title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 13. decembra 2007.#United Pan-Europe Communications Belgium SA in drugi proti Belgijski državi.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Conseil d’État - Belgija.#Člen 49 ES - Prosto opravljanje storitev - Nacionalna zakonodaja, ki kabelskim operaterjem nalaga obveznost oddajanja programov, ki jih oddajajo nekateri zasebni izdajatelji televizijskih programov (‚must carry‘) - Omejitev - Nujni razlogi v splošnem interesu - Ohranitev pluralizma v dvojezični regiji.#Zadeva C-250/06.

text:
      Zadeva C-250/06
      United Pan-Europe Communications Belgium SA in drugi
      proti
      državi Belgiji
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Conseil d'État (Belgija))
      „Člen 49 ES – Svoboda opravljanja storitev – Nacionalna zakonodaja, ki kabelskim operaterjem nalaga obveznost oddajanja programov, ki jih oddajajo nekateri zasebni izdajatelji
         televizijskih programov (‚must carry‘) – Omejitev – Nujni razlogi v splošnem interesu – Ohranitev pluralizma v dvojezični regiji“

      Sklepni predlogi generalnega pravobranilca M. Poiaresa Madura, predstavljeni 25. oktobra 2007
      Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 13. decembra 2007
      Povzetek sodbe
      1.     Vprašanja za predhodno odločanje – Dopustnost – Potreba, da se Sodišču predloži dovolj pojasnil o dejanskem in zakonodajnem
            stanju – Obseg obveznosti na področju konkurence
      (člen 234 ES)
      2.     Svoboda opravljanja storitev – Omejitve
      (člen 49 ES)
      1.     Za to, da bi Sodišče lahko koristno odgovorilo na vprašanja za predhodno odločanje, ki so mu predložena, mora nacionalno sodišče
         opredeliti dejanski okvir, v katerega se uvrščajo ta vprašanja, ali pa vsaj razložiti dejanske predpostavke, na katerih temeljijo
         navedena vprašanja.

      Ta zahteva po natančnosti glede dejanskega konteksta je zlasti močna na področju konkurence, za katero so značilni kompleksni
         dejanski in pravni položaji.

      V zvezi z dejanskim okvirom vprašanj za predhodno odločanje, ki se nanašajo na razlago členov 82 ES in 86 ES, mora Sodišče
         imeti na voljo dejanske in pravne elemente, ki bi mu omogočili ugotoviti, ali so izpolnjeni pogoji glede obstoja prevladujočega
         položaja ali zlorabe v smislu člena 82 ES, zlasti glede upoštevnega trga in tega, kako naj bi imeli zadevni izdajatelji individualen
         ali skupen prevladujoč položaj.

      (Glej točke od 19 do 21.)
      2.     Člen 49 ES je treba razlagati tako, da ne nasprotuje zakonodaji države članice, ki se obravnava v zadevi v glavni stvari in
         ki kabelskim operaterjem, ki delujejo na zadevnem ozemlju te države, na podlagi obveznosti, imenovane „obvezni prenos“, nalaga
         oddajanje televizijskih programov, ki jih oddajajo zasebni izdajatelji televizijskih programov, ki spadajo pod javna pooblastila
         te države, ki jih je imenovala, če ta zakonodaja:

      – sledi cilju v splošnem interesu, kot je ohranitev pluralizma televizijske programske ponudbe na tem območju v skladu s kulturno
         politiko te države članice, in

      – ni nesorazmerna glede na ta cilj, kar pomeni, da mora za podrobna pravila uporabe veljati transparentni postopek, ki temelji
         na vnaprej znanih objektivnih in nediskriminatornih merilih.

      Zlasti mora biti vsak izdajatelj televizijskih programov zmožen predhodno določiti vrsto in obseg natančnih pogojev, ki jih
         mora izpolnjevati, ter obveznosti javne službe, ki jih ima, če je potrebno, da se prijavi za podelitev statusa „obveznega
         prenosa“. V zvezi s tem sama izjava v obrazložitvenem memorandumu nacionalne zakonodaje v zvezi z načelnimi izjavami in splošnimi
         političnimi cilji ne šteje za zadostno.

      Dalje, podelitev tega statusa mora temeljiti na objektivnih merilih, ki lahko zagotavljajo pluralizem, s tem da, če je to
         potrebno, omogočijo dostop s pomočjo obveznosti javnih služb zlasti do nacionalnih in krajevnih informacij na zadevnem območju.
         Tako se ta status avtomatsko ne podeli vsem televizijskim postajam, ki jih oddaja isti zasebni izdajatelj televizijskih programov,
         temveč je treba strogo omejiti tiste, katerih celotna vsebina programov lahko uresniči tak cilj. Poleg tega število kanalov,
         pridržano zasebnim izdajateljem televizijskih programov, ki spadajo pod status „obveznega prenosa“, ne sme očitno presegati
         tega, kar je nujno potrebno za uresničitev tega cilja.

      Nazadnje, podelitev statusa „obveznega prenosa“ ne sme biti ne pravno ne dejansko podrejena zahtevi po sedežu na nacionalnem
         ozemlju. Poleg tega, ker pogoje, zahtevane za podelitev takega statusa – čeprav veljajo brez razlikovanja –, lažje izpolnjujejo
         izdajatelji televizijskih programov s sedežem na nacionalnem ozemlju, zlasti zaradi vsebine programov, ki jih oddajajo, pa
         morajo biti ti nujni za dosego zakonitega cilja v splošnem interesu, ki se mu sledi.

      Naloga predložitvenega sodišča je, da ugotovi, ali so ti pogoji izpolnjeni.
      (Glej točke od 46 do 52 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 13. decembra 2007(*)

      „Člen 49 ES – Prosto opravljanje storitev – Nacionalna zakonodaja, ki kabelskim operaterjem nalaga obveznost oddajanja programov, ki jih oddajajo nekateri zasebni izdajatelji
         televizijskih programov (‚must carry‘) – Omejitev – Nujni razlogi v splošnem interesu – Ohranitev pluralizma v dvojezični regiji“

      V zadevi C‑250/06,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Conseil d'État (Belgija)
         z odločbo z dne 17. maja 2006, ki je prispela na Sodišče 6. junija 2006, v postopku

      United Pan-Europe Communications Belgium SA,

      Coditel Brabant SPRL,

      Société Intercommunale pour la Diffusion de la Télévision (Brutélé),

      Wolu TV ASBL
      proti
      državi Belgiji,

      ob udeležbi:
      BeTV SA,

      Tvi SA,

      Télé Bruxelles ASBL,

      Belgian Business Télévision SA,

      Media Ad Infinitum SA,

      TV5-Monde,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi A. Rosas, predsednik senata, U. Lõhmus, J. N. Cunha Rodrigues, A. Ó Caoimh (poročevalec) in A. Arabadjiev, sodniki,
      generalni pravobranilec: M. Poiares Maduro,
      sodni tajnik: B. Fülöp, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 18. aprila 2007,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –       za United Pan-Europe Communications Belgium SA, Coditel Brabant SPRL in Wolu TV ASBL F. de Visscher in E. Cornu, odvetnika,
      –       za Belgian Business Télévision SA F. Van Elsen, odvetnik,
      –       za TV5-Monde in Media Ad Infinitum SA A. Berenboom in A. Joachimowicz, odvetnika,
      –       za Télé Bruxelles ASBL C. Doutrelepont in V. Chapoulaud, odvetnika,
      –       za belgijsko vlado A. Hubert, zastopnica, skupaj z A. Berenboomom in A. Joachimowiczem, odvetnikoma,
      –       za avstrijsko vlado C. Pesendorfer, zastopnica,
      –       za portugalsko vlado L. Fernandes in J. Marques Lopes, zastopnika,
      –       za vlado Združenega kraljestva T. Harris, zastopnica, skupaj z G. Peretzom, barrister,
      –       za Komisijo Evropskih skupnosti F. Arbault in M. Shotter, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 25. oktobra 2007
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1       Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 49 ES in 86 ES, slednjega zlasti v povezavi s členom 82 ES.
      2       Ta predlog je bil vložen v okviru sporov med United Pan-Europe Communications Belgium SA (v nadaljevanju: družba UPC), Coditel
         Brabant SPRL, Société intercommunale pour la Diffusion de la Télévision (v nadaljevanju: družba Brutélé) in Wolu TV ASBL ter
         med državo Belgijo glede obveznosti, ki jim jo slednja nalaga, da v dvojezični regiji glavnega mesta Bruselj oddajajo televizijske
         programe, ki jih oddajajo nekateri zasebni izdajatelji televizijskih programov, ki jih imenujejo organi te države.

       Nacionalna ureditev
      3       Člen 13 zakona z dne 30. marca 1995 o distribucijskih omrežjih za radiodifuzijo in izvajanje radiodifuzijske dejavnosti v
         dvojezični regiji glavnega mesta Bruselj (Moniteur belge z dne 22. februarja 1996, str. 3797, v nadaljevanju: zakon iz leta 1995) določa:

      „Operater, ki ima dovoljenje za upravljanje omrežja za teledistribucijo v dvojezični regiji glavnega mesta Bruselj, mora v
         trenutku njihovega oddajanja v celoti prenašati naslednje programe:

      –       televizijske programe, ki jih oddajajo javni izdajatelji televizijskih programov iz francoske skupnosti in flamske skupnosti;
      –       televizijske programe, ki jih oddajajo vsi drugi izdajatelji televizijskih programov iz francoske skupnosti ali flamske skupnosti,
         ki jih imenuje pristojni minister“.

