title: Sodba Splošnega sodišča (drugi senat) z dne 30. aprila 2013. # Alumina d.o.o. proti Svet Evropske unije. # Damping - Uvoz zeolita A v prahu s poreklom iz Bosne in Hercegovine - Normalna vrednost - Reprezentativnost domače prodaje - Stopnja dobička - Običajni potek trgovanja. # Zadeva T-304/11.

text:
               Stranke
               Razlogi za odločitev
               Izrek

            Stranke
            V zadevi T-304/11,
            Alumina d.o.o. s sedežem v Zvorniku (Bosna in Hercegovina), ki jo zastopata J.-F. Bellis in B. Servais, odvetnika,
            tožeča stranka,
            proti
            Svetu Evropske unije , ki ga zastopa J.-P. Hix, zastopnik, skupaj z G. Berrischom in A. Polcynom, odvetnikoma,
            tožena stranka,
            ob intervenciji
            Evropske komisije , ki jo zastopata É. Gippini Fournier in H. van Vliet, zastopnika,
            intervenientka,
            zaradi razglasitve ničnosti Izvedbene uredbe Sveta (EU) št. 464/2011 z dne 11. maja 2011 o uvedbi dokončne protidampinške dajatve in dokončnem pobiranju začasne dajatve, uvedene na uvoz zeolita A v prahu s poreklom iz Bosne in Hercegovine (UL L 125, str. 1) v delu, v katerem se nanaša na tožečo stranko
            SPLOŠNO SODIŠČE (drugi senat),
            v sestavi N. J. Forwood (poročevalec), predsednik, F. Dehousse in J. Schwarcz, sodnika,
            sodna tajnica: C. Kristensen, administratorka,
            na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 15. januarja 2013
            izreka naslednjo
            Sodbo

            Razlogi za odločitev
            1. Evropska komisija je 17. februarja 2010 na podlagi pritožbe, vložene 4. januarja 2010, objavila obvestilo o začetku postopka glede uvoza zeolita A v prahu s poreklom iz Bosne in Hercegovine (UL C 40, str. 5).
            2. Tožeča stranka, družba Alumina d.o.o., ki je članica skupine Birac, je 9. aprila 2010 predložila odgovore na protidampinški vprašalnik. Komisija je preverjanje na sedežu tožeče stranke opravila od 29. junija do 1. julija 2010.
            3. Komisija je na podlagi Uredbe Komisije (EU) št. 1036/2010 z dne 15. novembra 2010 o uvedbi začasne protidampinške dajatve na uvoz zeolita A v prahu s poreklom iz Bosne in Hercegovine (UL L 298, str. 27, v nadaljevanju: začasna uredba) uvedla 28,1-odstotno začasno protidampinško dajatev na uvoz zeolita A v prahu, imenovanega tudi zeolit NaA v prahu ali zeolit 4A v prahu, s poreklom iz Bosne in Hercegovine. V skladu s točko 11 obrazložitve začasne uredbe je preiskava zajela obdobje od 1. januarja do 31. decembra 2009.
            4. Iz točk 3 in 10 obrazložitve začasne uredbe je razvidno, da je skupina Birac, v katero spada tožeča stranka, edini proizvajalec iz Bosne in Hercegovine, ki izvaža zadevni proizvod.
            5. Komisija je v okviru izračuna normalne vrednosti uporabila metodo, opisano v členu 2(3) Uredbe Sveta (ES) št. 1225/2009 z dne 30. novembra 2009 o zaščiti proti dampinškemu uvozu iz držav, ki niso članice Evropske skupnosti (UL L 343, str. 51, popravek v UL 2010, L 7, str. 22, v nadaljevanju: osnovna uredba), ker prodaja tožeče stranke na notranji trg ni bila reprezentativna v smislu člena 2(2) te uredbe. Komisija je za določitev normalne vrednosti uporabila tehtani povprečni dobiček, ki ga je skupina, ki ji tožeča stranka pripada, ustvarila pri prodaji podobnega proizvoda na notranjem trgu (točke od 21 do 26 začasne uredbe).
            6. Komisija je na podlagi člena 20 osnovne uredbe z dopisom z dne 16. novembra 2010 tožeči stranki poslala kopijo začasne uredbe, obvestilo v zvezi s specifičnim izračunom stopnje dampinga, obvestilo v zvezi s specifičnim izračunom stopnje škode in odgovor na trditve, ki jih je navedla tožeča stranka glede začetka preiskave.
