Sodba Sodišča z dne 25. maja 1982. # Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Nizozemski. # Neizpolnitev obveznosti. # Zadeva 97/81.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 2. septembra 2009.#Mohamed El Morabit proti Svetu Evropske unije.#Skupna zunanja in varnostna politika - Omejevalni ukrepi za boj proti terorizmu - Zamrznitev sredstev - Seznam oseb, skupin in organizacij - Ničnostna tožba.#Združeni zadevi T-37/07 in T-323/07.

text:
      Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 2. septembra 2009 – El Morabit proti Svetu
      (Združeni zadevi T-37/07 in T-323/07)
      „Skupna zunanja in varnostna politika – Omejevalni ukrepi za boj proti terorizmu – Zamrznitev sredstev – Seznam oseb, skupin in organizacij – Ničnostna tožba“
      1.                     Pravo Skupnosti – Načela – Temeljne pravice – Domneva nedolžnosti – Odločba o preventivni zamrznitvi sredstev, sprejeta proti
            osebi, osumljeni terorističnih dejavnosti – Skladnost z navedenim načelom – Pogoji (Skupno stališče Sveta 2001/931, člen 1(4);
            Uredba Sveta št. 2580/2001, člen 2(3)) (Glej točke od 40 do 47.)
      2.                     Pravo Skupnosti – Načela – Temeljne pravice – Omejitve temeljnih pravic, utemeljene s splošnim interesom – Boj proti grožnjam
            miru in mednarodni varnosti (Skupno stališče Sveta 2001/931, člen 1(4); Uredba Sveta št. 2580/2001) (Glej točke 52 in od 59 do 63.)
      Predmet

               Predlog za razglasitev delne ničnosti, prvič, Sklepa Sveta 2007/445/ES z dne 28. junija 2007 o izvajanju člena 2(3) Uredbe (ES)
                  št. 2580/2001 o posebnih omejevalnih ukrepih za nekatere osebe in subjekte zaradi boja proti terorizmu in razveljavitvi sklepov 2006/379/ES in 2006/1008/ES
                  (UL L 169, str. 58) in, drugič, Sklepa Sveta 2006/1008/ES z dne 21. decembra 2006 o izvajanju člena 2(3) Uredbe (ES) št. 2580/2001
                  o posebnih omejevalnih ukrepih za nekatere osebe in subjekte zaradi boja proti terorizmu (UL L 379, str. 123.) v delu, v katerem
                  je ime tožeče stranke vključeno na seznam oseb, skupin in organizacij, za katere se uporabljajo te določbe.

            Izrek

                  1)

                  	Tožbe se zavrnejo.

                  2)

                  	Mohamedu El Morabitu se naloži plačilo njegovih stroškov in stroškov Sveta.

                  3)

                  	Komisija Evropskih skupnosti in Kraljevina Nizozemska nosita svoje stroške.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (osmi senat) z dne 8. julija 2009. # Mineralbrunnen Rhön-Sprudel Egon Schindel GmbH proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek za ugotovitev ničnosti - Besedna znamka Skupnosti Alaska - Absolutni razlog za zavrnitev - Neobstoj opisnega značaja - Člen 7(1)(c) Uredbe (ES) št. 40/94 (postal člen 7(1)(c) Uredbe (ES) št. 207/2009). # Zadeva T-226/08.

text:
      Sodba Sodišča prve stopnje (osmi senat) z dne 8. julija 2009 – Mineralbrunnen Rhön-Sprudel Egon Schindel proti UUNT – Schwarzbräu
            (Alaska)
      (Zadeva T-226/08)
      „Znamka Skupnosti – Postopek za ugotovitev ničnosti – Besedna znamka Skupnosti Alaska – Absolutni razlog za zavrnitev – Neobstoj opisnega značaja – Člen 7(1)(c) Uredbe (ES) št. 40/94 (postal člen 7(1)(c) Uredbe (ES) št. 207/2009)“
      Znamka Skupnosti – Odpoved, razveljavitev ali ničnost – Absolutni razlogi za ničnost (Uredba Sveta št. 40/94, člena 7(1)(c) in 51(1)(a)) (Glej točke 22, 36 in 38.)
      Predmet

               Tožba zoper odločbo četrtega odbora za pritožbe UUNT z dne 8. aprila 2008 (zadeva R 1124/2004-4), ki se nanaša na postopek
                  ugotovitve ničnosti med družbo Mineralbrunnen Rhön-Sprudel Egon Schindel GmbH in družbo Schwarzbräu GmbH.

            Podatki o zadevi

               Znamka Skupnosti, ki je predmet zahteve za ugotovitev ničnosti:

               besedna znamka Alaska za proizvode iz razreda 32 – znamka Skupnosti št. 505503

               Imetnik znamke Skupnosti:

               Schwarzbräu GmbH

               Stranka, ki zahteva ugotovitev ničnosti znamke Skupnosti:

               Mineralbrunnen Rhön-Sprudel Egon Schindel GmbH

               Odločba oddelka za izbris:

               delna ugoditev predlogu za razglasitev ničnosti zadevne znamke

               Odločba odbora za pritožbe:

               razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe in zavrnitev predloga za razglasitev ničnosti zadevne znamke

      Izrek

                  1)

                  	Tožba se zavrne.

                  2)

                  	Družba Rhön-Sprudel Egon Schindel GmbH nosi lastne stroške in stroške, ki jih je priglasil Urad za usklajevanje na notranjem
                     trgu (znamke in modeli) (UUNT).

                  3)

                  	Družba Schwarzbräu GmbH nosi lastne stroške.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 10. novembra 2011.#Norma-A SIA in Dekom SIA proti Latgales plānošanas reģions.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Augstākās tiesas Senāts - Latvija.#Javna naročila - Direktiva 2004/17/ES - Člen 1(3)(b) - Direktiva 92/13/EGS - Člen 2d(1)(b) - Pojem ‚koncesija za storitve‘ - Opravljanje storitev javnega avtobusnega prevoza - Pravica izkoriščati storitev in plačilo zneska iz naslova nadomestila izgub prevozniku - Na podlagi nacionalne zakonodaje in pogodbe omejeno tveganje, povezano z izkoriščanjem - Revizijski postopki glede oddaje naročila - Neposredna uporaba člena 2d(1)(b) Direktive 92/13/EGS za pogodbe, sklenjene pred rokom za prenos Direktive 2007/66/ES.#Zadeva C-348/10.

text:
      SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 10. novembra 2011(*)

      „Javna naročila – Direktiva 2004/17/ES – Člen 1(3)(b) – Direktiva 92/13/EGS – Člen 2d(1)(b) – Pojem ‚koncesija za storitve‘ – Opravljanje storitev javnega avtobusnega prevoza – Pravica izkoriščati storitev in plačilo zneska iz naslova nadomestila izgub prevozniku – Na podlagi nacionalne zakonodaje in pogodbe omejeno tveganje, povezano z izkoriščanjem – Revizijski postopki glede oddaje naročila – Neposredna uporaba člena 2d(1)(b) Direktive 92/13/EGS za pogodbe, sklenjene pred rokom za prenos Direktive 2007/66/ES“
      V zadevi C‑348/10,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Augstākās tiesas Senāts
         (Latvija) s sklepom z dne 2. julija 2010, ki je prispel na Sodišče 9. julija 2010, v postopku

      Norma-A SIA,

      Dekom SIA
      proti
      Latgales plānošanas reģions, pravnemu nasledniku Ludzas novada dome,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi J. N. Cunha Rodrigues (poročevalec), predsednik senata, U. Lõhmus, A. Rosas, A. Ó Caoimh in A. Arabadžiev, sodniki,
      generalni pravobranilec: P. Cruz Villalón,
      sodna tajnica: C. Strömholm, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 18. maja 2011,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Norma-A SIA L. Krastiņa in I. Azanda, advokāte,
      –        za Latgales plānošanas reģions, pravnega naslednika Ludzas novada dome, J. Pļuta,
      –        za latvijsko vlado M. Borkoveca in K. Krasovska, zastopnici,
      –        za avstrijsko vlado M. Fruhmann, zastopnik,
      –        za Evropsko komisijo C. Zadra in A. Sauka, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 7. julija 2011
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 1(3)(b) Direktive 2004/17/ES Evropskega parlamenta in Sveta
         z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil naročnikov v vodnem, energetskem in transportnem sektorju
         ter sektorju poštnih storitev (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 7, str. 19) in člena 2d(1)(b) Direktive
         Sveta 92/13/EGS z dne 25. februarja 1992 o uskladitvi zakonov in drugih predpisov o uporabi pravil Skupnosti za oddajo javnih
         naročil podjetij na vodnem, energetskem, transportnem in telekomunikacijskem področju (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje
         6, zvezek 1, str. 315), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2007/66/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. decembra 2007
         (UL L 335, str. 31, v nadaljevanju: Direktiva 92/13).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbama Norma-A SIA in Dekom SIA ter Latgales plānošanas reģions, ki je pravni
         naslednik Ludzas novada dome (svet okrožja Ludza (Latvija)), v zvezi z dodelitvijo „koncesije“ za opravljanje javnega avtobusnega
         prevoza v mestu in okrožju Ludza družbi Ludzas autotransporta uzņēmums SIA.

       Pravni okvir
       Ureditev Unije
      3        Člen 1(2)(a) in (d) ter (3)(b) Direktive 2004/17 določa:

      „2.      (a)   ‚Javna naročila blaga, gradenj in storitev‘ so pisno sklenjene odplačne pogodbe med enim ali več naročniki iz člena 2(2) in
         enim ali več izvajalcem gradenj, dobaviteljem blaga ali ponudnikom storitev.

      […]
      (d)      ‚Javna naročila storitev‘ so javna naročila, katerih predmet je opravljanje storitev iz Priloge XVII, razen javnih naročil
         gradenj ali naročil blaga.

      […]
      3.      […]
      (b)      ‚Koncesija za storitve‘ je naročilo enake vrste kot naročilo storitev, razen da je plačilo za opravljanje storitev bodisi
         samo pravica do izkoriščanja storitev ali ta pravica skupaj s plačilom.“

      4        Člen 2 navedene direktive določa:

      „1.      Za namene te direktive:
      (a)      ‚naročniki‘ pomenijo državne, regionalne ali lokalne organe, osebe javnega prava in združenja, ki jih sestavljajo en ali več
         teh organov ali en ali več teh oseb javnega prava;

      […]
      2.      Ta direktiva se uporablja za naročnike:
      (a)      ki so javni organi ali javna podjetja in opravljajo eno od dejavnosti iz členov 3 do 7;
      […]“
      5        Člen 5 Direktive 2004/17 določa:

      „1.      Ta direktiva se uporablja za dejavnosti v zvezi z zagotavljanjem ali upravljanjem omrežij, ki zagotavljajo javne storitve
         na področju železnice, avtomatiziranih sistemov, tramvajev, trolejbusov, avtobusov ali žičnic.

      […]
      2.      Ta direktiva se ne uporablja za subjekte, ki opravljajo javni avtobusni prevoz in so bil[i] izključen[i] iz področja uporabe
         Direktive 93/38/EGS v skladu s členom 2(4) navedene direktive.“

      6        Člen 1(2)(a) in (4) Direktive 2004/18/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo
         javnih naročil gradenj, blaga in storitev (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 7, str. 132) določa:

      „2.      (a)      ‚Javna naročila‘ so proti plačilu pisno sklenjene pogodbe med enim ali več gospodarskimi subjekti ter enim ali več naročniki,
         katerih predmet je izvedba gradenj, dobav blaga ali izvajanje storitev v skladu s pomenom iz te direktive.

      […]
      4.      ‚Koncesija za storitve‘ je naročilo enake vrste kakor javno naročilo storitev, z izjemo dejstva, da je razlog za opravljanje
         storitev bodisi samo pravica do koriščenja storitve ali ta pravica skupaj s plačilom.“

      7        Člen 1(1) Direktive 92/13 določa:

      „Ta direktiva se uporablja za javna naročila iz Direktive 2004/17 […], razen če so takšna naročila izključena v skladu s členom
         5(2), členi 18 do 26, členoma 29 in 30 ali členom 62 navedene direktive.