      4       Ta zakonska določba je bila izvedena z ministrsko uredbo z dne 17. januarja 2001 o imenovanju izdajateljev televizijskih programov
         iz člena 13, druga alinea, zakona z dne 30. marca 1995 o distribucijskih omrežjih za radiodifuzijo in izvajanje radiodifuzijske
         dejavnosti v dvojezični regiji glavnega mesta Bruselj (Moniteur belge z dne 2. februarja 2001, str. 2781, v nadaljevanju: uredba z dne 17. januarja 2001), ki določa:

      „[...]
      Ker je sistem obveznega prenosa del avdiovizualne politike, katere cilj je, da se televizijskim gledalcem omogoči spremljanje
         programov tako javnih izdajateljev televizijskih programov kot tudi tistih zasebnih izdajateljev televizijskih programov,
         ki prevzemajo obveznosti javne službe;

      ker je namen sistema obveznega prenosa ohranitev pluralizma in programske ponudbe na področju kulture na teledistribucijskih
         omrežjih ter zagotavljanje dostopa do tega pluralizma za vse televizijske gledalce;

      ker ta sistem nesporno upravičujejo razlogi splošnega interesa;
      ker se zasebne televizijske postaje, ki jim je podeljen obvezni prenos, izbira zaradi usklajenosti avdiovizualnega položaja
         v Belgiji;

      ker je bilo opravljeno posvetovanje s francosko in s flamsko skupnostjo;
      ker mora biti položaj obveznega prenosa priznan imenovanim izdajateljem televizijskih programov kot nasprotna izpolnitev za
         pomembne obveznosti, ki so jih sprejeli;

      ker imajo nekateri imenovani izdajatelji televizijskih programov naloge javne službe;
      ker mora biti družbama asbl Télé Bruxelles (v nadaljevanju: Télé Bruxelles) in vzw TV Brussel podeljen položaj obveznega prenosa
         z namenom spodbujanja razvoja krajevne televizije, ki oddaja krajevne informacije, namenjene krajevni javnosti;

      ker bi ukinitev položaja obveznega prenosa ogrožala obstoj teh izdajateljev televizijskih programov, ki ne bi mogli kriti
         visokih stroškov oddajanja,

      se izda uredba:
      Člen 1. Operater, ki ima dovoljenje za upravljanje teledistribucijskega omrežja v dvojezični regiji glavnega mesta Bruselj,
         mora v trenutku njihovega oddajanja v celoti prenašati televizijske programe naslednjih izdajateljev televizijskih programov:

      1.      Vlaamse Media Maatschappij n.v.
      2.      TV Brussel v.z.w.
      3.      Belgian business television n.v. (v nadaljevanju: BBT)
      4.      Media ad infinitum n.v. (v nadaljevanju: Media ad Infinitum)
      5.      TVi s.a.
      6.      (Télé Bruxelles)
      7.      Canal+ Belgique s.a. (ki je postal BeTV SA)
      8.      Satellimages s.a. (ki je postal TV5-Monde SA (v nadaljevanju: TV 5‑Monde))
      [...]“.
      5       Z ministrsko uredbo z dne 24. januarja 2002 o spremembah ministrske uredbe z dne 17. januarja 2001 o imenovanju izdajateljev
         televizijskih programov iz člena 13, druga alinea, zakona z dne 30. marca 1995 o distribucijskih omrežjih za radiodifuzijo
         in izvajanje radiodifuzijske dejavnosti v dvojezični regiji glavnega mesta Bruselj (Moniteur belge z dne 16. februarja 2002, str. 6066, v nadaljevanju: uredba z dne 24. januarja 2002) je bil člen 1 uredbe z dne 17. januarja
         2001 dopolnjen tako:

      „9.      Event TV Vlaanderen n.v.
      10.      YTV s.a.“.
       Spor v glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      6       Družbe UPC, Coditel Brabant SPRL, Brutélé in Wolu TV ASBL (v nadaljevanju: kabelski operaterji) s pomočjo njihovega kabelskega
         omrežja zagotavljajo televizijsko predvajanje programov številnih izdajateljev televizijskih programov, zlasti v dvojezični
         regiji glavnega mesta Bruselj. Iz predložitvene odločbe izhaja, da je ob tej podpori analogno dostopnih štirideset kanalov.

      7       Kabelski operaterji so 2. aprila 2001 pri Conseil d’État vložili – vsak glede tistega, kar ga zadeva – tožbe za razglasitev
         ničnosti uredbe z dne 17. januarja 2001. Nato so 17. aprila 2002 pri istem sodišču vložili skupno tožbo za razglasitev ničnosti
         uredbe z dne 24. januarja 2002.

      8       Conseil d’État, ki je te različne tožbe združil, je s sodbo z dne 17. maja 2006 iz razlogov obličnosti zavrnil tožbo družbe
         Brutélé kot nedopustno. Predložitveno sodišče je zavrnilo večino tožbenih razlogov tožb treh drugih kabelskih operaterjev.
         Vendar je uredbo z dne 17. januarja 2001 razglasilo za nično, ker določa dodelitev statusa „obveznega prenosa“ televizijski
         postaji TV5-Monde, ker ta, ki je družba francoskega prava s sedežem v Franciji, daje vtis, da je mednarodna francoska televizijska
         postaja, ki ima s francosko skupnostjo – čeprav je institucija, ki spada pod njo, deloma udeležena v njenem kapitalu – premajhno
         zvezo, da bi se lahko štelo, da „spada“ v to skupnost v smislu člena 13 zakona z dne 1995, in poleg tega nič ne kaže, da naj
         bi televizijska postaja TV5-Monde glede nje sprejela obveznosti, katerih nasprotna izpolnitev naj bi bila „obveznost prenosa“.

      9       V preostalem Conseil d’État ugotavlja, da je glede tožb, ki so mu bile predložene v odločanje, potrebna razlaga prava Skupnosti.
      10     Po eni strani namreč kabelski operaterji zatrjujejo, da izpodbijani ukrepi zasebnim izdajateljem televizijskih programov,
         ki imajo status „obveznega prenosa“, podeljujejo posebno pravico, ki pomeni kršitev členov 3(1)(g) ES in 10 ES ter členov
         82 ES in 86 ES, ker izkrivlja konkurenco med izdajatelji televizijskih programov in postavlja izdajatelje televizijskih programov,
         ki imajo sedež v drugih članicah in ne v Kraljevini Belgiji, v slabši položaj, medtem ko ima BeTV SA v frankofonski Belgiji
         prevladujoč položaj na trgu plačljive televizije. Predložitveno sodišče pa glede tega meni, da Sodišče ni določilo pojma „posebna
         pravica“ v smislu člena 86 ES.

      11     Po drugi strani kabelski operaterji menijo, da izpodbijani ukrepi pomenijo kršitev členov 3(1)(g) ES, 49 ES in 86 ES, ker
         neupravičeno ovirajo svobodo opravljanja storitev z omejevanjem števila kanalov, ki so na voljo, in s tem, da so dražji, medtem
         ko zasebni izdajatelji televizijskih programov, ki imajo status „obveznega prenosa“, uživajo ugodnost obveznosti prenosa,
         ki je bila kabelskim operaterjem naložena pri pogajanjih z njimi za ceno za dostop. V zvezi s tem pa predložitveno sodišče
         opozarja, da čeprav ni res, da bi bila infrastruktura, ki jo uporabljajo, zasičena, pa je v nasprotju s tem verjetno, da so
         bili zaradi izpodbijanih ukrepov tuji izdajatelji televizijskih programov – ki želijo biti kabelsko distribuirani v dvojezični
         regiji glavnega mesta Bruselj – postavljeni v pogajalski položaj, ki je manj ugoden od položaja tistih, ki imajo status „obveznega
         prenosa“.

      12     V teh okoliščinah je Conseil d’État prekinil odločanje o teh vidikih tožb in Sodišču v predhodno odločanje predložil ta vprašanja:
      „1.      Ali je treba obveznost, naloženo podjetju za kabelsko distribucijo televizijskih programov, da [oddaja] določene programe,
         razlagati tako, kot da avtorjem teh programov dodeljuje ‚posebno pravico‘ v smislu člena 86 [ES]?

      2.      Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, ali je treba pravila, ki so določena na koncu člena 86(1) [ES] (in sicer „pravil[a]
         iz te pogodbe, zlasti iz člena 12 [ES] in členov od 81 [ES] do 89 [ES]“) razlagati tako, da državam članicam ne dovoljujejo,
         da bi podjetjem za kabelsko distribucijo televizijskih programov nalagale [oddajanje] določenih televizijskih programov, ki
         jih oddajajo zasebni izdajatelji televizijskih programov, ampak da ‚spadajo pod‘ (v smislu belgijskega [zakona iz leta 1995])
         posebna javna pooblastila te države, kar privede do tega, da se število programov iz drugih držav članic ali nečlanic Evropske
         unije in izdajateljev, ki ne spadajo pod ta javna pooblastila, zmanjša za število programov s statusom obveznega prenosa?

      3.      Ali je treba člen 49 [ES] razlagati tako, da gre za nedovoljeno oviro svobode opravljanja storitev od takrat, ko lahko ukrep,
         ki ga sprejme država članica, v obravnavani zadevi obveznost ponovnega prenosa televizijskih programov prek omrežja kabelske
         distribucije, neposredno ali posredno, dejansko ali potencialno ovira opravljanje storitev iz druge države članice za naslovnike
         teh storitev, ki so v prvi državi članici, za kar bi šlo v primeru, če bi bil ponudnik storitev zaradi tega ukrepa v neugodnem
         pogajalskem položaju pri dostopu do teh omrežij?

      4.      Ali je treba člen 49 [ES] razlagati tako, da gre za nedovoljeno oviro, ker je ukrep, ki ga je sprejela država članica, v obravnavani
         zadevi obveznost ponovnega prenosa televizijskih programov prek omrežja kabelske distribucije, v večini primerov namenjen
         le podjetjem s sedežem v tej državi članici, in sicer zaradi sedeža imetnikov statusa obveznega prenosa ali drugih povezav
         med njimi in to državo članico, čeprav te ovire ni mogoče utemeljiti z nujnimi razlogi v splošnem interesu ob spoštovanju
         načela sorazmernosti?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Dopustnost prvih dveh vprašanj glede člena 86(1) ES
      13     S prvima dvema vprašanjema predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 86 ES razlagati tako, da nasprotuje
         zakonodaji države članice, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki določa, da imajo zasebni izdajatelji televizijskih programov,
         ki spadajo pod javna pooblastila te države, ki jih je imenovala, pravico, da njihove televizijske programe na podlagi „obveznosti
         prenosa“ v celoti oddajajo kabelski operaterji, ki delujejo na ozemlju te države članice.

      14     Glede tega je treba opozoriti, da v skladu s členom 86(1) ES države članice glede javnih podjetij ali podjetij, katerim so
         odobrile posebne ali izključne pravice, ne smejo sprejeti ali ohraniti v veljavi ukrepov, ki so v nasprotju s pravili iz pogodbe
         ES, zlasti iz člena 12 ES in členov od 81 ES do 89 ES.

      15     Iz besedila člena 86(1) ES jasno izhaja, da ta člen ni samostojen, v smislu, da ga je treba brati v povezavi z ustreznimi
         pravili Pogodbe (sodba z dne 19. aprila 2007 v zadevi Asemfo, C-295/05, še neobjavljena v ZOdl., točka 40).

      16     Iz predložitvene odločbe izhaja, da je upoštevna določba, na katero se sklicuje Conseil d’État, člen 82 ES, v skladu s katerim
         je prepovedana vsaka zloraba prevladujočega položaja enega ali več podjetij na skupnem trgu ali njegovem znatnem delu.

      17     V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča samo dejstvo, da se ustvari prevladujoč položaj s podelitvijo posebnih ali izključnih
         pravic v smislu člena 86(1) ES, samo po sebi ni nezdružljivo s členom 82 ES. Država članica krši prepoved, ki jo določata
         ti določbi, le, če začne zadevno podjetje zaradi samega izvrševanja posebnih ali izključnih pravic, ki so mu bile podeljene,
         zlorabljati svoj prevladujoči položaj ali če bi se zaradi teh pravic lahko ustvarila situacija, v kateri bi to podjetje izvajalo
         tako zlorabo (sodbe z dne 23. maja 2000 v zadevi Sydhavnens Sten & Grus, C-209/98, Recueil, str. I-3743, točka 66; z dne 25. oktobra
         2001 v zadevi Ambulanz Glöckner, C-475/99, Recueil, str. I-8089, točka 39, in z dne 30. marca 2006 v zadevi Servizi Ausiliari
         Dottori Commercialisti, C-451/03, ZOdl., str. I-2941, točka 23).

