg Portland in drugi/Komisija, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P in C‑219/00 P, EU:C:2004:6, točka 372, in z dne 9. septembra 2008, FIAMM in drugi/Svet in Komisija, C‑120/06 P in C‑121/06 P, EU:C:2008:476, točka 96).

               37

               Natančneje, obveznosti Splošnega sodišča, da obrazloži svoje sodbe, načeloma ni mogoče razširiti do te meje, da se mu naloži, da mora obrazložiti rešitev, ki jo je sprejelo v neki zadevi, glede na sklep, ki ga je izdala Komisija v drugi zadevi (glej v tem smislu sodbo z dne 11. julija 2013, Team Relocations in drugi/Komisija, C‑444/11 P, neobjavljena, EU:C:2013:464, točka 66, in sklep z dne 4. septembra 2014, Metropolis Inmobiliarias y Restauraciones/UUNT, C‑509/13 P, neobjavljen, EU:C:2014:2173, točka 51).

               38

               Ker je Splošno sodišče v izpodbijani sodbi jasno navedlo razloge, iz katerih je zavrnilo trditve pritožnic v zvezi s kršitvami načela individualizacije kazni, je treba drugi pritožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.

         Tretji pritožbeni razlog: kršitev načela varstva zaupanja v pravo

               39

               Pritožnice se s tretjim pritožbenim razlogom sklicujejo na kršitev načela varstva zaupanja v pravo.

               40

               Pritožnice v zvezi s tem zlasti zatrjujejo, da kot je razvidno iz točke 104 izpodbijane sodbe, ni sporno, da je Komisija s tem, ko je drugim podjetjem sporočila poslovne skrivnosti v zvezi z njimi, večkrat kršila postopkovna pravila. Splošno sodišče pa naj bi v točkah od 102 do 119 navedene sodbe zelo formalno preučilo, ali je Komisija spoštovala načelo varstva zaupanja v pravo, pri čemer ni upoštevalo bistvene lastnosti zaupanja pritožnic v službe Komisije pri izvajanju Obvestila o prizanesljivosti iz leta 2002.

               41

               Podjetjem, ki sodelujejo, bi moralo biti omogočeno, da se zanesejo na zagotovila Komisije, kadar ta usklajena zagotovila dajo agenti, ki so odgovorni za skupino, ki je zadolžena za zadevo. Ugotovitev Splošnega sodišča v točki 115 izpodbijane sodbe, da s takimi zagotovili ne nastane tako zaupanje v pravo, ker jih niso dale pristojne službe, je po mnenju pritožnic v nasprotju s ciljem splošnega interesa, da se preganjajo kršitve, in krši načelo varstva zaupanja v pravo.

               42

               Po mnenju Komisije je treba ta pritožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.

         Presoja Sodišča

               43

               Poudariti je treba, da je Splošno sodišče v točkah od 110 do 116 izpodbijane sodbe preučilo, ali je Komisija s tem, da pritožnicam ni odobrila znižanja zneska globe, ki jim je bila naložena, kršila načelo varstva zaupanja v pravo.

               44

               Splošno sodišče je v zvezi s tem v točki 111 izpodbijane sodbe pravilno poudarilo, da iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da se za pravico do uveljavljanja varstva zaupanja v pravo zahteva, da so izpolnjeni trije kumulativni pogoji, med katerimi je pogoj, da mora natančna, brezpogojna in skladna zagotovila dati upravni organ Evropske unije (glej v tem smislu sodbi z dne 18. julija 2007,AER/Karatzoglou, C‑213/06 P, EU:C:2007:453, točka 33, in z dne 16. decembra 2008, Masdar (UK)/Komisija, C‑47/07 P, EU:C:2008:726, točka 81). Splošno sodišče je nato v točkah od 113 do 116 izpodbijane sodbe ugotovilo, da v obravnavanem primeru ti trije pogoji niso izpolnjeni.

               45

               V delu, v katerem se trditve pritožnic nanašajo zlasti na točko 115 izpodbijane sodbe v zvezi z neobstojem pristojnosti zadevnih agentov ali služb Komisije, da dajo taka zagotovila, pa zadostuje ugotoviti, da je navedena točka vsekakor nepotrebna in da s temi trditvami torej ni mogoče doseči razveljavitve izpodbijane sodbe.

               46

               Tretji pritožbeni razlog je treba zato zavrniti kot brezpredmeten.

               47

               Ker noben od pritožbenih razlogov, ki jih navajajo pritožnice, ni bil sprejet, je treba pritožbo v celoti zavrniti.

         Stroški

               48

               Člen 184(2) Poslovnika Sodišča določa, da če pritožba ni utemeljena, Sodišče odloči o stroških.

               49

               Na podlagi člena 138(1) tega poslovnika, ki se na podlagi člena 184(1) istega poslovnika uporablja za pritožbeni postopek, se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki. Ker pritožnice s pritožbenimi predlogi niso uspele in je Komisija predlagala, naj se jim naloži plačilo stroškov, se jim naloži plačilo stroškov, ki se nanašajo na to pritožbo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:

                           1.

                           Pritožba se zavrne.

                           2.

                           Družbam Hansa Metallwerke AG, Hansa Nederland BV, Hansa Italiana Srl, Hansa Belgium in Hansa Austria GmbH se naloži plačilo stroškov.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	* Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča z dne 29. junija 1999. # Kraljevina Švedska proti Svetu Evropske unije. # Ribištvo. # Zadeva C-206/97.