      […]“
      8        Člen 2d(1)(b) Direktive 92/13 določa:

      „1.      Države članice zagotovijo, da naročilo za neveljavno razglasi revizijski organ, neodvisen od naročnika, oziroma da je neveljavnost
         naročila rezultat odločitve takšnega revizijskega organa v kateremkoli od naslednjih primerov:

      […]
      (b)      ko gre za kršitev člena 1(5), člena 2(3) ali člena 2a(2) te direktive, če zaradi te kršitve ponudnik, ki je zaprosil za revizijo,
         ni imel možnosti uporabiti predpogodbenih pravnih sredstev, če je navedena kršitev združena s kršitvijo Direktive 2004/17[…],
         če je ta kršitev vplivala na možnost ponudnika, ki je zaprosil za revizijo, da pridobi javno naročilo.

      […]“
      9        Člen 2f(1)(b) Direktive 92/13 določa:

      „1.       Države članice lahko določijo, da je treba zahtevek za revizijo v skladu s členom 2d(1) vložiti:
      […]
      (b)      vsekakor pa preden poteče obdobje vsaj šestih mesecev od dneva, ki sledi datumu sklenitve pogodbe.“
      10      Člen 3(1) Direktive 2007/66, s katero so bile v Direktivo 92/13 vključene določbe, navedene v točkah od 7 do 9 te sodbe, določa:

      „Države članice sprejmejo zakone in druge predpise, potrebne za uskladitev s to direktivo, do 20. decembra 2009.[…]“
       Nacionalna ureditev
      11      Člen 1(7) zakona o javno-zasebnem partnerstvu (Publiskās un privātās partnerības likums, Latvijas Vēstnesis, 2009, št. 107, str. 4093), ki je začel veljati 1. oktobra 2009, določa, da je koncesijska pogodba za storitve pogodba, v skladu
         s katero zasebni partner na zahtevo javnega partnerja opravlja storitve iz priloge 2 k zakonu o javnih naročilih (Publisko
         iepirkumu likums) in kot protidajatev – ali kot bistveni del protidajatve – za opravljanje storitev pridobi pravico do izkoriščanja
         teh storitev, vendar hkrati tudi nosi tveganje v zvezi z izkoriščanjem storitev ali velik del tega tveganja.

      12      Na podlagi odstavka 8 navedenega člena 1 pravica do izkoriščanja gradnje ali storitve vključuje pravico do prejemanja plačila
         od končnih uporabnikov gradnje ali storitve ali pravico do protidajatev od javnega partnerja, katerih znesek je odvisen od
         povpraševanja končnih uporabnikov, ali celo pravico do hkratnega prejemanja plačil od končnih uporabnikov in protidajatev
         od javnega partnerja.

      13      V skladu z odstavkom 9 navedenega člena 1 obstajajo tveganja v zvezi z izkoriščanjem gradnje ali storitev (ekonomska tveganja),
         kadar so prihodki zasebnega partnerja odvisni od povpraševanja po uporabi gradnje ali od povpraševanja po teh storitvah s
         strani končnih uporabnikov (tveganje v zvezi s povpraševanjem) in/ali od tega, ali je storitev, ki je ponujena končnim uporabnikom,
         v skladu z zahtevami iz koncesijske pogodbe (tveganje v zvezi z razpoložljivostjo), ali celo, kadar so prihodki odvisni tako
         od tveganja v zvezi s povpraševanjem kot od tveganja v zvezi z razpoložljivostjo.

      14      Člen 6(3) zakona o storitvah javnega prevoza (sabiedriskā transporta pakalpojumu likums Latvijas Vēstnesis, 2007, št. 106, str. 3682) med drugim določa, da se storitve javnega prevoza organizirajo glede na povpraševanje po takih storitvah,
         pri čemer se upošteva potrebna gostota in rednost prevozov v okviru omrežja, obseg in kakovost storitev in ekonomska upravičenost
         prevozov ter se določi način organizacije prevoza potnikov.

      15      Člen 10(1) tega zakona določa, da se izgube in stroški, ki jih ima prevoznik v zvezi z opravljanjem teh storitev, nadomestijo
         v skladu s podrobnimi pravili iz členov 11 in 12 navedenega zakona.

      16      Člen 11(1) tega zakona določa:

      „[…] prevozniku se izgube v zvezi z opravljanjem storitev javnega prevoza nadomestijo:
      1.      v celoti, iz sredstev iz državnega proračuna, ki so za to predvidena, za povezave, ki so del medmestnih povezav regionalnega
         prevoznega omrežja;

      11.      iz sredstev iz državnega proračuna, ki so za to predvidena, za povezave lokalnega pomena, ki so del regionalnega omrežja;

      12.      iz sredstev proračunov lokalnih skupnosti za povezave lokalnega pomena, ki so del regionalnega omrežja, in sicer za del naročenih
         storitev javnega prevoza, ki presega prag predvidenih sredstev za zagotavljanje teh storitev iz državnega proračuna;

      […]“
      17      Člen 12 zakona o storitvah javnega prevoza določa:

      „1.      Če država določi minimalne kakovostne zahteve za storitve javnega prevoza, ki jih prevoznik, ki posluje s pridobitnim namenom,
         ne bi bil dolžan izpolniti, njihova izpolnitev pa povzroči dodatne stroške, ima ta prevoznik pravico, da od države dobi nadomestilo
         za vse te stroške.

      2.      Prevozniki, ki opravljajo storitve javnega prevoza v okviru javnega naročila, dobijo nadomestilo za stroške iz odstavka 1,
         če so minimalne kakovostne zahteve določene po tem, ko se začnejo opravljati storitve javnega prevoza.

      3.      Svet ministrov določi pravila glede opredelitve, izračuna in povrnitve stroškov iz odstavka 1, glede dodelitve sredstev iz
         nacionalnega proračuna, namenjenih pokrivanju teh stroškov, lokalnim skupnostim, in glede nadzora nad zakonitostjo in skladnostjo
         uporabe teh sredstev.“

      18      Uredba sveta ministrov št. 672 z dne 2. oktobra 2007 o nadomestilu izgub in stroškov pri opravljanju storitev javnega prevoza
         in o določitvi cen (sabiedriskā transporta pakalpojumu sniegšanā radušos zaudējumu un izdevumu kompensēšanas un sabiedriskā
         transporta pakalpojuma tarifa noteikšanas kārtība, Latvijas Vēstnesis, 2007, št. 175, str. 3751) z dne 2 oktobra 2007, ki je veljala do 20. novembra 2009, in uredba sveta ministrov št. 1226 z
         dne 26. oktobra 2009 (Latvijas Vēstnesis, 2009, št. 183, str. 4169, v nadaljevanju: uredba št. 2009/1226), ki je prvo nadomestila z 21. novembrom 2009, temeljita
         na zakonu o storitvah javnega prevoza.

      19      Člen 2 uredbe št. 2009/1226 določa:

      „[…] prevozniku se nadomestijo naslednje izgube, povezane z izpolnjevanjem pogodbe o opravljanju storitev javnega prevoza:
      2.1      neizogibni stroški, povezani z izpolnjevanjem pogodbe o opravljanju storitev javnega prevoza, ki presegajo prihodke;
      2.2      stroški zaradi spoštovanja cen, ki jih določi naročnik;
      2.3      stroški, ki nastanejo, ko naročnik da popust na ceno prevoza določenim kategorijam potnikov.“
      20      Člen 3 te uredbe določa, da ima prevoznik pravico zahtevati, da se mu nadomestijo stroški, nastali zaradi izpolnjevanja kakovostnih
         zahtev, ki jih je določil naročnik ali so bile določene s predpisi po tem, ko je začel opravljati storitve javnega prevoza,
         če njihovo izpolnjevanje povzroča dodatne stroške.

      21      Člen 38 uredbe št. 2009/1226 določa, da naročnik določi obseg stroškov, ki se nadomestijo prevozniku, na podlagi poročila
         iz točke 32.2 in informacij iz točk 32.3 in 32.4 te uredbe, pri čemer upošteva tudi, ali je določil cene (vozovnic) ali ne.

      22      V skladu s členom 39 te uredbe naročnik ugotovi dejanske izgube glede na vse prihodke iz naslova izvajanja pogodbe o opravljanju
         storitev javnega prevoza, z izjemo upravičenih stroškov zaradi opravljanja navedenih storitev. V smislu te uredbe je treba
         za prihodke šteti prihodke iz prodaje vozovnic in vozovnic za daljše obdobje ter podobne prihodke iz naslova izpolnjevanja
         pogodbe o opravljanju storitev javnega prevoza.

      23      Člen 40 uredbe št. 2009/1226 določa, da naročnik določi znesek nadomestila, ki ga je treba plačati in ki je seštevek vseh
         izgub, ugotovljenih v skladu s členom 39 te uredbe, in dobička. Znesek tega dobička se določi tako, da se prihodki pomnožijo
         z odstotkom dobička, ki se izračuna tako, da se povprečni ponujeni medbančni obrestni meri za euro na evropskem denarnem trgu
         (EURIBOR) v obdobju 12 mesecev referenčnega leta prištejeta 2,5 odstotni točki.

      24      Predložitveno sodišče navaja, da v skladu s členom 49 navedene uredbe znesek nadomestila izgub ne sme biti večji od celote
         izračunanih dejanskih izgub, če je prevoznik spoštoval cene, ki jih je določil naročnik (cena prevoza).

      25      Člen 50 te uredbe določa, da če se pravica do opravljanja storitev javnega prevoza podeli na podlagi zakona o javnih naročilih,
         se znesek nadomestila določi na podlagi razlike med pogodbeno določeno ceno za storitve javnega prevoza in dejansko ustvarjenimi
         prihodki.

      26      Člen 57 uredbe št. 2009/1226 določa:

      „[…] v primeru prenehanja pogodbe o opravljanju storitev javnega prevoza:
      1.      prevoznik naročniku vrne preveč plačane zneske, če je bil pri opravljanju storitev javnega prevoza znesek nadomestila za izgube
         večji od dejanskega izračunanega zneska nadomestil in če naročnik navedena sredstva nameni za nadomestila drugim prevoznikom;

      2.      naročnik plača nadomestilo za izgube, če je bil pri opravljanju storitev javnega prevoza znesek nadomestila izgub nižji od
         izračunanega dejanskega zneska nadomestila.“

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      27      Ludzas rajona padome (svet okrožja Ludza) je 17. junija 2009 objavil javni razpis za zbiranje ponudb za opravljanje storitev
         javnega avtobusnega prevoza v mestu in okrožju Ludza. Tožeči stranki v postopku v glavni stvari sta 6. avgusta 2009 predložili
         ponudbo.

      28      Ker je bilo zadevno naročilo 31. avgusta 2009 oddano družbi Ludzas autotransporta uzņēmums SIA, je Ludzas novada dome 2. septembra 2009
         odločil, da bo s to družbo sklenil koncesijsko pogodbo za storitve javnega prevoza.

      29      Tožeči stranki v postopku v glavni stvari sta 16. septembra 2009 pri Administratīvā rajona tiesa (upravno sodišče prve stopnje)
         vložili tožbo za razglasitev ničnosti zgoraj navedene odločbe Ludzas novada dome z dne 2. septembra 2009 in predlog za odlog
         izvršitve te odločbe. Temu predlogu je navedeno sodišče ugodilo s sklepom z dne 16. oktobra 2009, ki ga je 14. decembra 2009
         potrdilo Administratīvā apgabaltiesa (višje upravno sodišče).

      30      Predložitveno sodišče opozarja, da imata tožeči stranki v postopku v glavni stvari na podlagi nacionalne zakonodaje pravico,
         da odločbo Ludzas novada dome z dne 2. septembra 2009 izpodbijata pred uradom za nadzor nad javnimi naročili in da bi tak
         spor naročniku onemogočil, da sklene pogodbo, dokler navedeni urad ne odloči.

      31      Ludzas rajona padome in družba Ludzas autotransporta uzņēmums SIA sta 9. oktobra 2009 sklenila „koncesijsko“ pogodbo o opravljanju
         zadevnih storitev prevoza.

      32      Tožeči stranki v postopku v glavni stvari sta nato pri Administratīvā rajona tiesa vložili tožbo za razglasitev ničnosti te
         pogodbe. Navedeno sodišče je 3. decembra 2009 to tožbo zavrglo z utemeljitvijo, da je navedena pogodba pogodba civilnega prava
         in da zato upravna sodišča niso pristojna za obravnavanje navedene tožbe.

      33      Administratīvā apgabaltiesa je 11. maja 2010 razveljavilo sodbo, izdano na prvi stopnji, ničnostno tožbo pa je zavrglo kot
         nedopustno z utemeljitvijo, da tožeči stranki v postopku v glavni stvari nimata subjektivne pravice za vložitev take tožbe,
         ker je bila pogodba sklenjena pred iztekom roka za prenos Direktive 2007/66.