      18     Zato se v zadevi v glavni stvari postavlja vprašanje, ali je učinek zakonodaje, ki se obravnava v glavni stvari – in sicer
         zakona iz leta 1995 in uredb z dne 17. januarja 2001 in z dne 24. januarja 2002 – ne samo podelitev posebnih ali izključnih
         pravic v smislu člena 86(1) ES zasebnim izdajateljem televizijskih programov, ki jih ti imenujejo, temveč tudi, ali sta ti
         uredbi lahko pripeljali do zlorabe prevladujočega položaja v smislu člena 82 ES.

      19     Vendar pa mora za to, da bi Sodišče lahko koristno odgovorilo na vprašanja za predhodno odločanje, ki so mu predložena, nacionalno
         sodišče opredeliti dejanski okvir, v katerega se uvrščajo ta vprašanja, ali pa vsaj razložiti dejanske predpostavke, na katerih
         temeljijo navedena vprašanja (v tem smislu glej sodbo z dne 17. februarja 2005 v zadevi Viacom Outdoor, C-134/03, ZOdl., str.
         I-1167, točka 22, ter sklep z dne 8. oktobra 2002 v zadevi Viacom, C-190/02, Recueil, str. I-8287, točka 15, in navedena sodna
         praksa.

      20     Glede tega je v skladu s sodno prakso zahteva po natančnosti glede dejanskega konteksta zlasti močna na področju konkurence,
         za katero so značilni kompleksni dejanski in pravni položaji (glej sodbo z dne 13. aprila 2000 v zadevi Lehtonen in Castors
         Braine, C-176/96, Recueil, str. I-2681, točka 22; zgoraj navedeno sodbo Viacom Outdoor, točka 23, in sodbo z dne 23. novembra
         2006 v zadevi ASNEF-EQUIFAX, C-238/05, ZOdl., str. I-11125, točka 23).

      21     V obravnavanem primeru pa neodvisno od vprašanja, ali so bile posebne ali izključne pravice dodeljene zasebnim izdajateljem
         televizijskih programov iz uredb z dne 17. januarja 2001 in 24. januarja 2002, niti predložitvena odločba, niti pisna stališča,
         niti ustna pojasnila, predstavljena na obravnavi, ne dajejo Sodišču dejanskih in pravnih elementov, ki bi mu omogočila ugotoviti,
         ali so izpolnjeni pogoji glede obstoja prevladujočega položaja ali zlorabe v smislu člena 82 ES. Predložitveno sodišče zlasti
         ni navedlo, na katerem upoštevnem trgu in kako naj bi imeli zadevni izdajatelji televizijskih programov individualen ali skupen
         prevladujoč položaj.

      22     Kot poudarjajo televizijske postaje BBT, Media ad infinitum in TV 5 Monde, belgijska vlada in Komisija Evropskih skupnosti,
         Sodišče v takšnih okoliščinah ne more koristno odgovoriti na prvi dve vprašanji.

      23     Iz tega sledi, da je treba prvi dve vprašanji, ki ju je postavilo predložitveno sodišče, razglasiti za nedopustni.
       Tretje in četrto vprašanje, ki se nanašata na člen 49 ES
      24     S tema vprašanjema, ki ju je treba preučiti skupaj, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 49 ES razlagati
         tako, da nasprotuje zakonodaji države članice, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki kabelskim operaterjem, ki delujejo
         na zadevnem ozemlju te države, na podlagi „obveznosti prenosa“ nalaga oddajanje televizijskih programov, ki jih oddajajo zasebni
         izdajatelji televizijskih programov, ki spadajo pod javna pooblastila te države, ki jih je imenovala.

      25     Najprej je treba opozoriti, da se v nasprotju s tem, kar je navedlo več zadevnih strank v svojih pisnih stališčih, to vprašanje
         ne preučuje glede na Direktivo 2002/22/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 7. marca 2002 o univerzalni storitvi in pravicah
         uporabnikov v zvezi z elektronskimi komunikacijskimi omrežji in storitvami (UL L 108, str. 51), katere člen 31 dovoljuje državam
         članicam, da pod določenimi pogoji naložijo „obveznost prenosa“ zlasti za prenos televizijskih programov.

      26     Kot namreč izhaja iz predložitvene odločbe, ta direktiva, ki ni predmet vprašanj, ki jih je postavil Conseil d’État, ne koristi
         pri rešitvi spora v zadevi v glavni stvari, ker, kot je na obravnavi poudarila tudi družba UPC, ni veljala v času sprejetja
         uredb z dne 17. januarja 2001 in 24. januarja 2002, glede katerih je temu sodišču predlagano, naj izvede nadzor nad zakonitostjo
         v okviru tega spora.

      27     Iz tega sledi, da je treba tretje in četrto vprašanje preučiti zgolj v povezavi s členom 49 ES.
      28     V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča oddajanje televizijskih sporočil, vključno s tistimi, ki se prenašajo s televizijskim
         predvajanjem, kot tako pomeni opravljanje storitev v smislu člena 49 ES (v tem smislu glej sodbe z dne 30. aprila 1974 v zadevi
         Sacchi, 155/73, Recueil, str. 409, točka 6; z dne 18. marca 1980 v zadevi Debauve in drugi, 52/79, Recueil, str. 833, točka
         8; z dne 5. oktobra 1994 v zadevi TV10, C-23/93, Recueil, str. I-4795, točka 13, in z dne 29. novembra 2001 v zadevi De Coster,
         C-17/00, Recueil, str. I-9445, točka 28).

      29     Glede vprašanja, ali nacionalna zakonodaja, kot je ta v postopku v glavni stvari, vsebuje omejitev, ki jo prepoveduje člen
         49 ES, je treba spomniti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča svoboda opravljanja storitev zahteva ne le odpravo
         vsakršne diskriminacije ponudnika storitev s sedežem v drugi državi članici na podlagi njegovega državljanstva, ampak tudi
         odpravo vseh omejitev – čeprav veljajo brez razlik za nacionalne ponudnike storitev in za ponudnike storitev iz drugih držav
         članic –, če te omejitve prepovedujejo, ovirajo ali zmanjšujejo privlačnost dejavnosti ponudnika storitev s sedežem v drugi
         državi članici, kjer zakonito nudi podobne storitve (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo De Coster, točka 29, in sodbe z dne
         8. septembra 2005 v zadevi Mobistar in Belgacom Mobile, C-544/03 in C-545/03, ZOdl., str. I-7723, točka 29; z dne 5. decembra
         2006 v zadevi Cipolla in drugi, C-94/04 in C-202/04, ZOdl., str. I-11421, točka 56, ter z dne 11. januarja 2007 v zadevi ITC,
         C-208/05, ZOdl., str. I-181, točka 55).

      30     Poleg tega je Sodišče že odločilo, da omenjeni člen 49 nasprotuje uporabi vsakršnega nacionalnega predpisa, katerega posledica
         je, da opravljanje storitev med državami članicami postane težavnejše kot opravljanje storitev samo znotraj države članice
         (glej zgoraj navedene sodbe De Coster, točka 30; Mobistar in Belgacom Mobile, točka 30; Cipolla in drugi, točka 57; ter sodbo
         z dne 11. septembra 2007 v zadevi Schwarz in Gootjes-Schwarz, C-76/05, še neobjavljena v ZOdl., točka 67).

      31     Na podlagi teh pravil se podjetje v razmerju do države, v kateri ima sedež, lahko sklicuje na pravico do svobodnega opravljanja
         storitev, če storitve nudi prejemnikom iz druge države, oziroma splošneje vedno, kadar ponudnik storitev nudi storitve na
         ozemlju države članice, ki ni država njegovega sedeža (glej zlasti sodbo z dne 5. oktobra 1994 v zadevi Komisija proti Franciji,
         C-381/93, Recueil, str. I-5145, točka 14, in zgoraj navedeno sodbo ITC, točka 56).

      32     V obravnavani zadevi je treba ugotoviti, da se morajo, kot pravilno zatrjuje družba UPC, zaradi samega dejstva, da nimajo
         statusa „obveznega prenosa“ v dvojezični regiji glavnega mesta Bruselj na podlagi nacionalne zakonodaje, ki se obravnava v
         postopku v glavni stvari, izdajatelji televizijskih programov s sedežem v drugih državah članicah in ne v Kraljevini Belgiji,
         če v nasprotju z izdajatelji televizijskih programov, ki ta status imajo, nimajo nepogojnega jamstva za dostop do omrežja,
         ki ga imajo kabelski operaterji v tej regiji, pogajati o pogojih za ta dostop s slednjimi in biti v ta namen konkurenčni z
         drugimi izdajatelji televizijskih programov, ki imajo sedež v Kraljevini Belgiji ali v drugih državah članicah in tudi nimajo
         takega statusa. Dejstvo, ki sta ga na obravnavi navedli televizijska postaja Télé Bruxelles in belgijska vlada, da noben izdajatelj
         televizijskih programov, ki ima sedež v drugi državi članici, ni zaprosil za pridobitev statusa „obveznega prenosa“, glede
         tega ni pomembno.

      33     Nacionalna zakonodaja, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, tako neposredno določa pogoje za dostop na trg storitev
         v dvojezični regiji glavnega mesta Bruselj, s tem da nalaga ponudnikom storitev, ki imajo sedež v drugih državah članicah
         in ne v Kraljevini Belgiji ter ki jih ta zakonodaja ne imenuje, breme, ki ga ponudniki storitev, ki so v njej imenovani, ne
         nosijo. Taka zakonodaja torej ovira opravljanje storitev med državami članicami (v tem smislu glej sodbo z dne 10. maja 1995
         v zadevi Alpine Investments, C-384/93, Recueil, str. I-1141, točka 38, in zgoraj navedeno sodbo De Coster, točka 33).

      34     Iz spisa ne izhaja jasno, ali člen 13 zakona iz leta 1995 za pridobitev statusa „obveznega prenosa“ zahteva, da imajo izdajatelji
         televizijskih programov sedež v Belgiji. Vendar čeprav bi bilo to določbo treba razumeti tako, da statusa „obveznega prenosa“
         ne pridržuje izrecno izdajateljem televizijskih programov, ki imajo sedež v Belgiji, če je ta status, kot je poudarila sama
         belgijska vlada, instrument kulturne politike, katere cilj je zlasti belgijskim državljanom omogočiti dostop do krajevnih
         in nacionalnih informacij ter njihove kulture, pa je bolj verjetno, da bo podeljen izdajateljem televizijskih programov, ki
         imajo sedež v Belgiji, kot tistim, ki imajo sedež v drugih državah članicah in ne v Kraljevini Belgiji.