            7. Tožeča stranka je z dopisom z dne 1. decembra 2010 predložila svoja stališča, v katerih se je sklicevala na kršitev člena 2(3) in (6) osnovne uredbe, ker naj bi bila pri določitvi normalne vrednosti uporabljena stopnja dobička, ki je bil ustvarjen s prodajo njeni edini domači stranki, v zvezi s katero je obstajalo veliko tveganje neplačila oziroma plačila z zamudo, zaradi česar naj te prodaje ne bi bilo mogoče obravnavati kot transakcijo, opravljeno v običajnem poteku trgovanja.
            8. Komisija je na podlagi člena 20 osnovne uredbe tožeči stranki z dopisom z dne 16. marca 2010 poslala dokument o dokončnem razkritju in odgovor, s katerim je zavrnila navedbe glede notranje prodaje, navedene v prejšnji točki. Tožeča stranka je z dopisom z dne 18. marca 2011 zlasti ponovila svoje stališče, opisano v prejšnji točki.
            9. Dokončna dajatev 28,1 %, ki se uporablja za neto ceno franko meja Evropske unije, neocarinjeno, se je uporabila za proizvode, navedene v točki 3, na podlagi Izvedbene uredbe Sveta (EU) št. 464/2011 z dne 11. maja 2011 o uvedbi dokončne protidampinške dajatve in dokončnem pobiranju začasne dajatve, uvedene na uvoz zeolita A v prahu s poreklom iz Bosne in Hercegovine (UL L 125, str. 1, v nadaljevanju: izpodbijana uredba).
            10. V zvezi z določitvijo normalne vrednosti je Svet Evropske unije v točkah 19 in 20 obrazložitve izpodbijane uredbe navedel, da je bila domača prodaja, ki je bila upoštevana, opravljena ob običajnem poteku trgovanja in da so se institucije lahko oprle na podatke, ki iz nje izhajajo, ne glede na to, da ni reprezentativna v smislu člena 2(2) osnovne uredbe. Ker je bila zadevna prodaja rentabilna, naj bi bila izračunana normalna vrednost enaka tisti, ki bi bila določena na podlagi člena 2(1), prvi pododstavek, osnovne uredbe.
            11. Komisija je s Sklepom Komisije 2011/279/EU z dne 13. maja 2011 o sprejetju zaveze, ponujene v zvezi s protidampinškim postopkom pri uvozu zeolita A v prahu s poreklom iz Bosne in Hercegovine (UL L 125, str. 26) sprejela ponudbo o zavezi v obliki minimalne cene, ki jo je predložila tožeča stranka.
            Postopek in predlogi strank
            12. Tožeča stranka je 16. junija 2011 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila tožbo.
            13. Komisija je 29. julija 2011 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila predlog za intervencijo v obravnavanem postopku v podporo Svetu. Predsednik drugega senata Splošnega sodišča je s sklepom z dne 12. septembra 2011 to intervencijo dovolil.
            14. Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:
            – izpodbijano uredbo razglasi za nično v delu, v katerem se nanaša nanjo;
            – Svetu naloži plačilo stroškov.
            15. Svet Splošnemu sodišču predlaga, naj:
            – tožbo zavrne;
            – tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
            16. Komisija Splošnemu sodišču predlaga, naj tožbo zavrne.
            Pravo
            17. Tožeča stranka v podporo svoji tožbi navaja dva tožbena razloga, ki se nanašata na kršitev člena 2(3) in (6) osnovne uredbe in prvega stavka člena 2(6) iste uredbe.
            18. Tožeča stranka v okviru prvega tožbenega razloga navaja, da mora biti na podlagi člena 2(3) osnovne uredbe, če je notranja prodaja nezadostna, normalna vrednost izračunana v skladu z odstavkom 6 istega člena. Ta postopek, ki naj bi izražal ustaljeno prakso ravnanja institucij, kadar notranja prodaja ne presega praga reprezentativnosti, naj po definiciji ne bi bil enak izračunu normalne vrednosti na podlagi nereprezentativne notranje prodaje v smislu člena 2(2) osnovne uredbe. V obravnavnih okoliščinah pa naj bi bilo nasprotno treba uporabiti razumno stopnjo dobička na podlagi člena 2(6)(c) osnovne uredbe. Tehtana povprečna stopnja dobička skupine tožeče stranke, ki znaša 58,89 %, izraženo glede na proizvodne stroške, in 37,06 %, izraženo glede na promet, in ki je bila uporabljena za izračun normalne vrednosti, naj bi bila očitno nerazumna, kar naj bi bilo razvidno tudi iz primerjave s stopnjo 5,9 %, ki se je upoštevala pri izračunu odprave škode industrije Unije.