      34      Tožeči stranki sta 21. maja 2010 pri predložitvenem sodišču vložili pritožbo zoper sodbo Administratīvā apgabaltiesa. Trdili
         sta zlasti, da jima Direktiva 2007/66 daje subjektivno pravico, da predlagata razglasitev ničnosti sporne pogodbe, ki je razvidna
         iz cilja te direktive, ki je zagotovitev pravice tretjim osebam, da zahtevajo, da se naročila, ki so jih oddali državni organi
         ali lokalne skupnosti, razglasijo za neveljavna.

      35      V teh okoliščinah je Augstākās tiesas Senāts prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali je treba člen 1(3)(b) Direktive 2004/17[…] razlagati tako, da je za koncesijo javnih storitev treba šteti pogodbo, s katero
         se izbranemu ponudniku da pravica, da opravlja storitve javnega avtobusnega prevoza, ob tem da del protidajatve predstavlja
         pravica do izkoriščanja storitev javnega prevoza, in obenem naročnik izvajalcu storitve plača nadomestilo za izgube, nastale
         zaradi opravljanja storitev, poleg tega pa javnopravni predpisi, ki urejajo opravljanje storitve, in pogodbena določila omejujejo
         tveganje v zvezi z izkoriščanjem storitev?

      2.      Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen: ali se člen 2d(1)(b) Direktive 92/13[…] neposredno uporablja v Latviji od 21. decembra 2009?

      3.      Če je odgovor na drugo vprašanje pritrdilen: ali je treba člen 2d(1)(b) Direktive 92/13[…] razlagati tako, da se uporablja
         za javna naročila, ki so bila oddana pred potekom roka za prenos Direktive 2007/66[…]?“

      Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      36      Najprej je treba ugotoviti, da se v skladu s členom 2(2)(a) Direktive 2004/17 ta uporablja za naročnike, ki so „naročniki“
         v smislu člena 2(1)(a) te direktive, med katere spadajo „regionalni in lokalni organi“, in ki „opravljajo eno od dejavnosti
         iz členov 3 do 7“ navedene direktive.

      37      Po mnenju predložitvenega sodišča se postopek v glavni stvari nanaša na Direktivo 2004/17, saj zadevni naročnik opravlja dejavnost
         na področju avtobusnega prevoza v smislu člena 5(1) te direktive.

      38      Latvijska vlada nasprotno meni, da ker navedeni subjekt storitev javnega prevoza prebivalcem ne zagotavlja sam, se v postopku
         v glavni stvari uporablja Direktiva 2004/18.

      39      Glede tega je treba navesti, da Direktiva 2004/18 vsebuje v členu 1(2)(a) in (4) opredelitvi „javnega naročila“ in „koncesije
         za storitve“, ki v bistvu ustrezata opredelitvama iz člena 1(2)(a) in (3)(b) Direktive 2004/17. Zaradi te podobnosti je treba
         za razlago pojmov javno naročilo storitev in koncesija za storitve v okviru področja uporabe obeh navedenih direktiv uporabiti
         iste ugotovitve (sodba z dne 10. septembra 2009 v zadevi Eurawasser, C‑206/08, ZOdl., str. I‑8377, točki 42 in 43). Zato je
         mogoče razlago člena 1(2)(a) in (3)(b) Direktive 2004/17 neposredno uporabiti za ustrezajoče določbe Direktive 2004/18, kar
         poleg tega priznava tudi latvijska vlada.

      40      Vprašanje, ali je treba nek posel opredeliti kot koncesijo za storitve ali kot javno naročilo storitev, je treba presojati
         izključno na podlagi prava Unije (glej zlasti sodbo z dne 10. marca 2011 v zadevi Privater Rettungsdienst und Krankentransport
         Stadler, C‑274/09, še neobjavljena v ZOdl., točka 23 in navedena sodna praksa).

      41      Iz pojmov javno naročilo storitev in koncesija za storitve, ki sta opredeljena v členu 1(2)(a) in (d) ter (3) Direktive 2004/17,
         je razvidno, da je razlika med javnim naročilom storitev in koncesijo za storitve v plačilu za opravljanje storitev. Pri javnem
         naročilu storitev naročnik plača neposredno ponudniku storitev, medtem ko plačilo pri koncesiji za storitve obsega pravico
         izkoriščanja storitve oziroma to pravico skupaj s plačilom (glej v tem smislu zlasti zgoraj navedeno sodbo Eurawasser, točka 51).

      42      V primeru pogodbe o opravljanju storitev okoliščina, da naročnik ne plača neposredno sopogodbeniku, temveč ta pridobi pravico,
         da od tretjih oseb zahteva plačilo, ustreza zahtevi po plačilu, ki je določeno v členu 1(3)(b) Direktive 2004/17 (glej zlasti
         zgoraj navedeno sodbo Eurawasser, točka 57).

      43      Za tak primer gre, kadar, kot v postopku v glavni stvari, ponudnik storitev javnega avtobusnega prevoza dobi pravico do izkoriščanja
         storitev, ki mu jih uporabniki navedenih storitev plačajo v skladu z določeno ceno.

      44      Čeprav je način plačila eden od odločilnih dejavnikov za opredelitev koncesije za storitve, iz sodne prakse poleg tega izhaja,
         da pri koncesiji za storitve koncesionar prevzame tveganje, povezano z opravljanjem zadevnih storitev. Če se tveganje, povezano
         z opravljanjem storitev, ne prenese na ponudnika, je zadevna dejavnost javno naročilo storitev in ne koncesija za storitve
         (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Privater Rettungsdienst und Krankentransport Stadler, točka 26).

      45      Zato je treba preveriti, ali ponudnik prevzame tveganje, povezano z izkoriščanjem storitve. Čeprav je lahko to tveganje že
         od začetka zelo omejeno, se za to, da se posel opredeli za koncesijo za storitev, zahteva, da naročnik prenese na koncesionarja
         celotno tveganje ali vsaj njegov znaten del (glej v tem smislu zlasti zgoraj navedeno sodbo Privater Rettungsdienst und Krankentransport
         Stadler, točka 29).

      46      Ni namreč sporno, da nekatere sektorje, zlasti tiste, ki se nanašajo na dejavnosti v javnem interesu, kot je ta v postopku
         v glavni stvari, urejajo predpisi, katerih učinek je lahko omejevanje ekonomskih tveganj, ki so jim izpostavljeni gospodarski
         subjekti. Po eni strani pravila javnega prava, ki veljajo za gospodarsko in finančno izkoriščanje storitve, omogočajo lažji
         nadzor nad opravljanjem te storitve in zmanjšujejo dejavnike, ki bi lahko vplivali na preglednost in izkrivljali konkurenco.
         Po drugi strani mora biti naročnikom, ki ravnajo v dobri veri, omogočeno, da zagotavljajo storitve prek koncesije, če menijo,
         da je to najboljši način zagotavljanja zadevne javne službe, čeprav je tveganje, povezano z opravljanjem, zelo omejeno (zgoraj
         navedena sodba Eurawasser, točke od 72 do 74).

      47      Ker v takšnih okoliščinah naročnik nima nobenega vpliva na pravila javnega prava, ki se uporabljajo za ureditev službe, ni
         mogoče, da ta uvede in nato prenese dejavnike tveganja, ki jih ta pravila izključujejo. Poleg tega ne bi bilo razumno od javnega
         organa koncendenta zahtevati, da določi pogoje konkurence in ekonomskega tveganja, ki presegajo tiste, ki obstajajo zaradi
         veljavnih predpisov v zadevnem sektorju (glej zgoraj navedeno sodbo Eurawasser, točki 75 in 76).

      48      Tveganje, povezano z izkoriščanjem, je treba razumeti kot tveganje zaradi izpostavljenosti tržnim tveganjem (glej v tem smislu
         zgoraj navedeno sodbo Eurawasser, točka 67), ki se lahko med drugim izrazi kot tveganje konkurence s strani drugih ponudnikov,
         tveganje neusklajenosti med ponudbo in povpraševanjem po storitvah, tveganje plačilne nesposobnosti dolžnikov za opravljene
         storitve, tveganje, da stroškov poslovanja ne bo mogoče pokriti s prihodki, ali tveganje za odgovornost za škodo v zvezi z
         neizpolnitvijo storitev (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Privater Rettungsdienst und Krankentransport Stadler, točka
         37).

      49      V nasprotju s tem tveganja, ki so povezana s slabim upravljanjem ali z napakami pri presoji gospodarskega subjekta, niso odločilna
         za to, da se pogodba opredeli za javno naročilo ali koncesijo za storitve, saj so namreč ta tveganja značilna za vse pogodbe,
         ne glede na to, ali gre za javno naročilo storitev ali koncesijo za storitve (zgoraj navedena sodba Privater Rettungsdienst
         und Krankentransport Stadler, točka 38).

      50      Čeprav je, kot je bilo navedeno v točki 45 te sodbe, ekonomsko tveganje, povezano z izkoriščanjem, lahko – zaradi pravil javnega
         prava v zvezi z opravljanjem storitve – že od začetka zelo omejeno, je za to, da se posel opredeli za koncesijo za storitev,
         potrebno, da naročnik na koncesionarja prenese celotno ali vsaj znaten del tveganja, povezanega z izkoriščanjem storitve,
         ki mu je izpostavljen.

      51      Vendar pa glede na informacije, ki jih je navedlo predložitveno sodišče, predpisi, ki se uporabljajo v postopku v glavni stvari,
         določajo, da naročnik ponudniku storitev nadomesti izgube, nastale pri izkoriščanju, in da zaradi pravil javnega prava in
         pogodbenih določil, ki urejajo opravljanje storitev, ponudnik ne prevzema „znatnega dela tveganja, povezanega z izkoriščanjem
         storitve“.

      52      Predložitveno sodišče v zvezi s tem navaja med drugim, da glede na pogodbena določila naročnik v okviru predvidenih sredstev
         v državnem proračunu prevozniku nadomesti izgube, povezane z opravljanjem storitev prevoza, in povezane stroške, pri čemer
         so prihodki, ki jih prevoznik dobi iz naslova opravljanja storitev prevoza, izključeni.

      53      Poleg tega se na podlagi členov 2 in 3 uredbe št. 2009/1226 prevozniku nadomestijo izgube, povezane z izpolnjevanjem pogodbe,
         kar zadeva neizogibne stroške, povezane z izpolnjevanjem pogodbe o opravljanju storitev javnega prevoza, ki presegajo prihodke,
         stroške zaradi spoštovanja cen, ki jih določi naročnik, stroške, ki nastanejo, ko naročnik da popust na ceno prevoza določenim
         kategorijam potnikov, in stroške, nastale zaradi izpolnjevanja določenih kakovostnih zahtev, ko se je opravljanje storitve
         že začelo, če njihovo izpolnjevanje povzroča dodatne stroške glede na prej določene kakovostne zahteve.

      54      Temu je treba dodati, da člen 40 uredbe št. 2009/1226 določa, da se izbranemu ponudniku plača znesek iz naslova dobička, ki
         se določi tako, da se prihodki pomnožijo z odstotkom dobička, ki se izračuna tako, da se povprečni ponujeni medbančni obrestni
         meri za euro na evropskem denarnem trgu (EURIBOR) v obdobju 12 mesecev referenčnega leta prištejeta 2,5 odstotni točki.

      55      Glede na navedena določila in določbe nacionalnega prava ni mogoče ugotoviti, da izbrani ponudnik nosi znaten del tveganja
         izpostavljenosti tržnim tveganjem. Zato je tako dejavnost treba opredeliti za „naročilo storitev“ v smislu člena 1(2)(d) Direktive
         2004/17 in ne za „koncesijo za storitve“ v smislu člena 1(3)(b) te direktive.

      56      Res je, da se na obravnavi pred Sodiščem stranke niso strinjale glede obsega tveganja, ki ga izbrani ponudnik dejansko prevzema.
         Tako latvijska vlada in tožena stranka v postopku v glavni stvari, drugače kot tožeči stranki v postopku v glavni stvari in
         Evropska komisija, trdita, da različni dejavniki, kot na primer zmanjšanje javnih sredstev, namenjenih pokrivanju morebitnih
         izgub, nepokrivanje nekaterih vrst stroškov in izgub, povezanih zlasti s spreminjanjem urnikov in prog, in negotovost glede
         povpraševanja potnikov povečujejo tveganje, tako da naj bi v resnici izbrani ponudnik prevzemal znaten del tega tveganja,
         tudi zato, ker pogodba velja osem let. Zato naj bi zagotovo šlo za koncesijo za storitve.