      35     S predložitveno odločbo je Conseil d’État med drugim razveljavilo podelitev statusa „obveznega prenosa“ edinemu izdajatelju
         televizijskih programov, ki ima sedež v drugi državi članici in ne v Kraljevini Belgiji, ker za tega izdajatelja ni mogoče
         šteti, da „spada“ v francosko skupnost v smislu člena 13 zakona iz leta 1995. Tako ni sporno, da so imeli na podlagi te odločbe
         izdajatelji televizijskih programov s statusom „obveznega prenosa“ na podlagi uredb z dne 17. januarja 2001 in 24. januarja
         2002 vsi sedež v Belgiji. Na obravnavi je poleg tega belgijska vlada sama navedla, da je to, da se je en zasebni izdajatelj
         televizijskih programov, ki ima ta status, pred kratkim odločil, da prenese svoj glavni sedež v drugo državo članico, dejstvo,
         ki naj bi se upoštevalo pri presoji potrebe po ohranjanju ugodnosti tega statusa, čeprav se vsebina programov, ki jih oddaja
         ta izdajatelj, ni spremenila.

      36     Iz tega sledi, da je posledica nacionalne zakonodaje, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, tudi ta, da opravljanje
         storitev med državami članicami postane težavnejše kot opravljanje storitev samo znotraj zadevne države članice.

      37     V zvezi s tem ni pomembno – v nasprotju s tem, kar je navedla belgijska vlada v pisnih stališčih in na obravnavi –, da ta
         zakonodaja kaže tudi svoje omejevalne učinke glede zasebnih izdajateljev televizijskih programov s sedežem v Belgiji, ki nimajo
         statusa „obveznega prenosa“ v dvojezični regiji glavnega mesta Bruselj. Da neka zakonodaja pomeni oviro za opravljanje storitev
         med državami članicami, ni treba, da so vsa podjetja države članice v prednosti glede na podjetja s sedežem v drugih državah
         članicah. Zadostuje, da ta zakonodaja daje prednost nekaterim podjetjem s sedežem na nacionalnem ozemlju (v tem smislu glej
         sodbo z dne 25. julija 1991 v zadevi Komisija proti Nizozemski, C-353/89, Recueil, str. I-4069, točka 25).

      38     V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da nacionalna zakonodaja, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, pomeni omejitev
         svobodnega opravljanja storitev v smislu člena 49 ES.

      39     V skladu s sodno prakso Sodišča je mogoče tako omejitev utemeljiti, če ustreza nujnim razlogom v splošnem interesu, pod pogojem,
         da je primerna za uresničitev cilja, ki mu sledi, in ne prekorači okvirov, ki so potrebni za njegovo doseganje (glej zlasti
         sodbi z dne 5. junija 1997 v zadevi SETTG, C-398/95, Recueil, str. I‑3091, točka 21; z dne 28. oktobra 1999 v zadevi ARD,
         C-6/98, Recueil, str. I-7599, točki 50 in 51, ter zgoraj navedeno sodbo Cipolla in drugi, točka 61).

      40     Prvič, v zvezi s ciljem, ki mu sledi nacionalna zakonodaja, ki se obravnava v zadevi v glavni stvari, belgijska vlada navaja,
         da je njen namen ohranitev pluralizma in programske ponudbe na področju kulture na teledistribucijskih omrežjih ter zagotavljanje
         dostopa do tega pluralizma in do različnosti programov za vse televizijske gledalce, zlasti z zagotavljanjem belgijskim državljanom
         dvojezične regije glavnega mesta Bruselj, da jim ne bi bilo onemogočeno spremljanje krajevnih in nacionalnih informacij ter
         njihove kulture. Namen te zakonodaje naj bi torej bil usklajevanje avdiovizualnega položaja v Belgiji.

      41     V zvezi s tem je treba opozoriti, da lahko v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča kulturna politika pomeni nujni razlog
         v splošnem interesu, ki utemeljuje omejitev svobodnega opravljanja storitev. Ohranitev pluralizma, ki ga zagotavlja ta politika,
         je vezana na svobodo izražanja, ki jo varuje člen 10 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin,
         podpisane v Rimu 4. novembra 1950; ta svoboda spada med temeljne pravice, ki jih zagotavlja pravni red Skupnosti (glej sodbo
         z dne 25. julija 1991 v zadevi Collectieve Antennevoorziening Gouda, C-288/89, Recueil, str. I-4007, točka 23, zgoraj navedeno
         sodbo Komisija proti Nizozemski, točka 30, sodbo z dne 3. februarja 1993 v zadevi Veronica Omroep Organisatie, C-148/91, Recueil,
         str. I-487, točka 10, in zgoraj navedeno sodbo TV 10, točka 19).

      42     Zato je treba priznati, da nacionalna zakonodaja, ki se obravnava v zadevi v glavni stvari, sledi cilju v splošnem interesu,
         če je njen namen ohraniti pluralizem programske ponudbe v dvojezični regiji glavnega mesta Bruselj in če tako spada v kulturno
         politiko, katere cilj je v avdiovizualnem sektorju ohraniti svobodo izražanja različnih elementov – zlasti socialnih, kulturnih,
         jezikovnih, verskih in filozofskih –, ki obstajajo v tej regiji.

      43     Drugič, v zvezi z vprašanjem, ali je lahko ta zakonodaja primerna za uresničitev cilja, ki mu sledi, je treba priznati, kot
         je pravilno poudaril generalni pravobranilec v točki 13 sklepnih predlogov, da ob upoštevanju dvojezičnosti regije glavnega
         mesta Bruselj nacionalna zakonodaja, kot je ta, ki se obravnava v zadevi v glavni stvari, pomeni ustrezno sredstvo za dosego
         kulturnega cilja, zlasti če je taka, da v tej regiji nizozemsko govorečim televizijskim gledalcem preko omrežja kabelskih
         operaterjev, ki na tem območju zagotavljajo televizijsko predvajanje, omogoča spremljanje televizijskih programov, ki imajo
         kulturno in jezikovno zvezo s flamsko skupnostjo, in francosko govorečim televizijskim gledalcem podobno spremljanje televizijskih
         programov, ki imajo kulturno in jezikovno zvezo s francosko skupnostjo. Taka zakonodaja zagotavlja televizijskim gledalcem
         te regije, da jim ni onemogočeno spremljanje krajevnih in nacionalnih informacij in kulturnih programov v njihovem jeziku.

      44     Tretjič, v zvezi z nujnostjo zakonodaje, ki se obravnava v zadevi v glavni stvari, da se doseže cilj, ki se mu sledi, je treba
         poudariti, da čeprav je ohranitev pluralizma iz naslova kulturne politike vezana na temeljno pravico do svobode izražanja
         in da imajo zato nacionalni organi glede tega veliko diskrecijsko pravico, zahteve, ki izhajajo iz ukrepov, namenjenih izvajanju
         take politike, v nobenem primeru ne smejo biti nesorazmerne glede na omenjeni cilj in podrobna pravila njihove uporabe ne
         smejo biti diskriminatorna na škodo državljanov drugih držav članic (v tem smislu glej sodbi z dne 28. novembra 1989 v zadevi
         Groener, C-379/87, Recueil, str. 3967, točka 19, in z dne 12. junija 2003 v zadevi Schmidberger, C-112/00, Recueil, str. I-5659,
         točka 82).

      45     Taka zakonodaja zlasti ne more upravičiti ravnanja državnih organov po prostem preudarku, kadar zaradi takega ravnanja določbe
         Skupnosti v zvezi s temeljno svobodo izgubijo svoj polni učinek (v tem smislu glej sodbi z dne 20. februarja 2001 v zadevi
         Analir in drugi, C-205/99, Recueil, str. I-1271, točka 37, in z dne 22. januarja 2002 v zadevi Canal Satélite Digital, C-390/99,
         Recueil, str. I-607, točka 35).

      46     Zato mora za podelitev statusa „obveznega prenosa“, kot je to navedla Komisija, veljati transparentni postopek, ki temelji
         na vnaprej znanih merilih izdajateljev televizijskih programov, tako da se prepreči arbitrarno izvajanje diskrecijske pravice
         držav članic. Zlasti mora biti vsak izdajatelj televizijskih programov zmožen predhodno določiti vrsto in obseg natančnih
         pogojev, ki jih mora izpolnjevati, ter obveznosti javne službe, ki jih ima, če je potrebno, da se prijavi za podelitev tega
         statusa. V zvezi s tem sama izjava v obrazložitvenem memorandumu nacionalne zakonodaje v zvezi z načelnimi izjavami in splošnimi
         političnimi cilji ne šteje za zadostno.

      47     Dalje, podelitev statusa „obveznega prenosa“ mora temeljiti na objektivnih merilih, ki lahko zagotavljajo pluralizem, s tem
         da, če je to potrebno, omogočijo dostop s pomočjo obveznosti javnih služb zlasti do nacionalnih in krajevnih informacij na
         zadevnem območju. Tako se ta status avtomatsko ne podeli vsem televizijskim postajam, ki jih oddaja isti zasebni izdajatelj
         televizijskih programov, temveč je treba strogo omejiti tiste, katerih celotna vsebina programov lahko uresniči tak cilj.
         Poleg tega število kanalov, pridržano zasebnim izdajateljem televizijskih programov, ki spadajo pod status „obveznega prenosa“,
         ne sme očitno presegati tega, kar je nujno potrebno za uresničitev tega cilja.

      48     Nazadnje, merila, na podlagi katerih se podeljuje status „obveznega prenosa“, ne smejo biti diskriminatorna. Podelitev tega
         statusa zlasti ne sme biti ne pravno ne dejansko podrejena zahtevi po sedežu na nacionalnem ozemlju (v tem smislu glej sodbo
         z dne 16. decembra 1992 v zadevi Komisija proti Belgiji, C-211/91, Recueil, str. I-6757, točka 12).

      49     Poleg tega, ker pogoje, zahtevane za podelitev statusa „obveznega prenosa“ – čeprav veljajo brez razlikovanja –, lažje izpolnjujejo
         izdajatelji televizijskih programov s sedežem na nacionalnem ozemlju, zlasti zaradi vsebine programov, ki jih oddajajo, pa
         morajo biti ti nujni za dosego zakonitega cilja v splošnem interesu, ki se mu sledi.

      50     Naloga predložitvenega sodišča je, da glede na elemente v spisu, ki mu je predložen, preuči, ali nacionalna zakonodaja, ki
         se obravnava v zadevi v glavni stvari, izpolnjuje te pogoje.

      51     Na tretje in četrto vprašanje je torej treba odgovoriti, da je treba člen 49 ES razlagati tako, da ne nasprotuje zakonodaji
         države članice, ki se obravnava v zadevi v glavni stvari in ki kabelskim operaterjem, ki delujejo na zadevnem ozemlju te države,
         na podlagi obveznosti, imenovane „obvezni prenos“, nalaga oddajanje televizijskih programov, ki jih oddajajo zasebni izdajatelji
         televizijskih programov, ki spadajo pod javna pooblastila te države, ki jih je imenovala, če ta zakonodaja:

      –       sledi cilju v splošnem interesu, kot je ohranitev pluralizma televizijske programske ponudbe na tem območju v skladu s kulturno
         politiko te države članice, in

      –       ni nesorazmerna glede na ta cilj, kar pomeni, da mora za podrobna pravila uporabe veljati transparentni postopek, ki temelji
         na vnaprej znanih objektivnih in nediskriminatornih merilih.