            19. Tožeča stranka v okviru drugega tožbenega razloga, in sicer v okviru prvega dela tega tožbenega razloga, navaja, da v skladu s sodno prakso Sodišča nereprezantivne prodaje v smislu člena 2(2) osnovne uredbe ni mogoče šteti za opravljeno ob običajnem poteku trgovanja. Pojma reprezentativne prodaje in prodaje, opravljene ob običajnem poteku trgovanja, naj bi bila namreč notranje povezana. Če notranja prodaja, ki so jo institucije upoštevale, pomeni samo 1,9 % izvoza v Unijo v obdobju preiskave, bi bilo treba ugotoviti, da so institucije za izračun normalne vrednosti uporabile nereprezentativne transakcije, ki posledično niso bile opravljene ob običajnem poteku trgovanja, in s tem kršile člen 2(6), prvi stavek, osnovne uredbe.
            20. Tožeča stranka v okviru drugega dela tega tožbenega razloga dodaja, da je Komisija med upravnim postopkom vsekakor prejela dokumente, ki dokazujejo, da je bila cena prodaje družbi D, edini domači stranki tožeče stranke, ki je bila upoštevana, povečana za 25 % zaradi tveganja zapoznelega plačila ali neplačila, tako da ta cena ne odseva običajnega poteka trgovanja. V zvezi s tem naj to, da Komisija teh dokazov med obiskom na kraju samem ni preverila, ne bi bilo upoštevno. Poleg tega naj bi bilo iz navedb, ki jih je tožeča stranka podala Komisiji, razvidno, da so bili dolgovi družbe D do tožeče stranke poravnani v podaljšanem obdobju s kompenzacijo ali prenosom terjatev, tako da spada prodaja navedeni družbi med transakcije menjave in dogovore o kompenzaciji, ki pomenijo poseben položaj na trgu v smislu člena 2(3) osnovne uredbe.
            21. Kot je razvidno iz točk 27, 29 in 50 tožbe, se argumenti, ki jih je tožeča stranka navedla v okviru posameznega tožbenega razloga, nanašajo na to, da v obravnavanem primeru člena 2(6), prvi stavek, osnovne uredbe ni mogoče uporabiti. Tožeča stranka svoje ugotovitve v bistvu utemeljuje z dvema razlogoma. Prvič s tem, da naj bi bile pri določitvi vrednosti, ki temelji na stopnji dobička, ustvarjenega s prodajami družbi D, ki je edina domača stranka tožeče stranke, ki je bila upoštevana, upoštevane izključno nereprezentativne transakcije, kar naj bi bilo v nasprotju s členom 2(2) osnovne uredbe (prvi tožbeni razlog). Drugič s tem, da naj prodaje družbi D ne bi bile opravljene ob običajnem poteku trgovanja, saj naj ne bi bile reprezentativne in cene naj bi bile povečane za dodatno stopnjo, ki je v zvezi z ekonomskim položajem navedene stranke (drugi tožbeni razlog).
            22. Tožeča stranka je na obravnavi v odgovor na vprašanje navedla, da tudi če bi ta notranja prodaja presegla prag reprezentativnosti, ki je določen s členom 2(2) osnovne uredbe, bi še vedno izpodbijala presojo, da je bila opravljena ob običajnem poteku trgovanja, ker so institucije vključile dodatno stopnjo, ki je v zvezi z ekonomskim položajem družbe D.
            23. V teh okoliščinah je treba navesti, da se preizkus drugega tožbenega razloga, ki je – glede na pojem običajnega poteka trgovanja – povezan z reprezentativnostjo domače prodaje in z vključitvijo dodatka v višini 25 % v izračun stopnje dobička, nanaša na osrednjo točko argumentacije tožeče stranke, tako da ga je treba preučiti najprej.