      57      Sodišču ni treba podrobneje opredeliti posla iz postopka v glavni stvari, ker je za tako opredelitev izključno pristojno nacionalno
         sodišče. Vloga Sodišča je omejena na to, da nacionalnemu sodišču poda razlago prava Unije, ki je koristna za odločitev v sporu,
         ki mu je bil predložen (glej zlasti sodbo z dne 13. oktobra 2005 v zadevi Parking Brixen, C-458/03, ZOdl., str. I‑8585, točka
         32).

      58      Zgolj nacionalno sodišče lahko, prvič, razlaga določbe nacionalnega prava in, drugič, oceni tveganje, ki ga pogodbenik dejansko
         prevzema na podlagi tega prava in zadevnih pogodbenih določil. Vendar pa preučitev spornega posla ob upoštevanju predpisov
         in pogodbenih določil, kot so bili navedeni v predložitvenem sklepu, na prvi pogled napeljuje k sklepu, da ima navedeni posel
         značilnosti naročila storitev.

      59      Glede na zgoraj navedeno je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba Direktivo 2004/17 razlagati tako, da se za „naročilo
         storitev“ v smislu člena 1(2)(d) te direktive šteje pogodba, s katero pogodbenik na podlagi pravil javnega prava in pogodbenih
         določil, ki urejajo opravljanje teh storitev, ne prevzema znatnega dela tveganja, ki mu je izpostavljen naročnik. Nacionalno
         sodišče mora ob upoštevanju vseh značilnosti posla iz postopka v glavni stvari presoditi, ali je treba navedeni posel opredeliti
         za koncesijo za storitve ali za javno naročilo storitev.

       Drugo in tretje vprašanje
      60      S tema vprašanjema, ki ju je treba preučiti skupaj, predložitveno sodišče poskuša izvedeti, ali se, če je treba pogodbo v
         postopku v glavni stvari opredeliti za „javno naročilo storitev“ v smislu Direktive 2004/17, člen 2d(1)(b) Direktive 92/13,
         ki se na podlagi člena 1 te direktive uporablja za naročila iz Direktive 2004/17, uporablja za to pogodbo, kljub temu da je
         bila sklenjena pred iztekom roka za prenos Direktive 2007/66, s katero je bil v Direktivo 92/13 vključen navedeni člen 2d(1)(b),
         in, če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, ali se ta določa neposredno uporablja.

      61      Če bi bilo treba, kot trdi latvijska vlada, uporabiti Direktivo 2004/18, kar mora preveriti nacionalno sodišče, je treba poudariti,
         da so bile s členom 1 Direktive 2007/66 v Direktivo Sveta z dne 21. decembra 1989 o usklajevanju zakonov in drugih predpisov
         o uporabi revizijskih postopkov oddaje javnih naročil za preskrbo in javnih naročil za gradnje (89/665/EGS) (posebna izdaja
         v slovenščini, poglavje 6, zvezek 1, str. 246), kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 92/50/EGS z dne 18. junija 1992
         (posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 1, str. 322), vključene določbe, enake tistim iz člena 2d in 2f Direktive
         92/13, tako da je razlago teh določb mogoče neposredno uporabiti za ustrezajoče določbe Direktive 89/665, ki je bila spremenjena.

      62      Na podlagi člena 2d(1)(b) Direktive 92/13 države članice zagotovijo, da naročilo za neveljavno razglasi revizijski organ,
         neodvisen od naročnika, oziroma da je neveljavnost naročila rezultat odločitve takšnega revizijskega organa, zlasti če je
         bilo oddano, medtem ko v skladu s členom 2(3) te direktive prvostopenjski organ, ki je neodvisen od naročnika, opravi revizijo
         odločitve o oddaji javnega naročila, če je bilo oddano, ne da bi bilo treba spoštovati obdobje mirovanja iz člena 2a(2) navedene
         direktive.

      63      Ne da bi bilo treba preučiti vprašanje, ali se posameznik po izteku roka za prenos Direktive 2007/66 lahko sklicuje na člen
         2d(1)(b) pred nacionalnimi sodišči proti naročniku, kot je tožena stranka v postopku v glavni stvari, zadošča navesti, da
         se navedena določba nikakor ne uporablja za pogodbe, ki so bile, kot ta v postopku v glavni stvari, sklenjene pred iztekom
         roka za prenos Direktive 2007/66, to je 20. decembra 2009, ker prenos te direktive ni bil opravljen pred iztekom tega roka.

      64      Ni sporno, da je bila odločitev o oddaji spornega naročila sprejeta 2. septembra 2009 in da je bila sporna pogodba sklenjena
         9. oktobra 2009.

      65      To, da v skladu s členom 2f(1)(b) Direktive 92/13 države članice lahko določijo, da je treba zahtevek za revizijo v skladu
         s členom 2d(1) te direktive vsekakor vložiti preden poteče obdobje „vsaj šestih mesecev od dneva, ki sledi datumu sklenitve
         pogodbe“, ne omogoča sklepa, da bi pogodbe, ki so bile, kot ta v postopku v glavni stvari, sklenjene v šestih mesecih pred
         iztekom roka za prenos Direktive 2007/66, lahko spadale na področje uporabe tega člena 2d(1)(b).

      66      Ker Direktiva 2007/66 ne vsebuje nobene določbe glede retroaktivnosti zadevne določbe, bi bilo v nasprotju z načelom pravne
         varnosti, če bi se štelo, da se navedena določba uporablja za pogodbe, ki so bile sklenjene pred iztekom roka za prenos navedene
         direktive.

      67      Glede na zgornje navedbe je treba na drugo in tretje vprašanje odgovoriti, da se člen 2d(1)(b) Direktive 92/13 ne uporablja
         za javna naročila, oddana pred iztekom roka za prenos Direktive 2007/66.

       Stroški
      68      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      1.      Direktivo 2004/17/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil
            naročnikov v vodnem, energetskem in transportnem sektorju ter sektorju poštnih storitev je treba razlagati tako, da se za
            „naročilo storitev“ v smislu člena 1(2)(d) te direktive šteje pogodba, s katero pogodbenik na podlagi pravil javnega prava
            in pogodbenih določil, ki urejajo opravljanje teh storitev, ne prevzema znatnega dela tveganja, ki mu je izpostavljen naročnik.
            Nacionalno sodišče mora ob upoštevanju vseh značilnosti posla iz postopka v glavni stvari presoditi, ali je treba navedeni
            posel opredeliti za koncesijo za storitve ali za javno naročilo storitev.
      2.      Člen 2d(1)(b) Direktive Sveta 92/13/EGS z dne 25. februarja 1992 o uskladitvi zakonov in drugih predpisov o uporabi pravil
            Skupnosti za oddajo javnih naročil podjetij na vodnem, energetskem, transportnem in telekomunikacijskem področju, kakor je
            bila spremenjena z Direktivo 2007/66/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. decembra 2007, se ne uporablja za javna naročila,
            oddana pred iztekom roka za prenos Direktive 2007/66.
      Podpisi
      * Jezik postopka: litovščina.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 9. julija 2015.#InnoLux Corp., anciennement Chimei InnoLux Corp. proti Evropski komisiji.#Pritožba – Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Člen 101 PDEU – Člen 53 Sporazuma EGP – Svetovni trg zaslonov s tekočimi kristali (LCD) – Določitev cen – Globe – Smernice o načinu določanja glob (2006) – Točka 13 – Določitev vrednosti prodaje, povezane s kršitvijo – Notranja prodaja zadevnega proizvoda zunaj EGP – Upoštevanje prodaje končnih proizvodov, v katere je vgrajen zadevni proizvod, tretjim osebam v EGP.#Zadeva C-231/14 P.

text:
         SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 9. julija 2015 (
            *1
         )
      „Pritožba — Konkurenca — Omejevalni sporazumi — Člen 101 PDEU — Člen 53 Sporazuma EGP — Svetovni trg zaslonov s tekočimi kristali (LCD) — Določitev cen — Globe — Smernice o načinu določanja glob (2006) — Točka 13 — Določitev vrednosti prodaje, povezane s kršitvijo — Notranja prodaja zadevnega proizvoda zunaj EGP — Upoštevanje prodaje končnih proizvodov, v katere je vgrajen zadevni proizvod, tretjim osebam v EGP“
      V zadevi C‑231/14 P,
      zaradi pritožbe na podlagi člena 56 Statuta Sodišča Evropske unije, vložene 8. maja 2014,

         InnoLux Corp., nekdanja Chimei InnoLux Corp., s sedežem v Miaoli Countyju (Tajvan), ki jo zastopata J.‑F. Bellis, odvetnik, in R. Burton, solicitor,
      tožeča stranka,
      druga stranka v postopku je

         Evropska komisija, ki jo zastopajo A. Biolan, F. Ronkes Agerbeek in P. Van Nuffel, agenti, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,
      tožena stranka na prvi stopnji,
      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi M. Ilešič, predsednik senata, A. Ó Caoimh (poročevalec), C. Toader, sodnica, E. Jarašiūnas in C. G. Fernlund, sodnika,
      generalni pravobranilec: M. Wathelet,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 4. februarja 2015,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 30. aprila 2015
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Družba InnoLux Corp., prej Chimei InnoLux Corp. (v nadaljevanju: InnoLux) s pritožbo predlaga razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije InnoLux/Komisija (T‑91/11, EU:T:2014:92, v nadaljevanju: izpodbijana sodba) v delu, v katerem je to, prvič, spremenilo Sklep Komisije C(2010) 8761 final z dne 8. decembra 2010 v zvezi s postopkom na podlagi člena 101 [PDEU] in člena 53 Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru (zadeva COMP/39.309 – LCD), katerega povzetek je bil objavljen v Uradnem listu Evropske unije z dne 7. oktobra 2011 (UL C 295, str. 8), (v nadaljevanju: sporni sklep), tako da je določilo, da znaša globa, ki je bila pritožnici naložena na podlagi člena 2 tega sklepa, 288.000.000 EUR, in drugič, v preostalem zavrnilo njeno tožbo, s katero je predlagala razglasitev ničnosti navedenega sklepa v delu, v katerem jo zadeva, in znižanje zneska te globe.

         Pravni okvir

               2

               Uredba Sveta (ES) št. 1/2003 z dne 16. decembra 2002 o izvajanju pravil konkurence iz členov [101 PDEU] in [102 PDEU] (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 2, str. 205) v odstavkih 2 in 3 člena 23 določa:
               „2.   Komisija lahko podjetjem in podjetniškim združenjem z odločbo naloži globe, kadar naklepno ali iz malomarnosti:

                        (a)

                        kršijo člen [101 PDEU] ali [102 PDEU] […]

                  […]
               Za vsako podjetje […], udeleženo pri kršitvi, globa ne presega 10 % njegovega celotnega prometa v predhodnem poslovnem letu.
               […]
               3.   Pri določanju višine globe se upošteva teža, pa tudi trajanje kršitve.“

               3

               V točki 13 Smernic o načinu določanja glob, naloženih v skladu s členom 23(2)(a) Uredbe št. 1/2003 (UL 2006, C 210, str. 2, v nadaljevanju: Smernice o načinu določanja glob), je pod naslovom „Določitev vrednosti prodaje“ navedeno:
               „Za določitev osnovnega zneska globe, ki se naloži, bo Komisija uporabila vrednost prodaje blaga ali storitev podjetja, neposredno ali posredno […] povezane s kršitvijo, v upoštevnem geografskem območju znotraj ozemlja [Evropskega gospodarskega prostora (EGP)] […]“

         Dejansko stanje in sporni sklep

               4

               Dejansko stanje iz spora in spornega sklepa, kot izhaja iz točk od 1 do 27 izpodbijane sodbe, se lahko povzame, kot je navedeno v nadaljevanju.

               5

               Družba Chi Mei Optoelectronics Corp. (v nadaljevanju: CMO) je bila družba tajvanskega prava, ki je nadzirala skupino družb, ki so imele sedeže po vsem svetu in katerih dejavnost je bila proizvodnja zaslonov s tekočimi kristali z aktivno matriko (Liquid Crystal Displays, v nadaljevanju: zasloni LCD).