      52     Naloga predložitvenega sodišča je, da ugotovi, ali so ti pogoji izpolnjeni.
       Stroški
      53     Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      Člen 49 ES je treba razlagati tako, da ne nasprotuje zakonodaji države članice, ki se obravnava v zadevi v glavni stvari in
            ki kabelskim operaterjem, ki delujejo na zadevnem ozemlju te države, na podlagi obveznosti, imenovane „obvezni prenos“, nalaga
            oddajanje televizijskih programov, ki jih oddajajo zasebni izdajatelji televizijskih programov, ki spadajo pod javna pooblastila
            te države, ki jih je imenovala, če ta zakonodaja:
      –       sledi cilju v splošnem interesu, kot je ohranitev pluralizma televizijske programske ponudbe na tem območju iz naslova kulturne
            politike te države članice, in
      –       ni nesorazmerna glede na ta cilj, kar pomeni, da mora za podrobna pravila uporabe veljati transparentni postopek, ki temelji
            na vnaprej znanih objektivnih in nediskriminatornih merilih.
      Naloga predložitvenega sodišča je, da ugotovi, ali so ti pogoji izpolnjeni.
      Podpisi
      *Jezik postopka: francoščina.


Sodba Sodišča z dne 10. februarja 2000. # Fitzwilliam Executive Search Ltd proti Bestuur van het Landelijk instituut sociale verzekeringen. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Arrondissementsrechtbank Amsterdam - Nizozemska. # Socialna varnost delavcev migrantov. # Zadeva C-202/97.


Sodba Splošnega sodišča (osmi senat) z dne 31. januarja 2013.#Kraljevina Španija proti Evropska komisija.#Kohezijski sklad – Zmanjšanje finančne pomoči, ki je bila prvotno dodeljena iz Sklada za pet projektov, ki se nanašajo na vzpostavitev nekaterih prog za visoke hitrosti železniškega omrežja v Španiji – Rok za sprejetje odločbe – Člen H(2) Priloge II k Uredbi (ES) št. 1164/94 – Člen 18(3) Uredbe (ES) št. 1386/2002 – Dodatne nabave – Dodatne gradnje ali storitve – Pojem „nepredvidena okoliščina“ – Člen 20(2)(e) in (f) Direktive 93/38/EGS.#Zadeva T‑235/11.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 4. junija 2015.#Froukje Faber proti Autobedrijf Hazet Ochten BV.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Gerechtshof Arnhem-Leeuwarden.#Predhodno odločanje – Direktiva 1999/44/ES – Prodaja potrošniškega blaga in z njim povezanih garancij – Status kupca – Potrošnik – Neskladnost dobavljenega blaga – Dolžnost obvestitve prodajalca – Neskladnost, izkazana v roku šestih mesecev od dobave blaga – Dokazno breme.#Zadeva C-497/13.

text:
         SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 4. junija 2015 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Direktiva 1999/44/ES — Prodaja potrošniškega blaga in z njim povezanih garancij — Status kupca — Potrošnik — Neskladnost dobavljenega blaga — Dolžnost obvestitve prodajalca — Neskladnost, izkazana v roku šestih mesecev od dobave blaga — Dokazno breme“
      V zadevi C‑497/13,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Gerechtshof Arnhem‑Leeuwarden (Nizozemska) z odločbo z dne 10. septembra 2013, ki je prispela na Sodišče 16. septembra 2013, v postopku

         Froukje Faber

      proti

         Autobedrijf Hazet Ochten BV,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi A. Tizzano, predsednik senata, S. Rodin, A. Borg Barthet, sodnika, M. Berger (poročevalka), sodnica, in F. Biltgen, sodnik,
      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 11. septembra 2014,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Autobedrijf Hazet Ochten BV W. van Ochten, odvetnik,

               —

               za nizozemsko vlado M. Bulterman in C. Schillemans ter J. Langer, agenti,

               —

               za belgijsko vlado T. Materne in J.‑C. Halleux, agenta,

               —

               za avstrijsko vlado C. Pesendorfer, agent,

               —

               za Evropsko komisijo M. van Beek, agent,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 27. novembra 2014
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 1(2)(a) in 5 Direktive 1999/44/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. maja 1999 o nekaterih vidikih prodaje potrošniškega blaga in z njim povezanih garancij (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 4, str. 223).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med F. Faber in Autobedrijf Hazet Ochten BV (v nadaljevanju: družba Hazet) glede odškodnine za škodo, ki je nastala zaradi neskladnosti avtomobila, ki ga je F. Faber kupila pri družbi Hazet.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               V skladu s členom 1(2)(a) Direktive 1999/44 „potrošnik […] pomeni vsako fizično osebo, ki na podlagi pogodb, zajetih s to direktivo, deluje v namene, ki ne sodijo v okvir njene poslovne ali poklicne dejavnosti“.

               4

               Člen 2(1) in (2) te direktive določa:
               „1.   Prodajalec mora potrošniku dobaviti blago v skladu s prodajno pogodbo.
               2.   Domneva se, da je potrošniško blago v skladu s pogodbo, če:

                        (a)

                        je v skladu z opisom, ki ga je dal prodajalec, in ima lastnosti blaga, ki ga je prodajalec predložil kot vzorec ali model;

                        (b)

                        je primerno za poseben namen, za katerega ga potrošnik zahteva ter s katerim je seznanil prodajalca ob sklenitvi pogodbe in je prodajalec s tem soglašal;

                        (c)

                        je primerno za namene, za katere se blago iste vrste običajno uporablja;

                        (d)

                        ima kakovost in lastnosti, ki so običajne za blago iste vrste in jih potrošnik lahko razumno pričakuje, ob upoštevanju vrste blaga ter vsake javne izjave prodajalca, proizvajalca ali njegovega zastopnika, zlasti v oglasu ali pri etiketiranju blaga, glede posebnih lastnosti blaga.“

               5

               Člen 3 Direktive 1999/44, naslovljen „Pravice potrošnika“, v odstavku 1 določa, da je „[p]rodajalec […] odgovoren potrošniku za vsako neskladnost s pogodbo, ki obstaja v času dobave blaga“.

               6

               Člen 5 te direktive, ki se nanaša na roke, določa:
               „1.   Prodajalec je odgovoren po členu 3, če se neskladnost pokaže v dveh letih od dobave blaga. […]
               2.   Države članice lahko predvidijo, da mora potrošnik za uveljavljanje njegovih pravic o neskladnosti obvestiti prodajalca v dveh mesecih od ugotovitve neskladnosti.
               […]
               3.   Če ni dokazano nasprotno, se domneva, da je vsaka neskladnost, ki se pokaže v šestih mesecih po dobavi blaga, obstajala že v trenutku dobave, razen če ta domneva ni združljiva z vrsto blaga ali naravo neskladnosti.“

               7

               Člen 7 Direktive 1999/44 določa, da so njene določbe zavezujoče in da zlasti pogodbene klavzule, ki posredno ali neposredno omejujejo pravice, ki jih zagotavlja ta direktiva, po nacionalnem pravu za potrošnika niso zavezujoče.

         Nizozemsko pravo

      Materialno pravo

               8

               Člen 7:5(1) civilnega zakonika (Burgerlijk Wetboek, v nadaljevanju: BW) določa, da je prodaja potrošniškega blaga „prodaja premičnine […], ki je sklenjena med prodajalcem, ki opravlja poslovno ali poklicno dejavnost, in kupcem, fizično osebo, ki ne opravlja poslovne ali poklicne dejavnosti“.

               9

               Člen 7:17(1) BW določa, da mora biti dobavljeno blago v skladu s pogodbo.

               10

               Člen 7:18(2) BW, s katerim je v nizozemsko pravo prenesen člen 5(3) Direktive 1999/44, določa:
               „Pri prodaji potrošniškega blaga se domneva, da blago pri dobavi ni v skladu s pogodbo, če se neskladnost pokaže v šestih mesecih po dobavi, razen če ne izhaja drugače iz vrste blaga ali narave neskladnosti.“

               11

               Iz obrazložitve v zvezi z uvedbo te določbe izhaja, da mora kupec zatrjevati in v primeru spora dokazati, da blago ni v skladu s pogodbo in da se je neskladnost pokazala v šestih mesecih po dobavi. Nato mora prodajalec zatrjevati in dokazati, da je bilo blago ob dobavi dejansko v skladu s pogodbo.

               12

               Člen 7:23(1) BW določa:
               „Kupec se ne more več sklicevati na neskladnost dobavljenega blaga s pogodbo, če o tem ni seznanil prodajalca v primernem roku, potem ko je to ugotovil ali bi moral ugotoviti. Če pa se vendarle izkaže, da blago nima neke lastnosti, ki jo ima po zatrjevanju prodajalca, ali pa se neskladnost nanaša na dejstva, za katera je ta vedel ali bi moral vedeti, pa jih ni sporočil, mora biti obvestilo podano v primernem roku po ugotovitvi. Pri prodaji potrošniškega blaga mora biti obvestilo podano v primernem roku po ugotovitvi, pri čemer se za pravočasno šteje obvestilo v roku dveh mesecev po ugotovitvi.“

               13

               V skladu z ustaljeno sodno prakso Hoge Raad (nizozemsko vrhovno sodišče) mora kupec v primeru, da je prodajalec ugovarjal, da obvestilo ni bilo pravočasno podano, zatrjevati, in če je bil ugovor obrazložen, dokazati, da je pravočasno in na način, prepoznaven za prodajalca, grajal blago. Pri prodaji potrošniškega blaga je od okoliščin primera odvisno, ali je obvestitev prodajalca več kot dva meseca po ugotovitvi neskladnosti mogoče šteti za pravočasno.

         Postopkovno pravo

               14

               Na podlagi členov 23 in 24 zakonika o pravdnem postopku (Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering, v nadaljevanju: Rv) lahko sodišče odloča le na predlog strank in je vezano na pravna dejstva, na katerih temeljijo tožba, vloga ali obramba.

               15

               Sodišče, ki obravnava zadevo v pritožbenem postopku, se lahko izreče le o očitkih, ki so jih stranke navajale v prvih predlogih, predloženih v pritožbenem postopku. Vendar mora pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti uporabiti upoštevne določbe javnega reda, tudi če se stranke nanje niso sklicevale.

               16

               Vendar na podlagi člena 22 Rv lahko „sodišče kadar koli in v kateri koli fazi postopka od ene ali obeh strank zahteva, naj podata nadaljnja pojasnila svojih stališč oziroma predložita dokumentacijo v zvezi z zadevo“.

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               17

               F. Faber je 27. maja 2008 pri družbi Hazet kupila rabljen avtomobil. Prodajna pogodba, sklenjena med strankama, je bila zapisana na vnaprej pripravljenem obrazcu te družbe z naslovom „Prodajna pogodba – posamezniki“.

               18

               Zadevni avtomobil se je 26. septembra 2008 med vožnjo vnel in popolnoma zgorel. F. Faber, ki je avtomobil vozila, je bila na poti na poslovni sestanek, poleg nje je bila še njena hčerka.

               19

               Služba za pomoč je avtomobil odpeljala v delavnico družbe Hazet, nato pa je bil na zahtevo te družbe odpeljan v podjetje za uničevanje, da bi bil shranjen v skladu z veljavnimi okoljskimi predpisi. F. Faber poudarja, družba Hazet pa to izpodbija, da sta se stranki ob tej priložnosti pogovarjali o škodi in morebitni odgovornosti družbe.