            24. V zvezi s tem je treba glede prvega dela tega tožbenega razloga navesti, da se vprašanje reprezentativnosti notranje prodaje v smislu člena 2(2) osnovne uredbe, ki določa količinsko merilo, načeloma razlikuje od vprašanja, ali so bile te transakcije opravljene ob običajnem poteku trgovanja v smislu člena 2(3) in (6) osnovne uredbe, ki določa kvalitativno merilo, ki je v zvezi z vrsto prodaj, obravnavanih vsaka posebej (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 13. februarja 1992 v zadevi Goldstarn proti Svetu, C-105/90, Recueil, str. I-677, točka 13). Vendar je obseg domače prodaje dejavnik, ki bi lahko vplival na oblikovanje cen, tako da lahko merili vplivata drugo na drugega, če je na primer notranji trg tako omejen, da cena ni posledica stika ponudbe in povpraševanja (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Goldstar proti Svetu, točke od 15 do 18).
            25. Vendar ta možnost medsebojnega vplivanja ne pomeni, da če 5-odstotni prag reprezentativnosti ni dosežen, ni mogoče šteti, da je bila notranja prodaja opravljena ob običajnem poteku trgovanja. Kljub majhnemu obsegu notranje prodaje namreč ni mogoče popolnoma izključiti, da je ta prodaja opravljena ob običajnem poteku trgovanja, če vseeno odseva običajno ravnanje subjektov na trgu, ki so pri njej udeleženi. V teh okoliščinah se je treba najprej izreči o vključitvi dodatka v višini 25 % v izračun stopnje dobička in tako preučiti drugi del drugega tožbenega razloga, opisanega v točki 20.
            26. V zvezi s tem je treba navesti, da je treba v skladu s pojmom dampinga, opredeljenem v členu 1(2) osnovne uredbe, izvozno ceno primerjati s ceno podobnega proizvoda v državi izvoznici, ki se pojavlja v običajnem poteku trgovanja, kar je povzeto v členu 2(1), prvi pododstavek, in v odstavku 6 istega člena ter izraža uvodno izjavo 5, v skladu s katero bi normalna vrednost morala vsekakor temeljiti na reprezentativni prodaji ob običajnem poteku trgovanja.
            27. Poleg tega, če normalne vrednosti ni mogoče določiti na podlagi člena 2(1) osnovne uredbe, je namen njene določitve na podlagi člena 2(3) in (6) osnovne uredbe, da se določi normalna vrednost, ki je, kolikor je mogoče, blizu prodajni ceni proizvoda, kakršna bi bila, če bi bil proizvod prodan v državi izvora ali izvoza ob običajnem poteku trgovanja (sodba Sodišča z dne 10. marca 1992 v zadevi Minolta Camera proti Svetu, C-178/87, Recueil, str. I-1577, točka 17).
            28. Iz navedenega izhaja, da je cilj določitve normalne vrednosti institucijam omogočiti presojo, ali je bila v preiskovalnem obdobju vzpostavljena praksa dampinga, in to na podlagi pravil, ki imajo objektiven obseg ne glede na rezultat tega izračuna. Cilj pojma običajnega poteka trgovanja je torej to, da se v okviru določitve normalne vrednosti izključi položaje, v katerih prodaja na notranjem trgu ni bila sklenjena v takih okoliščinah, zlasti položaje, v katerih je bil proizvod prodan po ceni, ki je nižja od stroškov proizvodnje, ali je transakcija potekala med partnerjema, ki sta družbenika ali sta sklenila dogovor o kompenzaciji (v točki 24 zgoraj navedena sodba Goldstar proti Svetu, točka 13). Kot je razvidno iz členov 2(1), tretji pododstavek, in 2(4) osnovne uredbe in kot je poudaril Svet v točki 57 odgovora na tožbo, so te okoliščine primeri prodaje, ki jo je mogoče obravnavati kot prodajo, ki ni bila sklenjena ob običajnem poteku trgovanja.
            29. V teh okoliščinah ima pojem prodaje, opravljene ob običajnem poteku trgovanja, objektivni obseg in se nanj lahko poleg institucij z namenom nevtralizacije praks, ki bi utegnile prikrivati damping ali njegov obseg (dogovori o kompenzaciji, v katerih je prodajna cena umetno nizka, notranja prodaja po cenah, ki so nižje od proizvodnih stroškov v daljših obdobjih), sklicujejo tudi subjekti, ki so predmet postopka, ko so podane okoliščine, zaradi katerih zadevne transakcije niso opravljene ob običajnem postopku trgovanja (kot primer glej sodbo Sodišča z dne 9. januarja 2003 v zadevi Petrotub in Republica, C-76/00 P, Recueil, str. I-79, točke od 65 do 68 in od 84 do 86).