               6

               Družba CMO je 20. novembra 2009 z družbama InnoLux Display Corp. in TPO Displays Corp. sklenila dogovor o združitvi. Na podlagi tega dogovora sta družbi TPO Displays Corp. in CMO 18. marca 2010 prenehali obstajati. Preostali pravni subjekt je dvakrat zamenjal ime, in sicer najprej iz InnoLux Display Corp. v Chimei InnoLux Corp. in nato v InnoLux, ki je pritožnica v tem pritožbenem postopku.

               7

               Družba Samsung Electronics Co. Ltd (v nadaljevanju: Samsung), družba korejskega prava, je Komisiji predložila predlog za priznanje imunitete pred globo na podlagi Obvestila Komisije o imuniteti pred globami in zmanjševanju glob v primerih kartelov (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 2, str. 155). Družba Samsung je ob tem prijavila obstoj kartela glede nekaterih vrst zaslonov LCD med več podjetji, med katerimi je bila tudi pritožnica.

               8

               Komisija je 23. novembra 2006 družbi Samsung v skladu s točko 15 navedenega obvestila priznala pogojno imuniteto, predlog druge družbe, in sicer LG Display Co. Ltd (v nadaljevanju: LGD), ki je tudi družba korejskega prava, pa je zavrnila.

               9

               Komisija je 27. maja 2009 uvedla upravni postopek in sprejela obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah, ki je bilo naslovljeno na 16 družb, med njimi na CMO in na dve evropski hčerinski družbi, ki sta v 100‑odstotni lasti zadnjenavedene, to sta Chi Mei Optoelectronics BV in Chi Mei Optoelectronics UK Ltd. V tem obvestilu o ugotovitvah o možnih kršitvah je zlasti pojasnila razloge, iz katerih sta bili ti hčerinski družbi CMO ob upoštevanju sodne prakse Splošnega sodišča spoznani za solidarno odgovorni za kršitve družbe CMO.

               10

               Naslovnice obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah so Komisijo v predpisanem roku pisno seznanile s svojimi stališči glede očitkov, ki so se nanašali nanje. Poleg tega je več od teh naslovnic, med njimi pritožnica, na obravnavi 22. in 23. septembra 2009 izkoristilo pravico do ustne izjave.

               11

               Stranke so bile z zahtevo za informacije z dne 4. marca 2010 in dopisom z dne 6. aprila 2010 med drugim pozvane, naj predložijo podatke glede vrednosti prodaje, ki se bo upoštevala pri določitvi glob, in podajo stališča v zvezi s tem vprašanjem. Družba CMO je na navedeni dopis odgovorila 23. aprila 2010.

               12

               Komisija je 8. decembra 2010 sprejela sporni sklep. Ta je bil poslan šestim od 16 družb naslovnic obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah, med katerimi so bile tudi pritožnica, LGD in AU Optronics Corp. (v nadaljevanju: AUO). Nasprotno pa se ni več nanašal na hčerinski družbi pritožnice.

               13

               Komisija je v spornem sklepu ugotovila obstoj kartela šestih velikih mednarodnih proizvajalcev zaslonov LCD, med katerimi so tudi pritožnica ter družbi LGD in AUO, v zvezi z dvema vrstama teh proizvodov, in sicer zasloni LCD v velikosti dvanajst palcev ali več, to so zasloni LCD za informacijsko tehnologijo, s katerimi so opremljeni prenosni računalniki in računalniški zasloni, in zasloni LCD za televizijske sprejemnike (v nadaljevanju: skupaj: kartelni zasloni LCD).

               14

               Iz spornega sklepa je razvidno, da se je ta kartel odražal kot enotna in trajajoča kršitev člena 101 PDEU in člena 53 Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru z dne 2. maja 1992 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 3, str. 5) (v nadaljevanju: Sporazum EGP), ki je trajala vsaj od 5. oktobra 2001 do 1. februarja 2006. V tem obdobju so udeleženci kartela sklicali številne večstranske sestanke, ki so se imenovali „sestanki kristal“. Vsebina teh sestankov je bila očitno protikonkurenčna, saj so imeli udeleženci na njih priložnost zlasti določiti najnižje cene kartelnih zaslonov LCD, razpravljati o svojih cenovnih načrtih za preprečitev zniževanja teh cen ter usklajevati povišanje cen in raven proizvodnje. V kršitvenem obdobju so se udeleženci kartela tudi dvostransko srečevali in si pogosto izmenjevali podatke o vsebinah, obravnavanih na „sestankih kristal“. Poleg tega so sprejeli ukrepe za preveritev, ali so se odločitve, sprejete na teh sestankih, izvajale.

               15

               Komisija je pri določitvi glob, naloženih s spornim sklepom, uporabila smernice o načinu določanja glob. Na podlagi teh smernic je določila vrednost prodaj kartelnih zaslonov LCD, ki so bili neposredno ali posredno zajeti s kršitvijo. Zato je prodaje, ki so jih opravili udeleženci kartela, razvrstila v tri skupine:

                        —

                        „neposredna prodaja v EGP“, ki obsega prodajo kartelnih zaslonov LCD drugemu podjetju v EGP;

                        —

                        „neposredna prodaja v EGP prek predelanih proizvodov“, ki obsega prodajo kartelnih zaslonov LCD v okviru skupine, ki ji pripada proizvajalec, vgrajenih v končne proizvode, ki so prodani drugemu podjetju v EGP, ter

                        —

                        „posredna prodaja“, ki obsega prodajo kartelnih zaslonov LCD drugemu podjetju, ki je zunaj EGP, ki te zaslone nato vgradi v končne proizvode, ki jih proda v EGP.

               16

               Vendar je Komisija presodila, da je dovolj, če upošteva prvi dve skupini, navedeni v prejšnji točki, saj vključitev tretje skupine ni nujna za to, da bi naložene globe dosegle zadosten odvračalni učinek.

               17

               Komisija je zavrnila ugovor pritožnice, ki se je nanašal na to, da bi bilo treba vrednost upoštevnih prodaj izračunati tako, da se ne upoštevajo „neposredne prodaje v EGP prek predelanih proizvodov“.

               18

               Poleg tega je Komisija na podlagi Obvestila Komisije o imuniteti pred globami in zmanjševanju glob v primerih kartelov potrdila popolno imuniteto, priznano družbi Samsung. Nasprotno pa je menila, da pritožnica na podlagi svojega sodelovanja ni upravičena do znižanja globe.

               19

               Komisija je zlasti na podlagi teh ugotovitev v členu 2 spornega sklepa pritožnici naložila plačilo globe v višini 300.000.000 EUR.

         Izpodbijana sodba

               20

               Pritožnica je s tožbo, ki je bila v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložena 21. februarja 2011, predlagala delno razglasitev ničnosti spornega sklepa in znižanje zneska globe, ki jima je bila s tem sklepom naložena.

               21

               Pritožnica je v utemeljitev predloga navedla tri tožbene razloge, od katerih se je prvi nanašal na to, da je Komisija uporabila pravno napačen pojem, in sicer „neposredna prodaja v EGP prek predelanih proizvodov“, ko je določila vrednost upoštevne prodaje za določitev globe, tretji tožbeni razlog pa na to, da je v upoštevno prodajo, ki jo je Komisija uporabila glede nje, nepravilno vključila druge prodaje, ki se ne nanašajo na kartelne zaslone LCD.

               22

               Splošno sodišče je v izpodbijani sodbi ugodilo zadnjenavedenemu tožbenemu razlogu in zato na podlagi neomejene sodne pristojnosti znižalo globo pritožnice na 288.000.000 EUR. V preostalem je Splošno sodišče tožbo zavrnilo.

         Predlogi strank in postopek pred Sodiščem

               23

               Pritožnica s pritožbo Sodišču predlaga, naj:

                        —

                        izpodbijano sodbo razveljavi v delu, v katerem je bila zavrnjena njena tožba za razglasitev delne ničnosti spornega sklepa;

                        —

                        sporni sklep razglasi za delno ničen in v okviru izvrševanja svoje neomejene pristojnosti zniža znesek globe, ki ji je bila naložena, in

                        —

                        Komisiji naloži plačilo stroškov postopka tako pred Sodiščem kot pred Splošnim sodiščem.

               24

               Komisija predlaga zavrnitev pritožbe in naložitev plačila stroškov pritožnici.

         Predlog za ponovno odprtje ustnega dela postopka

               25

               Komisija je po razglasitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca z vlogo, ki jo je v sodnem tajništvu Sodišča vložila 6. maja 2015, predlagala ponovno odprtje ustnega dela postopka. Komisija je v utemeljitev tega predloga v bistvu navedla, da so s sklepnimi predlogi generalnega pravobranilca spremenjeni nekateri od njenih argumentov in da sklepni predlogi temeljijo na delih pritožbe, ki so zavajajoči in v katerih je dejansko stanje napačno ugotovljeno.

               26

               Najprej je treba ugotoviti, da Statut Sodišča Evropske unije in Poslovnik Sodišča strankam ne dajeta možnosti, da predložijo stališča v odgovor na sklepne predloge generalnega pravobranilca (glej sodbo Vnuk, C‑162/13, EU:C:2014:2146, točka 30 in navedena sodna praksa).

               27

               V skladu s členom 252, drugi odstavek, PDEU je dolžnost generalnega pravobranilca, da popolnoma nepristransko in neodvisno javno predstavi obrazložene sklepne predloge o zadevah, pri katerih je v skladu s Statutom Sodišča Evropske unije zahtevano njegovo sodelovanje. Sodišča ne zavezujejo niti predlog generalnega pravobranilca niti obrazložitev, ki ga vodi do njega (glej sodbo Komisija/Parker Hannifin Manufacturing in Parker-Hannifin, C‑434/13 P, EU:C:2014:2456, točka 29 in navedena sodna praksa).

               28

               Nestrinjanje stranke s sklepnimi predlogi generalnega pravobranilca, ne glede na vprašanja, ki jih preizkusi v njih, zato samo po sebi ne more biti razlog, ki bi upravičeval ponovno odprtje ustnega postopka (sodba E.ON Energie/Commission, C‑89/11 P, EU:C:2012:738, točka 62).

               29

               Tako lahko Sodišče v skladu s členom 83 Poslovnika po opredelitvi generalnega pravobranilca kadar koli odredi ponovno odprtje ustnega dela postopka, zlasti če meni, da zadeva ni dovolj razjasnjena ali če je v zadevi treba odločiti na podlagi argumenta, o katerem stranke ali zainteresirani subjekti iz člena 23 Statuta Sodišča niso razpravljali (sodba Nordzucker, C‑148/14, EU:C:2015:287, točka 24).

               30

               To za zadevni primer ne velja. Tako kot pritožnica je namreč tudi Komisija v pisnem in ustnem delu postopka v utemeljitev svojih predlogov predstavila dejanske in pravne argumente. Tako Sodišče po opredelitvi generalnega pravobranilca meni, da ima vse podatke, ki so potrebni za sprejetje odločitve in o katerih je potekala razprava pred njim.

               31

               Glede na zgoraj navedeno Sodišče meni, da ponovnega odprtja ustnega postopka ni treba odrediti.

         Pritožba

               32

               Pritožnica v utemeljitev pritožbe navaja dva pritožbena razloga. Prvi pritožbeni razlog se nanaša na napačno uporabo prava, ker naj bi Splošno sodišče s kršitvijo člena 101 PDEU in člena 53 Sporazuma EGP pri izračunu višine globe z uporabo pojma „neposredna prodaja v EGP prek predelanih proizvodov“ upoštevalo notranjo prodajo proizvodov, na katere se nanaša kršitev, ki jih je pritožnica opravila zunaj EGP, zgolj zaradi vgrajenosti teh proizvodov v končne proizvode, ki so bili namenjeni prodaji tretjim neodvisnim osebam v EGP. Drugi pritožbeni razlog se nanaša na napačno uporabo prava, ker naj bi Splošno sodišče z uporabo navedenega pojma pri vseh udeležencev v kartelu, ki so vertikalno integrirani, kršilo načelo prepovedi diskriminacije.

         Prvi pritožbeni razlog: upoštevanje prodaje končnih proizvodov, v katere so vgrajeni proizvodi, na katere se nanaša kršitev, pri izračunu višine globe

      Trditve strank

               33

               Prvič, pritožnica Splošnemu sodišču očita, da je s kršitvijo točke 13 Smernic o načinu določanja glob v vrednost prodaje, ki se upošteva za izračun globe, vključilo njeno prodajo končnih proizvodov v EGP kot „neposredno prodajo v EGP prek predelanih proizvodov“, čeprav ta prodaja ni povezana s kršitvijo v smislu navedene določbe.