               20

               V začetku leta 2009 je družba Hazet telefonsko vzpostavila stik z F. Faber glede ostankov avtomobila, ta pa ji je pojasnila, da čaka na policijsko tehnično poročilo o požaru. Vendar je policija na prošnjo F. Faber slednji odgovorila, da tehnično poročilo ni bilo izdelano.

               21

               Zadevno vozilo je bilo 8. maja 2009 razstavljeno, potem ko je bila družba Hazet o tem predhodno obveščena.

               22

               F. Faber je z dopisom z dne 11. maja 2009 družbo Hazet obvestila, da jo šteje za odgovorno za škodo, ki ji je nastala zaradi požara, ki je uničil njeno vozilo. To škodo, ki je zajemala nakupno ceno avtomobila, kot tudi vrednost različnih predmetov, ki so se v njem nahajali, je F. Faber ocenila na 10.828,55 EUR.

               23

               Na začetku julija 2009 je F. Faber zaprosila strokovnjake za oceno škode, naj opravijo tehnični pregled v zvezi z vzrokom požara na avtomobilu. Ker je bil slednji v tem času razstavljen, ocene ni bilo mogoče izvesti.

               24

               F. Faber je 26. oktobra 2010 pri Rechtbank Arnhem (okrožno sodišče v Arnhemu, Nizozemska) vložila tožbo proti družbi Hazet.

               25

               V utemeljitev svoje tožbe je F. Faber navedla, da avtomobil ni bil v skladu s pogodbo in da je bil zato neskladen v smislu člena 7:17 BW. Vendar F. Faber ni izrecno trdila, da je nakup opravila kot potrošnica.

               26

               Družba Hazet je ugovarjala temu, da obstaja neskladnost, in dodala, da je F. Faber ugovarjala prepozno ter je tako glede na člen 7:23(1) BW izgubila vse pravice.

               27

               Rechtbank Arnhem je s sodbo z dne 27. aprila 2011 zahtevke F. Faber zavrnilo. Menilo je, da je sklicevanje družbe Hazet na člen 7:23(1) BW ustrezno, ker je do prvega telefonskega stika med strankama prišlo šele na začetku leta 2009 in torej več kot tri mesece po tem, ko je avtomobil zgorel. To sodišče je prav tako menilo, da ni treba nadalje preučiti, ali je bila F. Faber potrošnica.

               28

               F. Faber je 26. julija 2011 pri Gerechtshof Arnhem-Leeuwarden (pritožbeno sodišče v Arnhem-Leeuwardenu, Nizozemska) vložila pritožbo zoper sodbo Rechtbank Arnhem.

               29

               V pritožbi F. Faber navaja dva pritožbena razloga, prvi se nanaša na presojo prvostopenjskega sodišča, da ni ukrepala v zakonitih rokih, drugi pa na to, da so gasilci in policisti na kraju dogodka govorili o tehnični napaki zadevnega avtomobila.

               30

               F. Faber ni naslovila nobenega očitka zoper ugotovitev Rechtbank Arnhem, da ni bilo treba ugotoviti, ali se pogodba, ki sta jo sklenili stranki, nanaša na prodajo potrošniškega blaga. Prav tako ni pojasnila, ali je zadevno vozilo kupila kot potrošnica.

               31

               V teh okoliščinah je Gerechtshof Arnhem-Leeuwarden prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali mora nacionalno sodišče – na podlagi načela učinkovitosti, visoke ravni varstva potrošnikov v [Evropski] uniji, ki ji sledi Direktiva 1999/44, ali na podlagi drugih določb ali norm prava Unije – po uradni dolžnosti preizkusiti, ali je kupec v pogodbi potrošnik v smislu člena 1(2)(a) Direktive 1999/44?

                        2.

                        Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen: ali to velja tudi, če v spisu ni dejanskih podatkov (ali so ti nezadostni ali nasprotujoči si), da bi bilo mogoče ugotoviti status kupca?

                        3.

                        Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen: ali to velja tudi za pritožbeni postopek, v katerem kupec ni oporekal sodbi sodišča prve stopnje v delu, v katerem ta preizkus ni bil opravljen (po uradni dolžnosti), in zato vprašanje, ali je kupca mogoče šteti za potrošnika, ni bilo izrecno razjasnjeno?

                        4.

                        Ali je treba Direktivo 1999/44 (oziroma njen člen 5) šteti za normo, ki je enakovredna nacionalnim določbam, ki so v nacionalnem pravnem redu pravila javnega reda?

                        5.

                        Ali so nizozemske določbe glede trditvenega in dokaznega bremena, ki ga ima potrošnik/kupec v zvezi z dolžnostjo (pravočasne) obvestitve prodajalca o domnevni napaki dobavljenega blaga, v nasprotju z načelom učinkovitosti ali visoko ravnijo varstva potrošnikov v Uniji, ki ji sledi Direktiva 1999/44, ali drugimi določbami in normami prava Unije?

                        6.

                        Ali so nizozemske določbe glede trditvenega in dokaznega bremena, ki ga ima potrošnik/kupec, da blago ni v skladu s pogodbo in da se je ta neskladnost pokazala v šestih mesecih po dobavi, v nasprotju z načelom učinkovitosti ali visoko ravnijo varstva potrošnikov v Uniji, ki ji sledi Direktiva 1999/44, ali drugimi določbami in normami prava Unije? Kaj pomenijo besede ‚neskladnost, ki se pokaže‘ v členu 5(3) Direktive 1999/44 in zlasti, kako natančno mora potrošnik/kupec navesti okoliščine, ki se nanašajo na neskladnost (oziroma vzroke zanjo)? Ali za to zadostuje, da potrošnik/kupec navede in v primeru obrazloženega izpodbijanja dokaže, da kupljeni predmet ne deluje (pravilno), ali pa mora tudi navesti in v primeru obrazloženega izpodbijanja dokazati, katera napaka prodanega predmeta je povzročila oziroma povzroča to nedelovanje (oziroma nepravilno delovanje)?

                        7.

                        Ali je pri odgovoru na zgornja vprašanja pomembno, da je F. Faber v tem postopku na obeh stopnjah zastopal odvetnik?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Prvo, drugo, tretje in sedmo vprašanje

               32

               S temi vprašanji, ki jih je treba obravnavati skupaj, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali mora nacionalno sodišče, ki odloča v sporu v zvezi z garancijo, ki jo prodajalec dolguje kupcu v okviru prodajne pogodbe, ki zadeva premičnino, na podlagi načela učinkovitosti po uradni dolžnosti preizkusiti, ali je kupec v pogodbi potrošnik v smislu Direktive 1999/44, čeprav se ta stranka na to ni sklicevala.

               33

               Najprej je treba navesti, da sta obe stranki v sporu v glavni stvari posameznika. Čeprav se v takem sporu nobena stranka ne more sklicevati na neposredni učinek Direktive 1999/44, pa morajo v skladu z ustaljeno sodno prakso nacionalna sodišča, ki odločajo v sporu, ki poteka izključno med posamezniki, pri uporabi predpisov notranjega prava upoštevati vsa pravila nacionalnega prava in jih razlagati, če je mogoče, v smislu besedila in namena te direktive, da bi tako prišlo do rešitve, ki je v skladu z njenim ciljem (glej zlasti sodbo LCL Le Crédit Lyonnais, C‑565/12, EU:C:2014:190, točka 54 in navedena sodna praksa).

               34

               Glede na informacije, predložene Sodišču, je bila Direktiva 1999/44 v nizozemski pravni red prenesena z vključitvijo posebnih določb v zvezi s prodajnimi pogodbami potrošniškega blaga v knjigo 7 BW, naslovljeno „Posebne pogodbe“, med pravila v zvezi z garancijami, ki se brez razlikovanja uporabljajo za vse prodajne pogodbe.

               35

               Vendar predložitveno sodišče v zvezi z zadevno prodajno pogodbo navaja, da obstaja dvom glede določb, ki se uporabijo, ne vedoč, ali je bila s potrošnikom sklenjena prodajna pogodba.

               36

               V predložitveni odločbi je navedeno, da čeprav je F. Faber v utemeljitev svoje tožbe glede garancije zoper družbo Hazet predložila pogodbeni dokument, naslovljen „Prodajna pogodba – posamezniki“, ni pojasnila, ali je bila pogodba sklenjena v okviru njenih poklicnih dejavnosti ali zunaj njih; to bi namreč sodišču, ki odloča v sporu o glavni stvari, omogočilo, da bi ugotovilo, ali jo je mogoče šteti za potrošnico v smislu nacionalnega prava, ki se uporabi, in člena 1(2)(a) Direktive 1999/44. Poleg tega je prvostopenjsko sodišče tožbo F. Faber zavrnilo kot prepozno glede na roke, določene v nacionalnih predpisih, ne da bi bilo ugotovljeno, kakšen status naj bi imela stranka ob sklenitvi te pogodbe. Nazadnje, F. Faber v razlogih, ki jih je navedla v utemeljitev svoje pritožbe in ki določajo meje obsega spora, o katerem odloča pritožbeno sodišče, prav tako ni trdila, da je delovala kot potrošnica.

               37

               Glede vprašanja, ali mora nacionalno sodišče v teh okoliščinah po uradni dolžnosti preizkusiti, ali je kupca treba šteti za potrošnika, je treba spomniti, da če postopkovna pravila niso bila usklajena, se postopkovna pravila za pravna sredstva, katerih namen je varstvo pravic, ki jih imajo posamezniki na podlagi prava Unije, določijo v notranjem pravnem redu držav članic, vendar ne smejo biti manj ugodna od tistih, ki se nanašajo na podobna nacionalna pravna sredstva (načelo enakovrednosti), in ne smejo praktično onemogočiti ali čezmerno otežiti uveljavljanja pravic, ki jih potrošnikom daje pravni red Unije (načelo učinkovitosti).

               38

               V tej zvezi je treba opozoriti, da mora načeloma nacionalno sodišče, da bi ugotovilo, katera pravila se uporabijo v sporu, v katerem odloča, pravno opredeliti dejstva in akte, na katere se sklicujejo stranke v podporo svojim predlogom. Ta pravna opredelitev je potreben pogoj v primeru, kot je v postopku v glavni stvari, da lahko garancijo prodanega blaga, na katero se sklicuje tožeča stranka, urejajo različni predpisi glede na opredelitev kupca. Taka opredelitev sama po sebi ne pomeni, da sodišče po uradni dolžnosti izvaja diskrecijsko pravico, temveč samo, da ugotovi in preuči obstoj zakonitega pogoja, ki določa pravno normo, ki se uporabi.

               39

               Enako kot mora nacionalno sodišče, da bi ugotovilo, katera nacionalna pravila se uporabijo, v okviru postopkovnih pravil notranjega pravnega reda opredeliti pravne in dejanske okoliščine, ki so mu jih predstavile stranke, po potrebi tako, da slednje pozove, naj podajo koristna pojasnila, mora to sodišče na podlagi načela enakovrednosti izvesti enako operacijo, da bi določilo, ali se uporabi določba prava Unije.