            30. Zato morajo institucije iz izračuna normalne vrednosti izključiti prodajo, ki ni bila opravljena ob običajnem poteku trgovanja, ne glede na to, ali je prodajna cena višja ali nižja od cene, ki bi se uporabljala v takem trgovanju, in ne glede na razlog, zaradi katerega transakcija ni bila opravljena v okviru običajnega poteka trgovanja, ter ne glede na to, kako ta izključitev vpliva na ugotovitev o obstoju ali obsegu dampinga. Kot je ugotovil pritožbeni organ svetovne trgovinske organizacije (STO) glede člena 2.1 Sporazuma o izvajanju člena VI Splošnega sporazuma o carinah in trgovini 1994 (GATT) (UL L 336, str. 103), ki je v Prilogi 1A k Sporazumu o ustanovitvi Svetovne trgovinske organizacije (STO) (UL 1994, L 336, str. 3), bi namreč to, da bi se upoštevala prodaja, ki ni bila opravljena ob običajnem poteku trgovanja, ne glede na to, ali je cena nizka ali visoka, izkrivljalo to, kar je opredeljeno kot „normalna“ vrednost (Poročilo pritožbenega organa STO z dne 24. julija 2011 v zadevi Združene države – protidampinški ukrepi na nekatere izdelke vročevaljanega jekla iz Japonske, točki 144 in 145).
            31. V obravnavani zadevi je tožeča stranka v odgovoru na protidampinški vprašalnik z dne 9. aprila 2010 navedla, da so se njeni finančni odnosi z družbo D, njeno edino domačo stranko, poslabšali zaradi zamud pri plačilih, kar je upravičevalo uporabo dodatka za tveganje, ki je bil vključen v prodajno ceno zeolita A. V zvezi s tem so bile dodatne informacije predložene v stališčih tožeče stranke, ki so bila predložena z dopisom z dne 1. decembra 2010 (glej točko 7 zgoraj), tem stališčem pa je bila med drugim priložena pogodba z dne 29. maja 2009, sklenjena med tožečo stranko in družbo D, s katero je bil določen navedeni dodatek na 25 %.
            32. Komisija je v odgovor na te trditve v dopisu z dne 16. marca 2011 (glej točko 8 zgoraj) navedla, da glede na to, da je bila družba D edina domača stranka tožeče stranke, ni bilo mogoče preveriti, ali so prodajne cene za to podjetje dejansko vključevale dodatek za tveganje v višini 25 %. Komisija je tako menila, da je treba trditve tožeče stranke zavrniti, ne da bi bilo treba preizkusiti, ali okoliščine obravnavane zadeve upravičujejo, da se šteje, da navedena prodaja ni bila opravljena ob običajnem poteku trgovanja. Vendar iz točke 20 obrazložitve izpodbijane uredbe izhaja, da „je preiskava ugotovila, da so podatki in dokazi, ki jih je zagotovil Birac, zanesljiva osnova za določanje normalne vrednosti“, tako da je bilo treba trditev tožeče stranke, da se notranja prodaja ne bi smela obravnavati kot taka, ki je bila opravljena ob običajnem poteku trgovanja, zavrniti.
            33. V zvezi s tem je treba, prvič, v nasprotju s tem, kar je navedla Komisija v dopisu z dne 16. marca 2011, ugotoviti, da to, da razen družbi D ni bilo druge notranje prodaje, ne povzroči nezmožnosti preverjanja v zvezi s tem. Najprej, informacija o uporabi dodatka za tveganje je bila namreč predložena že v odgovoru tožeče stranke na protidampinški vprašalnik, to je pred preveritvenim obiskom. Nato, iz člena 6 pogodbe, ki jo je tožeča stranka poslala Komisiji (glej točko 31 zgoraj), je zadevni dodatek jasno razviden, saj je izračun stopnje dobička v višini 58,89 % proizvodnih stroškov ali 37,06 % prometa resno znamenje, da je bil ta dodatek dejansko uporabljen. Poleg tega je iz prilog 3.2 in 3.3 dopisa tožeče stranke z dne 1. decembra 2010 razvidno, da je družba D dolgove odplačevala z zamudo vsaj od leta 2008 in da se je to nadaljevalo leta 2009, kot je razvidno iz tabele iz priloge 2 k navedenemu dopisu. Nazadnje, Komisija je v dopisu z dne 16. marca 2011 sprejela argument o dejanskem zaračunavanju dodatka v višini 25 % in ga tudi uporabila, da bi odgovorila na drug argument tožeče stranke, v skladu s katerim zadevna prodaja ni potekala ob običajnem poteku trgovanja, kar je tožeča stranka utemeljevala z obstojem dogovorov o kompenzacijah, ki so bili sklenjeni z družbo D.