               34

               Po mnenju pritožnice je namreč kršitev, ki je ugotovljena v spornem sklepu, povezana le z zasloni LCD, ne pa s končnimi proizvodi, v katere so ti vgrajeni, ker je zgolj prodaja v EGP, ki je v zvezi s kršitvijo, v smislu navedene točke 13 prodaja zaslonov LCD, ki so bili prodani tretjim osebam ali dobavljeni znotraj skupine povezanim strankam. Čeprav je zaslon LCD sestavni del končnega proizvoda, naj predmet prodaje ne bi bil zaslon LCD, ki je namenjen temu, da se ga vgradi v končni proizvod, ampak končni proizvod sam. Vendar naj prodaja končnega proizvoda ne bi bila opravljena na trgu, na katerega se nanaša kršitev. Zato naj prodaja končnih proizvodov v EGP ne bi mogla izkriviti konkurence na trgu zaslonov LCD v EGP. Ta prodaja naj torej ne bi bila zajeta v ugotovitvi kršitve iz spornega sklepa.

               35

               Pritožnica meni tudi, da je Splošno sodišče napačno vzpostavilo razlikovanje med notranjimi dobavami, ki so jih opravili vertikalno integrirani subjekti, ki so bili udeleženi v kartelu, glede na to, ali ti s kupci, s katerimi so povezani, sestavljajo enotno podjetje, kar ustreza skupini „neposredna prodaja v EGP prek predelanih proizvodov“, ali pa s takimi kupci ne sestavljajo takega enotnega podjetja, kar ustreza skupini „neposredna prodaja v EGP“. V ugotovitvi kršitve naj ne bi bilo ničesar, kar bi utemeljevalo tako razlikovanje, ker navedena ugotovitev zajema prodajo znotraj skupine.

               36

               Pritožnica v zvezi s tem navaja, da je Splošno sodišče v točkah 48 in 49 izpodbijane sodbe napačno presodilo, da je odločitev, da se upošteva „neposredna prodaja v EGP prek predelanih proizvodov“, toliko bolj utemeljena, ker iz dokazov izhaja, da so se kartelni zasloni LCD podjetjem, ki so bila udeležena v kartelu, prodajali po ceni, na katero je vplival ta kartel, in da so udeleženci v kartelu vedeli, da je cena kartelnih zaslonov LCD vplivala na ceno končnih proizvodov, v katere so bili vgrajeni. Te ugotovitve naj bi se namreč nanašale na vse udeležence v kartelu. Razlikovanje med „dejanskimi“ notranjimi prodajami, ki jih je mogoče upoštevati kot take pri izračunu globe, in tistimi, ki niso „dejanske“, ki jih je mogoče zanemariti in nadomestiti z „dejanskimi“ prodajami zaslonov LCD, ki so vgrajeni v končni proizvod, tretjim osebam, naj bi zato bilo povsem umetno.

               37

               Drugič, pritožnica meni, da je Komisija kršila sodno prakso Splošnega sodišča, ki izhaja iz sodbe Europa Carton/Komisija (T‑304/94, EU:T:1998:89) in ki jo je Sodišče potrdilo v sodbi Guardian Industries in Guardian Europe/Komisija (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363), ker je ta institucija, namesto da bi notranje prodaje obravnavala enako kot prodaje tretjim osebam, za nekatere naslovnike spornega sklepa uporabila drugačno merilo, da bi določila kraj njihovih notranjih prodaj.

               38

               Po mnenju pritožnice je v primeru prodaj zaslonov LCD tretjim osebam merilo, ki ga je uporabila Komisija, kraj dobave zaslonov LCD, ki so namenjeni vgradnji v končne proizvode, ne glede na to, kje je kraj prodaje končnih proizvodov. Nasprotno pa naj bi se glede notranjih dobav zaslonov LCD, ki jih je opravila družba InnoLux, merilo nanašalo na kraj dobave končnih proizvodov, v katere je vgrajen zaslon LCD, ne glede na to, kje so bili zasloni LCD vgrajeni v končne proizvode. Komisija naj bi tako notranje dobave zaslonov LCD, ki so jih opravili nekateri naslovniki, ki so vertikalno integrirani, obravnavala različno, in sicer manj ugodno. Če se je kartel nanašal tako na notranje prodaje kot na prodaje tretjim osebam, naj bi bila pravilna uporaba sodbe Europa Carton/Komisija (T‑304/94, EU:T:1998:89) taka, da bi se upoštevalo vse dobave zaslonov LCD, ki jih je opravil kateri koli udeleženec v kartelu v EGP, ne glede na to, ali so bile opravljene znotraj skupine ali za tretje osebe.

               39

               Tretjič, pritožnica navaja, da iz sodbe Ahlström Osakeyhtiö in drugi/Komisija (C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 in od C‑125/85 do C‑129/85, EU:C:1993:120) izhaja, da v pristojnost Evropske unije ne spada celotna prodaja, opravljena v EGP, temveč le prodaja zadevnega proizvoda, ki se opravi v EGP in ki je predmet usklajenega ravnanja, v zvezi s katerim je bila ugotovljena kršitev. Vendar naj bi bila v obravnavanem primeru kršitev povezana le z zasloni LCD, ne pa s končnimi proizvodi, v katere so bili vgrajeni ti zasloni. Zato naj bi Splošno sodišče v točki 70 izpodbijane sodbe napačno presodilo, da sodba Ahlström Osakeyhtiö in drugi/Komisija (C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 in od C‑125/85 do C‑129/85, EU:C:1993:120) omogoča upoštevanje notranjih dobav zaslonov LCD, ki jih je opravila pritožnica zunaj EGP, ker so jih družbe, ki so del istega podjetja, vgradile v končne proizvode in ker jih je to podjetje prodalo v EGP.

               40

               Pritožnica tudi meni, da je Splošno sodišče s tem, da je v točki 46 izpodbijane sodbe navedlo, da je prodaja končnih proizvodov, v katere so bili vgrajeni zasloni LCD, „vplivala na konkurenco v EGP“, kršilo merilo, ki je bilo določeno v sodbi Ahlström Osakeyhtiö in drugi/Komisija (C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 in od C‑125/85 do C‑129/85, EU:C:1993:120). Ta prodaja končnih proizvodov naj namreč ne bi bila opravljena na trgu EGP, na katerega se nanaša kršitev. Navedena prodaja naj že po definiciji torej ne bi mogla vplivati na konkurenco na tem trgu. Opredelitev „prodaja, ki je v zvezi z EGP“ naj ne bi zadostovala za vzpostavitev pristojnosti Unije na podlagi merila, določenega v sodbi Ahlström Osakeyhtiö in drugi/Komisija (C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 in od C‑125/85 do C‑129/85, EU:C:1993:120). Nasprotno, treba naj bi bilo dokazati obstoj prodaj proizvodov, na katere se nanaša kršitev, to je zaslonov LCD, v EGP.

               41

               Četrtič, pritožnica meni, da je treba v nasprotju s točko 33 sodbe Istituto Chemioterapico Italiano in Commercial Solvents/Komisija (6/73 in 7/73, EU:C:1974:18) šteti, da notranja dobava zaslonov LCD proizvodnim obratom, ki so v EGP – kot v primeru družbe Samsung – ni prodaja v EGP, če se končni proizvodi, v katere so zasloni LCD vgrajeni, prodajo zunaj EGP. Stališče, da notranja prodaja zaslonov LCD v EGP omejuje konkurenco znotraj tega ozemlja le, če je končni proizvod, v katerega je vgrajen zaslon LCD, prodan v EGP, naj bi bilo napačno.

               42

               Petič, pritožnica trdi, da merilo, ki sta ga uporabila Komisija in Splošno sodišče za opredelitev kraja njenih notranjih dobav, povzroča tveganje vzporednih sankcij in spora o pristojnosti z drugimi organi, pristojnimi za konkurenco, ker lahko vodi do tega, da za eno transakcijo več organov po svetu, pristojnih za konkurenco, ugotovi kršitev in naloži sankcijo. Tako če v obravnavani zadevi Komisija naloži globo za transakcijo, ki se nanaša na sestavni del, ki je bil dobavljen zunaj EGP, ker je bil končni proizvod, v katerega je bil vgrajen ta sestavni del, prodan v EGP, bi bila lahko ista transakcija hkrati sankcionirana zunaj in znotraj EGP.

               43

               Komisija meni, da pri razlogovanju Splošnega sodišča, s katerim je zavrnilo trditve pritožnice, ni bilo napačno uporabljeno pravo. Zato naj bi bil prvi pritožbeni razlog neutemeljen. Poleg tega naj bi bil zadnji argument, ki je bil predstavljen v okviru navedenega pritožbenega razloga, nov in s tem nedopusten, ker je bil prvič naveden v tej pritožbi.

         Presoja Sodišča

               44

               Pritožnica s prvim pritožbenim razlogom v bistvu navaja, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da je v vrednost prodaje, ki se upošteva pri izračunu globe, ki ji je naložena, kot „neposredno prodajo v EGP prek predelanih proizvodov“ vključila njeno prodajo končnih proizvodov v EGP, ki so jo po tem, ko so bili vanje vgrajeni kartelni zasloni LCD, opravile njene hčerinske družbe, ki so zunaj EGP in ki so v njeni 100‑odstotni lasti, čeprav ta prodaja ni povezana s kršitvijo. Splošno sodišče naj bi s tem kršilo tako točko 13 Smernic o načinu določanja glob kot upoštevno sodno prakso Sodišča in Splošnega sodišča ter omejitve krajevne pristojnosti Komisije.

               45

               Spomniti je treba, da člen 23(2), drugi odstavek, Uredbe (ES) št. 1/2003 določa, da za vsako podjetje in vsako podjetniško združenje, udeleženo pri kršitvi, globa ne presega 10 % njegovega celotnega prometa v predhodnem poslovnem letu.

               46

               Kot je že presodilo Sodišče, mora Komisija v vsakem posameznem primeru in ob upoštevanju sobesedila in ciljev sistema sankcij, ki ga določa navedena uredba, presoditi želeni vpliv na zadevno podjetje, zlasti glede na promet, ki odraža njegov dejanski gospodarski položaj v obdobju, v katerem je bila kršitev storjena (sodbe Britannia Alloys & Chemicals/Komisija C‑76/06 P, EU:C:2007:326, točka 25; Guardian Industries in Guardian Europe/Komisija, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, točka 53, in LG Display in LG Display Taiwan/Komisija, C‑227/14 P, EU:C:2015:258, točka 49).

               47

               V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča je za določitev zneska globe dopustno upoštevati celotni promet podjetja, ki je, čeprav približen in nepopoln, pokazatelj njegove velikosti in gospodarske moči, ter del prometa, ki je bil ustvarjen s proizvodi, ki so predmet kršitve, in je lahko pokazatelj njenega obsega (sodbe Musique Diffusion française in drugi/Komisija, od 100/80 do 103/80, EU:C:1983:158, točka 121; Guardian Industries in Guardian Europe/Komisija, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, točka 54, in LG Display in LG Display Taiwan/Komisija, C‑227/14 P, EU:C:2015:258, točka 50).

               48

               Iz sodne prakse Sodišča je razvidno, da čeprav daje člen 23(2) Uredbe št. 1/2003 Komisiji diskrecijsko pravico, njeno izvajanje vseeno omejuje z določitvijo objektivnih meril, ki jih mora ta upoštevati. Tako na eni strani za znesek globe, ki se lahko naloži, velja številčno določljiva in absolutna zgornja meja, tako da je najvišji znesek globe, ki se lahko naloži danemu podjetju, določljiv vnaprej. Na drugi strani je izvajanje te diskrecijske pravice prav tako omejeno s pravili ravnanja, ki si jih je Komisija sama določila, med drugim v Smernicah o načinu določanja glob (sodbi Guardian Industries in Guardian Europe/Komisija, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, točka 55, in LG Display in LG Display Taiwan/Komisija, C‑227/14 P, EU:C:2015:258, točka 51).

               49

               Točka 13 navedenih smernic določa: „[z]a določitev osnovnega zneska globe, ki se naloži, bo Komisija uporabila vrednost prodaje blaga ali storitev podjetja, neposredno ali posredno […] povezane s kršitvijo, v upoštevnem geografskem območju znotraj ozemlja EGP“. V točki 6 smernic je podrobneje navedeno, da se „kombinacija vrednosti prodaje, povezane s kršitvijo, in [njenega] trajanja šteje kot ustrezen približek, ki odraža gospodarsko pomembnost kršitve in sorazmerno težo vsakega podjetja, udeleženega pri kršitvi“.