               40

               Tako bi lahko bilo v zadevi v glavni stvari, v kateri ima sodišče – kot je samo navedlo v predložitveni odločbi – „indic“, v tem primeru dokument, ki ga je predložila F. Faber, naslovljen „Prodajna pogodba – posamezniki“, in v kateri ima na podlagi člena 22 Rv možnost, kar poudarja nizozemska vlada, strank zahtevati, naj nadaljnje pojasnijo svoja stališča oziroma predložijo določeno dokumentacijo. Naloga nacionalnega sodišča je ugotoviti dejansko stanje.

               41

               Torej bi se le v primeru, da na podlagi notranjih postopkovnih pravil nacionalno sodišče ne bi imelo nobene možnosti, da bi lahko natančno opredelilo sporna dejstva in akte, če tega niso izrecno navedle stranke v podporo svojim predlogom, postavilo vprašanje, ali se lahko na podlagi načela učinkovitosti opredeli za potrošnika stranko, ki se na to ni sklicevala.

               42

               Sodišče je na namreč podlagi načela učinkovitosti in ne glede na nasprotna pravila notranjega prava zahtevalo, da nacionalno sodišče po uradni dolžnosti uporabi nekatere določbe iz direktiv Unije na področju varstva potrošnikov. Ta zahteva je bila utemeljena s preudarkom, da sistem varstva, ki je bil uveden s temi direktivami, temelji na ideji, da je potrošnik v razmerju do prodajalca ali ponudnika v podrejenem položaju glede pogajalske sposobnosti in ravni obveščenosti ter da obstaja nezanemarljivo tveganje, da potrošnik predvsem zaradi nevednosti ne bo uveljavljal pravnega pravila, namenjenega njegovemu varstvu (glej v tem smislu v zvezi z Direktivo Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 2, str. 288) sodbo Mostaza Claro, C‑168/05, EU:C:2006:675, točka 28 in navedena sodna praksa, in v zvezi z Direktivo Sveta z dne 22. decembra 1986 o približevanju zakonov in drugih predpisov držav članic v zvezi s potrošniškimi krediti (UL 1987, L 42, str. 48) sodbo Rampion in Godard, C‑429/05, EU:C:2007:575, točka 65).

               43

               Sodišče je presodilo, da je treba vsak položaj, v katerem se postavi vprašanje, ali neka nacionalna procesna določba onemogoča ali pretirano otežuje uporabo prava Unije, preizkusiti ob upoštevanju položaja te določbe v celotnem postopku ter poteka postopka in njegovih posebnosti pred različnimi nacionalnimi organi (sodba Kušionová, C‑34/13, EU:C:2014:2189, točka 52 in navedena sodna praksa).

               44

               Postopkovna pravila, ki bi – kot bi to lahko bilo v zadevi v glavni stvari – prepovedovala tako prvostopenjskemu kot tudi pritožbenemu sodišču, ki odločata o tožbi glede garancije na podlagi prodajne pogodbe, da na podlagi pravnih in dejanskih okoliščin, s katerimi razpolagata ali bi lahko razpolagala na podlagi enostavne zahteve za pojasnitev, opredelita zadevno pogodbeno razmerje kot prodajo potrošniku, kadar se slednji na to ni izrecno skliceval, bi povzročila, da bi se potrošniku naložila obveznost, da sam v celoti pravno opredeli svoj položaj, sicer bi lahko izgubil pravice, ki mu jih je želel podeliti zakonodajalec Unije z Direktivo 1999/44. Na področju, na katerem postopkovna pravila v številnih državah članicah posameznikom omogočajo, da se sami zastopajo pred sodišči, bi obstajalo nezanemarljivo tveganje, da potrošnik predvsem zaradi nevednosti ne bi mogel zadostiti tolikšnemu obsegu zahtev.

               45

               Iz tega izhaja, da postopkovna pravila, kot so opisana v prejšnji točki, ne bi bila skladna z načelom učinkovitosti, ker bi v primerih tožb glede garancije zaradi neskladnosti, v katerih so stranke potrošniki, znatno oteževala uveljavljanje zaščite, ki jim jo Direktiva 1999/44 želi zagotoviti.

               46

               Načelo učinkovitosti, nasprotno, zahteva, da nacionalno sodišče, ki odloča v sporu o pogodbi, ki lahko spada na področje uporabe te direktive, če ima za to potrebne pravne in dejanske okoliščine, oziroma lahko z njimi razpolaga na podlagi enostavne zahteve za pojasnitev, preveri, ali je kupca mogoče opredeliti za potrošnika, tudi če se slednji na to ni izrecno skliceval.

               47

               Dodati je treba, da odgovor na vprašanje, ali je potrošniku pravno svetoval odvetnik, ne spremeni tega sklepa, ker so razlaga prava Unije kot tudi obseg načel učinkovitosti in enakovrednosti neodvisni od konkretnih okoliščin posameznega primera (glej v tem smislu sodbo Rampion in Godard, C‑429/05, EU:C:2007:575, točka 65).

               48

               Glede na zgoraj navedeno je na prvo, drugo, tretje in sedmo vprašanje treba odgovoriti, da je treba Direktivo 1999/44 razlagati tako, da mora nacionalno sodišče, ki odloča v sporu o pogodbi, ki lahko spada na področje uporabe te direktive, ko ima za to potrebne pravne in dejanske elemente oziroma jih lahko pridobi s preprosto zahtevo za pojasnitev, preveriti, ali je kupca mogoče opredeliti kot potrošnika, tudi če se slednji ni izrecno skliceval na to.

         Četrto vprašanje

               49

               Predložitveno sodišče s tem vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je člen 5 Direktive 1999/44 mogoče šteti za normo, ki je enakovredna nacionalnim določbam, ki v nacionalnem pravnem redu veljajo za pravila javnega reda, torej normo, ki jo lahko nacionalno sodišče v okviru pritožbe uporabi po uradni dolžnosti.

               50

               Iz predložitvene odločbe izhaja, da se to vprašanje nanaša konkretno na člen 5(3) te direktive, ki določa, da se, če ni dokazano nasprotno, domneva, da je vsaka neskladnost, ki se pokaže v šestih mesecih po dobavi blaga, obstajala že v trenutku dobave.

               51

               Navesti je treba, da je vprašanje, ki ga je postavilo predložitveno sodišče, lahko upoštevno samo v primeru, da je nacionalno sodišče ugotovilo, da zadevna pogodba spada na stvarno področje uporabe Direktive 1999/44, kar predpostavlja zlasti, da je bila ta pogodba sklenjena s potrošnikom.

               52

               Medtem ko v sistemu odgovornosti, ki ga je uvedla Direktiva 1999/44, njen člen 2(2) izraža izpodbojno domnevo skladnosti s pogodbo, pa člen 3(1) te direktive določa, da je prodajalec odgovoren potrošniku za vsako neskladnost s pogodbo, ki obstaja v času dobave blaga. Iz skupne uporabe teh določb izhaja, da mora načeloma potrošnik predložiti dokaz o neskladnosti in o obstoju te neskladnosti ob dobavi.

               53

               Člen 5(3) Direktive 1999/44 določa izjemo od tega načela, če se neskladnost pokaže v šestih mesecih po dobavi blaga. V tem primeru se namreč domneva, da je neskladnost obstajala ob dobavi.

               54

               To olajšanje dokaznega bremena v korist potrošnika temelji na ugotovitvi, da se v primeru, da se neskladnost izkaže šele po dobavi blaga, predložitev dokaza, da je ta napaka obstajala ob tej dobavi, lahko izkaže za „nepremostljivo oviro za potrošnika“, medtem ko je na splošno strokovnjaku veliko lažje dokazati, da neskladnost ob dobavi ni obstajala in da izhaja, na primer, iz potrošnikove napačne rabe (glej obrazložitveni memorandum predloga direktive Evropskega parlamenta in Sveta o prodaji potrošniškega blaga in z njim povezanimi garancijami, COM (95) 520 final, str. 13).

               55

               Razdelitev dokaznega bremena iz člena 5(3) Direktive 1999/44 je v skladu s členom 7 Direktive zavezujoča tako za stranke, ki se ji ne morejo izogniti s sporazumom, kot tudi za države članice, ki morajo poskrbeti, da se ta razdelitev spoštuje. Iz tega izhaja, da je treba to pravilo o dokaznem bremenu uporabiti, čeprav se potrošnik, ki bi od njega lahko imel korist, nanj ne sklicuje.

               56

               Glede na značilnosti in pomen javnega interesa, na katerem temelji varstvo, ki je s členom 5(3) Direktive 1999/44 zagotovljeno potrošnikom, je treba to določbo šteti za normo, ki je enakovredna nacionalni določbi, ki v nacionalnem pravnem redu velja za pravilo javnega reda. Iz tega izhaja, da kadar je nacionalno sodišče v okviru nacionalnega sistema sodišč pristojno, da po uradni dolžnosti uporabi to določbo, mora po uradni dolžnosti uporabiti vse določbe notranjega prava, s katerimi je prenesen člen 5(3) (glej v tem smislu sodbo Asturcom Telecomunicaciones, C‑40/08, EU:C:2009:615, točke od 52 do 54 in navedena sodna praksa).

               57

               V teh okoliščinah je treba na četrto vprašanje odgovoriti, da je člen 5(3) Direktive 1999/44 treba razlagati tako, da ga je treba šteti za normo, ki je enakovredna nacionalni določbi, ki v nacionalnem pravnem redu velja za pravilo javnega reda, in da mora nacionalno sodišče po uradni dolžnosti uporabiti vse določbe nacionalnega prava, s katerimi je bil ta člen prenesen v to pravo.

         Peto vprašanje

               58

               Predložitveno sodišče s tem vprašanjem v bistvu sprašuje, ali načelo učinkovitosti nasprotuje nacionalnemu pravilu, ki potrošniku nalaga, naj dokaže, da je prodajalca o neskladnosti pravočasno obvestil.

               59

               Iz predložitvene odločbe izhaja, da nizozemski zakonodajalec tako obveznost določa v členu 7:23 BW in da mora kupec v skladu s sodno prakso Hoge Raad v primeru, da je prodajalec ugovarjal, dokazati, da je slednjega obvestil o neskladnosti dobavljenega blaga. Prav tako iz navedb predložitvenega sodišča izhaja, da se v ureditvi, ki jo je določil nizozemski zakonodajalec, šteje, da je bila ta obvestitev podana pravočasno, če je bila podana v roku dveh mesecev od ugotovitve neskladnosti. Poleg tega je v skladu s sodno prakso Hoge Raad odgovor na vprašanje, ali se informacija, ki je bila podana po izteku tega roka, lahko še vedno šteje za pravočasno, odvisen od okoliščin vsakega posameznega primera.

               60

               V zvezi s tem je treba spomniti, da na podlagi člena 5(2) Direktive 1999/44 države članice lahko predvidijo, da mora potrošnik za uveljavljanje svojih pravic o neskladnosti obvestiti prodajalca v dveh mesecih od ugotovitve neskladnosti.

               61

               V skladu s pripravljalnimi akti za sprejetje te direktive ta možnost ustreza skrbi za krepitev pravne varnosti, s tem da „vzpodbuja skrbnost prodajalca, pri čemer upošteva interese kupca“, ne da bi bila „vzpostavljena stroga obveznost opraviti natančen pregled blaga“ (glej obrazložitveni memorandum predloga direktive, COM (95) 520 final, str. 14).

               62

               Kot izhaja iz besedila člena 5(2) Direktive 1999/44 v povezavi z njeno uvodno izjavo 19 in iz cilja, ki mu sledi ta člen, tako naložena obveznost potrošniku ne more preseči obveznosti, da je prodajalec obveščen o neskladnostih.

               63

               V zvezi z vsebino te obvestitve potrošnik v tej fazi ni bil zavezan predložiti dokaza, da neskladnost dejansko vpliva na blago, ki ga je pridobil. Ob upoštevanju podrednega položaja, v kakršnem je v razmerju do prodajalca, kar zadeva informacije v zvezi s kakovostjo tega blaga in stanjem, v kakršnem je bil prodan, potrošniku prav tako ni treba navesti natančnega razloga za neskladnost. Nasprotno, da bi bila obvestitev za prodajalca koristna, bi morala vsebovati določeno število navedb, katerih stopnja natančnosti je nujno različna glede na okoliščine posameznega primera, glede zadevnega blaga, vsebine ustrezne prodajne pogodbe in konkretnih pojavnih oblik zatrjevane neskladnosti.

               64

               Glede dokaza, da je bil prodajalec obveščen, se načeloma upoštevajo zadevna nacionalna pravila, ki morajo vseeno upoštevati načelo učinkovitosti. Iz tega izhaja, da država članica ne more postaviti zahtev, ki bi potrošniku onemogočile oziroma čezmerno otežile izvrševanje pravic, ki jih ima na podlagi Direktive 1999/44.

               65

               Na peto vprašanje je torej treba odgovoriti, da je treba člen 5(2) Direktive 1999/44 razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalnemu pravilu, ki določa, da mora potrošnik za to, da je lahko deležen ugodnosti na podlagi te direktive, prodajalca o neskladnosti pravočasno obvestiti, pod pogojem, da ta potrošnik to obvestitev lahko opravi v roku najmanj dveh mesecev od ugotovitve neskladnosti, da se zahtevana obvestitev nanaša samo na obstoj tega neskladja in da zanjo ne veljajo pravila dokazovanja, ki bi temu potrošniku onemogočila oziroma čezmerno otežila izvrševanje njegovih pravic.

         Šesto vprašanje

               66

               Predložitveno sodišče s tem vprašanjem v bistvu sprašuje, kako deluje razdelitev dokaznega bremena na podlagi člena 5(3) Direktive 1999/44 in zlasti katere okoliščine mora dokazati potrošnik.

               67

               Kot je bilo ugotovljeno v točki 53 te sodbe, je ta določba izjema od načela, v skladu s katerim mora potrošnik izpodbiti domnevo skladnosti prodanega blaga iz člena 2(2) te direktive in dokazati zatrjevano neskladnost.

               68

               Če se neskladnost pokaže v šestih mesecih po dobavi blaga, člen 5(3) Direktive 1999/44 olajšuje dokazno breme potrošnika z domnevo, da je neskladnost obstajala ob dobavi.

               69

               Da izpolnjuje pogoje za to olajšavo, mora potrošnik vseeno predložiti dokaz za obstoj nekaterih dejstev.

               70

               Prvič, potrošnik mora navesti in predložiti dokaze, da je prodano blago neskladno z zadevno pogodbo, ker – na primer – nima lastnosti, dogovorjenih v tej pogodbi, ali pa je neprimerno za uporabo, ki je običajna za to vrsto blaga. Potrošnik mora dokazati zgolj obstoj neskladnosti. Ni mu treba dokazati vzroka zanjo niti, da je njen izvor mogoče pripisati prodajalcu.

               71

               Drugič, potrošnik mora dokazati, da se je zadevna neskladnost pokazala, torej materialno razkrila v roku šestih mesecev od dobave blaga.

               72

               Če so ta dejstva nesporna, potrošniku ni treba dokazati, da je neskladnost obstajala ob dobavi blaga. Če se ta neskladnost pojavi v kratkem obdobju šestih mesecev, je mogoče domnevati, da čeprav se je pokazala šele po dobavi blaga, je obstajala že „v začetni fazi“, ob dobavi (glej obrazložitveni memorandum predloga direktive, COM (95) 520 final, str. 12).

               73

               Dokaz, da neskladnosti ob dobavi blaga ni bilo, mora torej predložiti strokovnjak, da dokaže, da je vzrok ali izvor te neskladnosti v aktu ali opustitvi, do katere je prišlo po dobavi.

               74

               V primeru, da prodajalcu ne uspe pravno zadostno dokazati, da je vzrok ali izvor neskladnosti v okoliščini, ki je nastala po dobavi blaga, lahko potrošnik na podlagi domneve iz člena 5(3) Direktive 1999/44 uveljavlja pravice, ki jih ima na podlagi te direktive.

               75

               Na šesto vprašanje je torej treba odgovoriti, da je treba člen 5(3) Direktive 1999/44 razlagati tako, da se pravilo, po katerem se domneva obstoj neskladnosti ob dobavi blaga:

                        —

                        uporabi, če potrošnik predložiti dokaz, da je prodano blago neskladno s pogodbo in da se je zadevna neskladnost pokazala, torej materialno razkrila v šestih mesecih od dobave blaga. Potrošniku ni treba niti dokazati vzroka za to neskladnost niti dokazati, da je njen izvor mogoče pripisati prodajalcu;

                        —

                        lahko ne uporabi le, če prodajalcu uspe pravno zadostno dokazati, da je vzrok ali izvor te neskladnosti v okoliščini, ki je nastala po dobavi blaga.

         Stroški

               76

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:

                           1.

                           Direktivo 1999/44/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. maja 1999 o nekaterih vidikih prodaje potrošniškega blaga in z njim povezanih garancij je treba razlagati tako, da mora nacionalno sodišče, ki odloča v sporu o pogodbi, ki lahko spada na področje uporabe te direktive, če ima za to potrebne pravne in dejanske elemente oziroma jih lahko pridobi s preprosto zahtevo za pojasnitev, preveriti, ali je kupca mogoče opredeliti za potrošnika, tudi če se ta ni izrecno skliceval na to.

                           2.

                           Člen 5(3) Direktive 1999/44 je treba razlagati tako, da ga je treba šteti za normo, ki je enakovredna nacionalni določbi, ki v nacionalnem pravnem redu velja za pravilo javnega reda, in da mora nacionalno sodišče po uradni dolžnosti uporabiti vse določbe nacionalnega prava, s katerimi je bil ta člen prenesen v to pravo.

                           3.

                           Člen 5(2) Direktive 1999/44 je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalnemu pravilu, ki določa, da mora potrošnik za to, da je lahko deležen ugodnosti na podlagi te direktive, prodajalca o neskladnosti pravočasno obvestiti, pod pogojem, da ta potrošnik to obvestitev lahko opravi v roku najmanj dveh mesecev od ugotovitve neskladnosti, da se zahtevana obvestitev nanaša samo na obstoj tega neskladja in da zanjo ne veljajo pravila dokazovanja, ki bi temu potrošniku onemogočila oziroma čezmerno otežila izvrševanje njegovih pravic.

                           4.

                           Člen 5(3) Direktive 1999/44 je treba razlagati tako, da se pravilo, po katerem se domneva obstoj neskladnosti ob dobavi blaga:

                                 —

                                    uporabi, če potrošnik predložiti dokaz, da je prodano blago neskladno s pogodbo in da se je zadevna neskladnost pokazala, torej materialno razkrila v roku šestih mesecev od dobave blaga. Potrošniku ni treba dokazati niti vzroka za to neskladnost niti, da je njen izvor mogoče pripisati prodajalcu;

                                 —

                                    lahko ne uporabi le, če prodajalcu uspe pravno zadostno dokazati, da je vzrok ali izvor te neskladnosti v okoliščini, ki je nastala po dobavi blaga.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nizozemščina.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 19. novembra 2002. # Bülent Kurz, rojen Yüce proti Land Baden-Württemberg. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Verwaltungsgericht Karlsruhe - Nemčija. # Prosto gibanje delavcev. # Zadeva C-188/00.


title: Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 10. julija 2008. # Komisija Evropskih skupnosti proti Portugalski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države - Direktiva 89/48/EGS - Priznavanje visokošolskih diplom, pridobljenih s poklicnim izobraževanjem in usposabljanjem, ki traja najmanj tri leta - Nepriznavanje diplom, ki omogočajo dostop do poklica farmacevta specialista za klinične preiskave - Neizvršitev prenosa. # Zadeva C-307/07.

text:
      Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 10. julija 2008 – Komisija proti Portugalski
      (Zadeva C‑307/07)
      „Neizpolnitev obveznosti države – Direktiva 89/48/EGS – Priznavanje visokošolskih diplom, pridobljenih s poklicnim izobraževanjem in usposabljanjem, ki traja najmanj tri leta – Nepriznavanje diplom, ki omogočajo dostop do poklica farmacevta specialista za klinične preiskave – Neizvršitev prenosa“
      1.                     Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Preizkus utemeljenosti, ki ga opravi Sodišče – Upoštevni položaj – Stanje po izteku
            roka, določenega v obrazloženem mnenju (člen 226 ES) (Glej točko 20.)
      2.                     Prosto gibanje oseb – Svoboda ustanavljanja – Delavci – Priznavanje visokošolskih diplom, pridobljenih s poklicnim izobraževanjem
            in usposabljanjem, ki traja najmanj tri leta – Področje uporabe Direktive 89/48 (Direktiva Sveta 89/48) (Glej točki 18, 22
            in izrek.)
      Predmet

               Neizpolnitev obveznosti države – Neizvršitev prenosa Direktive Sveta 89/48/EGS z dne 21. decembra 1988 o splošnem sistemu
                  priznavanja visokošolskih diplom, pridobljenih s poklicnim izobraževanjem in usposabljanjem, ki traja najmanj tri leta (UL
                  L 19, str. 16), glede poklica bolnišničnega farmacevta, specializiranega za klinične analize.

            Izrek

                  1)

                  	Portugalska republika, s tem da ni sprejela nujnih ukrepov za prenos Direktive Sveta 89/48/EGS z dne 21. decembra 1988 o splošnem
                     sistemu priznavanja visokošolskih diplom, pridobljenih s poklicnim izobraževanjem in usposabljanjem, ki traja najmanj tri
                     leta, kot je bila spremenjena z Direktivo Parlamenta in Sveta 2001/19/ES z dne 14. maja 2001 glede poklica farmacevta specialista
                     za klinične preiskave, ni izpolnila obveznosti iz te direktive.

                  2)

                  	Portugalski republiki se naloži stroške.


Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 19. marca 1992. # Josef Hierl proti Hauptzollamt Regensburg. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Finanzgericht München - Nemčija. # Dodatni prelevmani za mleko. # Zadeva C-311/90.