               50

               Cilj točke 13 Smernic o načinu določanja glob je torej kot izhodišče za izračun globe, naložene podjetju, vzeti znesek, ki odraža gospodarski pomen kršitve in relativno težo vsakega podjetja v tej kršitvi (sodbe Team Relocations in drugi/Komisija, C‑444/11 P, EU:C:2013:464, točka 76; Guardian Industries in Guardian Europe/Komisija, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, točka 57, in LG Display in LG Display Taiwan/Komisija, C‑227/14 P, EU:C:2015:258, točka 53).

               51

               Zato pojem vrednosti prodaje iz člena 13 obsega prodajo, ki je bila opravljena na trgu v EGP, na katerega se nanaša kršitev, ne da bi bilo treba določiti, ali je ta kršitev dejansko vplivala na to prodajo, saj promet od prodaje proizvodov, ki so predmet kršitve, najbolje odraža gospodarski pomen te kršitve (glej v tem smislu sodbe Team Relocations in drugi/Komisija, C‑444/11 P, EU:C:2013:464, točke od 75 do 78; Guardian Industries in Guardian Europe/Komisija, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, točke od 57 do 59; Dole Food in Dole Fresh Fruit Europe/Komisija, C‑286/13 P, EU:C:2015:184, točki 148 in 149, in LG Display in LG Display Taiwan/Komisija, C‑227/14 P, EU:C:2015:258, točke od 53 do 58 in 64).

               52

               V obravnavani zadevi ni sporno – kot izhaja med drugim iz točk 73 in 90 izpodbijane sodbe – da prodaja pritožnice, ki se upošteva pri izračunu globe na podlagi „neposredne prodaje v EGP prek predelanih proizvodov“, ni bila opravljena na trgu proizvodov, na katere se nanaša kršitev, to je v obravnavanem primeru trg kartelnih zaslonov LCD, temveč na trgu proizvodov, ki se razlikujejo od teh proizvodov, in sicer na prodajnem trgu končnih proizvodov, v katere so vgrajeni kartelni zasloni LCD, saj so bili v tem primeru kartelni zasloni LCD predmet notranje prodaje zunaj EGP med pritožnico in njenimi vertikalno integriranimi hčerinskimi družbami.

               53

               Vendar iz točke 45 izpodbijane sodbe izhaja, da prodaja končnih proizvodov, v katere so bili vgrajeni kartelni zasloni LCD, ni bila upoštevana v višini njene celotne vrednosti, temveč zgolj dela te vrednosti, ki bi lahko ustrezala vrednosti kartelnih zaslonov LCD, vgrajenih v končne proizvode, če jih je prodalo podjetje, v katerega spada pritožnica, neodvisnim tretjim osebam s sedežem v EGP. Ta ugotovitev ni bila izpodbijana.

               54

               V nasprotju s tem, kar trdi pritožnica, Splošno sodišče ni napačno uporabilo prava s tem, da je zlasti v točki 47 izpodbijane sodbe presodilo, da je Komisija lahko na tak način upoštevala prodajo končnih proizvodov pri izračunu višine globe.

               55

               Čeprav pojma „vrednost prodaje“ iz točke 13 Smernic o načinu določanja glob dejansko ni mogoče razširiti tako, da bi zajemal prodajo, ki jo je opravilo zadevno podjetje in ki v ničemer ne spada v okvir očitane kršitve (glej sodbe Team Relocations in drugi/Komisija, C‑444/11 P, EU:C:2013:464, točka 76; Guardian Industries in Guardian Europe/Komisija, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, točka 57, in LG Display in LG Display Taiwan/Komisija, C‑227/14 P, EU:C:2015:258, točka 53), bi bilo v nasprotju s ciljem, ki se uresničuje s členom 23(2) Uredbe št. 1/2003, če bi se za vertikalno integrirane udeležence v kartelu lahko zgolj zato, ker so proizvode, na katere se nanaša kršitev, vgradili v končne proizvode zunaj EGP, iz izračuna globe izključil del vrednosti njihove prodaje teh končnih proizvodov, ki je bila opravljena v EGP in ki bi lahko ustrezala vrednosti proizvodov, na katere se nanaša kršitev.

               56

               Kot je Splošno sodišče v bistvu navedlo v točki 71 izpodbijane sodbe in kot je tudi že presodilo Sodišče, lahko namreč vertikalno integrirana podjetja pridobijo korist od sporazuma o horizontalni določitvi cen, ki je bil sklenjen s kršitvijo člena 101 PDEU, ne le pri prodaji tretjim neodvisnim strankam na trgu proizvoda, na katerega se nanaša ta kršitev, temveč tudi na prodajnem trgu predelanih proizvodov, ki so sestavljeni iz teh proizvodov, in to na dveh različnih podlagah. Ta podjetja bodisi zvišanje cen vložkov, ki izhaja iz predmeta kršitve, prenesejo naprej na ceno predelanih proizvodov bodisi ga ne prenesejo naprej, kar jim torej podeli cenovno prednost v razmerju do njihovih konkurentov, ki te vložke nabavljajo na trgu proizvodov, ki so predmet kršitve (sodba Guardian Industries in Guardian Europe/Komisija, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, točka 60).

               57

               Iz navedenega je razvidno, da je Splošno sodišče v točkah 70 in 71 izpodbijane sodbe pravilno presodilo, da kadar vertikalno integrirano podjetje proizvode, na katere se nanaša kršitev, vgradi v končne proizvode v svojih proizvodnih enotah, ki so zunaj EGP, lahko prodaja tega podjetja teh končnih proizvodov tretjim neodvisnim osebam v EGP vpliva na konkurenco na trgu teh proizvodov, zaradi česar je to kršitev mogoče obravnavati kot kršitev, ki povzroča posledice v EGP, čeprav je trg zadevnih končnih proizvodov ločen od trga, na katerega se nanaša navedena kršitev.

               58

               Poleg tega je Splošno sodišče v zvezi s tem v točkah 48 in 49 izpodbijane sodbe ugotovilo, da iz dokazov, ki so bili obravnavani med drugim v točki 394 spornega sklepa in ki se pred tem sodiščem niso izpodbijali, izhaja, da je bila notranja prodaja kartelnih zaslonov LCD podjetjem, ki so bila udeležena v kartelu, opravljena po cenah, na katere je vplival ta kartel, in da med drugim iz točk 92 in 93 tega sklepa izhaja, da so navedeni udeleženci vedeli, da cena kartelnih zaslonov LCD vpliva na ceno končnih proizvodov, v katere so ti vgrajeni.

               59

               Spomniti je treba, da iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da je samo Splošno sodišče pristojno za ugotavljanje in presojo dejanskega stanja ter načeloma za presojo dokazov, ki jih je sprejelo za utemeljitev tega dejanskega stanja. Če so bili namreč ti dokazi pravilno pridobljeni in če so bila spoštovana splošna načela prava ter postopkovna pravila glede dokaznega bremena in izvajanja dokazov, je samo Splošno sodišče pristojno za presojo vrednosti, ki jo je treba pripisati predloženim dokazom. Ta presoja torej – razen če gre za izkrivljanje teh dokazov – ni pravno vprašanje, ki je predmet nadzora Sodišča (sodba E.ON Energie/Komisija, C‑89/11 P, EU:C:2012:738, točka 64 in navedena sodna praksa).

               60

               Vendar čeprav pritožnica v utemeljitev prvega pritožbenega razloga navaja, da se dokazi, ki so bili obravnavani v točkah 48 in 49 izpodbijane sodbe, ne nanašajo le na vertikalno integrirana podjetja, za katera je Komisija uporabila pojem „neposredne prodaje v EGP prek predelanih proizvodov“, temveč tudi na druge udeležence v kartelu, ali celo na vse udeležence v kartelu, pa Splošnemu sodišču ne očita, da je izkrivilo te dokaze.

               61

               V teh okoliščinah je Splošno sodišče v točkah 46, 70 in 84 izpodbijane sodbe pravilno ugotovilo, da je prodaja končnih proizvodov, čeprav ni bila opravljena na trgu, na katerega se nanaša kršitev, vseeno s kršitvijo člena 101 PDEU izkrivila konkurenco v EGP, med drugim v škodo potrošnikov. Splošno sodišče torej ni napačno uporabilo prava s tem, da je zlasti v točkah 47 in 87 te sodbe ugotovilo, da je bila prodaja končnih proizvodov povezana s kršitvijo v EGP v smislu točke 13 Smernic o načinu določanja glob.

               62

               Poleg tega je treba ugotoviti, bi bil učinek izključitve te prodaje umetno minimiziranje gospodarskega pomena kršitve, ki jo je storilo dano podjetje, saj bi zgolj to, da bi bilo izključeno upoštevanje take prodaje, na katero je kartel v EGP resnično vplival, privedlo do tega, da bi bila nazadnje naložena globa, ki ne bi imela resnične povezave s področjem uporabe zadevnega omejevalnega sporazuma na tem ozemlju (glej po analogiji sodbe Team Relocations in drugi/Komisija, C‑444/11 P, EU:C:2013:464, točka 77; Guardian Industries in Guardian Europe/Komisija, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, točka 58, in LG Display in LG Display Taiwan/Komisija, C‑227/14 P, EU:C:2015:258, točka 54).

               63

               Natančneje, kot je Splošno sodišče ugotovilo v točkah 46, 47, 71 in 74 izpodbijane sodbe, bi neupoštevanje te prodaje nujno pomenilo, da se daje brez utemeljitve prednost vertikalno integriranim podjetjem, ki – kot pritožnica – vgrajujejo pomemben del proizvodov, na katere se nanaša kršitev, v svojih proizvodnih enotah, ki so zunaj EGP, s tem, da se jim omogoči, da se izognejo sankciji, ki je sorazmerna vplivu, ki ga imajo na trgu teh proizvodov, in škodljivosti njihovega ravnanja za konkurenco v EGP.

               64

               V zvezi s tem Splošnemu sodišču ni mogoče očitati, da je razlikovalo med prodajami, ki so jih opravili udeleženci v kartelu, glede na to, ali ti sestavljajo enotno podjetje z družbami, ki vgrajujejo proizvode, na katere se nanaša kršitev, v končne proizvode.

               65

               V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča je treba pojem podjetja v kontekstu konkurenčnega prava razumeti, kot da označuje gospodarsko enoto, čeprav s pravnega vidika to gospodarsko enoto sestavlja več fizičnih ali pravnih oseb (glej zlasti sodbi Hydrotherm Gerätebau, 170/83, EU:C:1984:271, točka 11, in Arkema/Komisija, C‑520/09 P, EU:C:2011:619, točka 37).

               66

               Zato so – kot je Splošno sodišče pravilno ugotovilo v točki 90 izpodbijane sodbe –udeleženci v kartelu, ki kot pritožnica sestavljajo enotno podjetje v smislu člena 101 PDEU s proizvodnimi enotami, ki vgrajujejo zadevne proizvode v končne proizvode, v objektivno drugačnem položaju kot udeleženci v kartelu, ki so tako kot pritožnice v zadevi, v kateri je bila izdana sodba LG Display in LG Display Taiwan (C‑227/14 P, EU:C:2015:258, točki 46 in 47), podjetje, ki je v smislu navedene določbe ločeno od podjetja, ki opravlja navedene vgradnje. Medtem ko je v prvem primeru prodaja zadevnega proizvoda notranja, je namreč v drugem primeru navedena prodaja opravljena neodvisnim tretjim podjetjem. Ta objektivno različni položaj zato upravičuje drugačno obravnavanje te prodaje. Pritožnica pa v tej pritožbi nikakor ni izpodbijala ugotovitev Splošnega sodišča, ki so med drugim navedene v točkah 70 in 90 izpodbijane sodbe, glede tega, ali so udeleženci v kartelu enotna podjetja.

               67

               Kot je navedla pritožnica, je Sodišče v sodbi Guardian Industries in Guardian Europe/Komisija (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, točka 59) v kontekstu znotraj EGP presodilo, da za določitev vrednosti prodaje, ki se upošteva pri izračunu višine globe, ki se naloži zaradi kršitve člena 101 PDEU, ni treba razlikovati glede na to, ali je bila ta prodaja opravljena z neodvisnimi tretjimi osebami ali z enotami, ki so del istega podjetja.

               68

               Vendar iz te sodbe v nasprotju s tem, kar je navedla pritožnica na obravnavi pred Splošnim sodiščem, ne izhaja, da je treba notranjo prodajo obravnavati enako kot prodajo neodvisnim tretjim osebam, tako da če se je glede zadnjenavedenih upoštevala tista, ki je bila opravljena v EGP, je treba enako pri izračunu globe upoštevati le notranjo prodajo, ki je bila opravljena v EGP.

               69

               Kot je Splošno sodišče v bistvu presodilo v točkah 73 in 74 izpodbijane sodbe, iz sodbe Guardian Industries in Guardian Europe/Komisija (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363) izhaja le, da mora vrednost prodaje, ki se upošteva pri izračunu globe, ki je naložena vertikalno integriranemu podjetju, načeloma obsegati vse prodaje proizvoda, na katerega se nanaša kršitev, v EGP, vključno z notranjo prodajo tega proizvoda, ki je bila opravljena znotraj tega podjetja.

               70

               Nasprotno pa v primeru, kot je obravnavani, v katerem je bila notranja prodaja proizvoda, na katerega se nanaša kršitev, opravljena znotraj vertikalno integriranega podjetja zunaj EGP, nič ne preprečuje, da se pri izračunu globe, ki se naloži udeležencu v kartelu, ki spada v to podjetje, upošteva prodaja končnih proizvodov, ki jo je to podjetje opravilo v EGP v razmerju do neodvisnih tretjih oseb. Nasprotno – kot je bilo navedeno v točki 56 te sodbe – iz točke 60 sodbe Guardian Industries in Guardian Europe/Komisija (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363) izhaja, da je treba načeloma to prodajo upoštevati, ker je nanjo ta kršitev nujno vplivala.

               71

               V zvezi s tem trditve pritožnice glede krajevne pristojnosti Komisije niso upoštevne.

               72

               Kot je Splošno sodišče spomnilo v točki 58 izpodbijane sodbe, iz sodne prakse Sodišča nedvomno izhaja, da kadar se podjetja s sedežem zunaj EGP, ki proizvajajo blago, ki se prodaja tretjim osebam v EGP, uskladijo glede cen, ki jih zaračunavajo kupcem s sedežem v EGP, in to uskladitev izvajajo tako, da dejansko prodajajo po usklajenih cenah, sodelujejo pri usklajenih ravnanjih, katerih cilj oziroma posledica je omejevanje konkurence na notranjem trgu v smislu člena 101 PDEU in za katere je Komisija krajevno pristojna, da jih preganja (glej v tem smislu sodbo Ahlström Osakeyhtiö in drugi/Komisija (C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 in od C‑125/85 do C‑129/85, EU:C:1993:120, točki 13 in 14).

               73

               Vendar v obravnavani zadevi ni sporno, da je bila Komisija pristojna, da za zadevni kartel uporabi člen 101 PDEU, ker so – kot je razvidno iz točk 42 in 66 izpodbijane sodbe – udeleženci v kartelu, med katerimi je tudi pritožnica, v EGP vzpostavili kartel, ki je imel svetovni obseg, in na tem ozemlju prodajali zadevni proizvod tretjim neodvisnim osebam.

               74

               Vendar se ta pritožba nanaša na drugo vprašanje, to je izračun višine globe, ki se naloži pritožnici za to kršitev člena 101 PDEU. V zvezi s tem je treba v skladu s sodno prakso, na katero je bilo opozorjeno v točkah od 46 do 51 te sodbe, določiti vrednost upoštevne prodaje, da bi višina te globe odražala gospodarski pomen kršitve in relativno težo pritožnice v tej kršitvi. Kot je razvidno iz točk od 52 do 70 te sodbe pa je Splošno sodišče upravičeno štelo, da je lahko Komisija, če je pritožnica notranjo prodajo proizvoda, na katerega se nanaša kršitev, opravila zunaj EGP, za ta namen upoštevala prodajo končnega proizvoda tretjim neodvisnim osebam, ki jo je pritožnica opravila v EGP.

               75

               V zvezi s tem je treba glede trditve pritožnice, da lahko upoštevanje te prodaje pri izračunu globe, ki se naloži na podlagi člena 101 PDEU, vodi do tega, da organ tretje države, pristojen za konkurenco, za isto protikonkurenčno ravnanje naloži vzporedno sankcijo, v nasprotju s tem, kar trdi Komisija, navesti, da je ta trditev dopustna v fazi pritožbe ob upoštevanju člena 170(1) Poslovnika, ker v ničemer ne spreminja predmeta tožbe. Vendar zadostuje spomniti, kot je že presodilo Sodišče, da niti načelo non bis in idem niti nobeno drugo pravno načelo ne zavezuje Komisije, da upošteva dejstvo, da je bilo podjetje obravnavano in sankcionirano v tretji državi (glej sodbe Showa Denko/Komisija, C‑289/04 P, EU:C:2006:431, točki od 52 do 58; SGL Carbon/Komisija, C‑308/04 P, EU:C:2006:433, točke od 28 do 34, in SGL Carbon/Komisija, C‑328/05 P, EU:C:2007:277, točke od 24 do 35).

               76

               Glede trditve pritožnice, ki se nanaša na točko 33 sodbe Istituto Chemioterapico Italiano in Commercial Solvents/Komisija (6/73 in 7/73, EU:C:1974:18), zadostuje ugotoviti, da ta sodba v okviru te pritožbe nikakor ni upoštevna, ker se ta sodba – kot je pravilno ugotovilo Splošno sodišče v točki 87 izpodbijane sodbe – ni nanašala na določitev višine globe, ki se naloži zaradi kršitve pravil konkurence, ki jih določa Pogodba DEU, temveč na pogoje za uporabo prepovedi zlorabe prevladujočega položaja, ki je določena v členu 102 PDEU, natančneje na pogoj glede prizadetosti trgovine med državami članicami.

               77

               Glede na zgoraj navedene ugotovitve je treba prvi pritožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.

         Drugi pritožbeni razlog: načelo prepovedi diskriminacije

      Trditve strank

               78

               Prvič, pritožnica trdi, da razlikovanje Splošnega sodišča med vertikalno integriranimi podjetji glede na to, ali s povezanimi subjekti sestavljajo enotno podjetje, ne temelji na nobeni upoštevni razliki. Tako naj se Splošno sodišče v sodbi LG Display in LG Display Taiwan/Komisija (T‑128/11, EU:T:2014:88) za zavrnitev trditve, da bi bilo treba prodajo zaslonov LCD matičnim družbam izključiti, ne bi sklicevalo na dejstvo, da je bila zadevna prodaja opravljena znotraj enotnega podjetja. Nasprotno, Splošno sodišče naj bi v točki 89 te sodbe presodilo, da je bila zadevna prodaja v resnici prodaja povezanim subjektom, ki na tej podlagi spadajo v okvir ugotovitve kršitve zgolj zato, ker prodaja znotraj skupine spada v okvir kartela. Iz tega vidika pa naj ne bi bilo nobene razlike med dobavami znotraj skupine, ki so jih opravile tožeče stranke v zadevi, v kateri je bila izdana navedena sodba LG Display in LG Display Taiwan/Komisija (T‑128/11, EU:T:2014:88), in prodajami, ki jih je opravila pritožnica in ki se obravnavajo v tej zadevi.

               79

               Po mnenju pritožnice to razlikovanje ni ne objektivno ne skladno. Splošno sodišče je v točki 140 sodbe LG Display in LG Display Taiwan/Komisija (T‑128/11, EU:T:2014:88) pojasnilo, da se je „[z]a hčerinske družbe v 100‑odstotni lasti […] štelo, da izhajajo iz istega podjetja kot udeleženci kartela, medtem ko se družbe z deleži v družbah, ki so bile udeležene v kartelu, niso štele za matične družbe, ker ni bilo dokazano, da so bili izpolnjeni pogoji, ki jih za to določa sodna praksa“. Vendar naj bi bilo logiko razlikovanja med vertikalno integriranimi družbami glede na to, ali je upoštevna prodaja opravljena za povezane hčerinske družbe ali za povezane matične družbe, težko razumeti.

               80

               Drugič, pritožnica meni, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da se je v točkah 93 in 94 izpodbijane sodbe oprlo na načelo zakonitosti, da bi zavrnilo njene argumente, ki so se nanašali na načelo enakega obravnavanja. Iz sodb Alliance One International in Standard Commercial Tobacco/Komisija ter Komisija/Alliance One International in drugi (C‑628/10 P in C‑14/11 P, EU:C:2012:479) naj bi namreč izhajalo, da bi se bilo za zavrnitev predloga stranke mogoče sklicevati na načelo zakonitosti, le če ta predlaga uporabo nezakonite metode za izračun globe. V obravnavani zadevi pa naj bi bila pritožnici zavrnjena uporaba popolnoma zakonite metode za izračun globe. Metoda, uporabljena za dobavo zaslonov LCD znotraj skupine, ki sta jo opravili družbi LGD in AUO, naj bi bila namreč metoda, ki naj bi jo Splošno sodišče in Sodišče potrdili v sodbi Splošnega sodišča Europa Carton/Komisija (T‑304/94, EU:T:1998:89) in sodbi Sodišča KNP BT/Komisija (C‑248/98 P, EU:C:2000:625). Splošno sodišče naj bi potrdilo zakonitost te metode tudi v sodbi LG Display in LG Display Taiwan/Komisija (T‑128/11, EU:T:2014:88) in zato naj bi bilo v izpodbijani sodbi samo s sabo v protislovju.

               81

               Komisija meni, da ta pritožbeni razlog ni utemeljen in da ga je zato treba zavrniti.

         Presoja Sodišča

               82

               Drugi pritožbeni razlog, s katerim se v bistvu izpodbija razlikovanje, ki ga je opravilo Splošno sodišče, med udeleženci v kartelu glede na to, ali ti sestavljajo enotno podjetje z družbami, ki vgrajujejo proizvode, na katere se nanaša kršitev, v končne proizvode, ali ne, je treba zavrniti kot neutemeljen iz istih razlogov, kot so ti, ki so navedeni v točkah od 64 do 66 te sodbe glede prvega pritožbenega razloga.

               83

               Vsekakor je treba ta pritožbeni razlog v delu, v katerem se nanaša na točki 93 in 94 izpodbijane sodbe, zavrniti kot brezpredmeten, ker se nanaša na očitke proti odvečnemu razlogu, ki ne bi mogli povzročiti razveljavitve te sodbe (glej zlasti sodbo Dansk Rørindustri in drugi/Komisija, C‑189/02 P, C‑202/02 P, od C‑205/02 P do C‑208/02 P in C‑213/02 P, EU:C:2005:408, točka 148 in navedena sodna praksa).

               84

               Splošno sodišče je v točki 92 izpodbijane sodbe namreč menilo – kar v tej pritožbi ni bilo izpodbijano – da če se predpostavi, da Komisija neupravičeno ni štela, da družbi LGD in AOU sestavljata enotno podjetje z družbami, s katerimi sta bili povezani, ta okoliščina pritožnici nikakor ne bi koristila, ker te domnevne napake – tudi če bi bile dokazane – ne bi dokazovale, da je pojem „neposredna prodaja v EGP prek predelanih proizvodov“ sam po sebi napačen, saj opredelitev tega pojma ni odvisna od primerov, v katerih se je uporabil oziroma se ni uporabil. Ker je Splošno sodišče trditve pritožnice v zvezi s tem zavrnilo kot nedopustne, ker ni bil podan pravni interes, so bile ugotovitve v točkah 93 in 94 izpodbijane sodbe glede utemeljenosti teh trditev navedene le podredno, kar izhaja tudi iz uporabe besede „vsekakor“ v teh točkah.

               85

               Glede na navedeno je treba drugi pritožbeni razlog zavrniti kot delno neutemeljen in delno brezpredmeten.

               86

               Iz vsega navedenega izhaja, da je treba pritožbo v celoti zavrniti.

         Stroški

               87

               Na podlagi člena 138(1) Poslovnika, ki se uporablja za pritožbeni postopek na podlagi člena 184(1) tega poslovnika, se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki.

               88

               Ker je Komisija predlagala, naj se družbi InnoLux naloži plačilo stroškov, in ker ta s svojimi pritožbenimi razlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.

               Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

                           1.

                           Pritožba se zavrne.

                           2.

                           InnoLux Corp. se naloži plačilo stroškov.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: angleščina.