            34. Drugič, pri trditvi Komisije, da tožeča stranka ni izpodbijala tega, da so bile zadevne tržne transakcije običajne, ni upoštevano dejstvo, da je tožeča stranka v odgovoru na protidampinški vprašalnik navedla, da so bile cene, zaračunane družbi D, povečane za dodatek za tveganje, in da je to trditev podrobneje razložila na straneh 7, 8 in 9 dopisa z dne 1. decembra 2010.
            35. Tretjič, Svet je v točki 30 duplike navedel, da Komisija teh elementov ni preučila, ker je sklenila te trditve zavrniti, saj zaradi teh okoliščin zadevne tržne transakcije niso „nenormalne“. Če je treba tako razumeti točko 20 obrazložitve izpodbijane uredbe (glej točko 32 zgoraj), potem je treba ugotoviti to.
            36. Dodatek za tveganje, kot je ta, ki se obravnava v tej zadevi, dejansko pomeni plačilo za tveganje, ki ga prevzame dobavitelj, ko proda proizvode določenemu kupcu in mu določi rok za plačilo. Ta dodatek torej ni del vrednosti prodanega proizvoda niti ni v zvezi z lastnostmi tega proizvoda, temveč sta njegov obstoj in obseg odvisna od identitete stranke in od tega, kako njegov dobavitelj ocenjuje njegovo finančno sposobnost. Zato je posledica upoštevanja takega dodatka pri določitvi normalne vrednosti, da je v izračun vključen dejavnik, katerega namen ni določitev cene, po kateri bi se proizvod prodajal v državi izvora (glej točko 27 zgoraj), temveč se nanaša izključno na finančno sposobnost posameznega domačega kupca.
            37. V teh okoliščinah v zvezi s trditvijo Sveta, ki je navedena v točki 58 odgovora na tožbo in v skladu s katero se je tveganju glede finančne sposobnosti stranke mogoče izogniti prek odškodnine, z akreditivi ali s plačilom akontacije, ne pa z dodatkom za tveganje, s katerim se poveča prodajna cena, ni pojasnjeno, zakaj naj prodajalec ne bi imel možnosti uporabiti takega dodatka niti zakaj naj obstoj takega tveganja ne bi upravičeval povečanja prodajne cene z dodatkom, katerega namen je kompenzacija navedenega tveganja in morebitnih stroškov, ki bi nastali dobavitelju, če bi bil prisiljen proti svoji stranki vložiti tožbo na sodišču.
            38. V okoliščinah obravnavane zadeve se z vključitvijo dodatka za tveganje, kot je ta iz obravnavane zadeve, v izračun stopnje dobička, določene z namenom oblikovanja normalne vrednosti, upošteva element, ki ne pomeni dela vrednosti prodanega proizvoda in ki tako umetno povečuje rezultat izračuna normalne vrednosti, tako da ta rezultat ne odseva več, kolikor natančno je mogoče – ob upoštevanju kasnejše ustrezne prilagoditve v skladu s členom 2(10)(k) osnovne uredbe – prodajne cene proizvoda, kakršna bi bila, če bi bil zadevni proizvod prodan v državi izvora ob običajnem poteku trgovanja (glej točke od 27 do 30 zgoraj).
            39. Dodati je treba, da trditev, ki sta jih Svet in Komisija navedli na obravnavi in ki se nanašajo na to, da razlogi, zaradi katerih proizvajalec uvede dampinško prakso, v zvezi z določitvijo protidampinške dajatve niso upoštevni, v obravnavani zadevi ni mogoče sprejeti. Čeprav je glede tega res, da so razlogi, ki bi proizvajalca lahko vodili k odločitvi o izvajanju dampinga, različni od izračunov v zvezi s tem, pa ugotovitev o obstoju dampinga, ki je prva faza pri preučitvi vprašanja, ali je treba naložiti protidampinško dajatev, temelji na povsem objektivni primerjavi med normalno vrednostjo in izvozno ceno (sodba Sodišča prve stopnje z dne 24. oktobra 2006 v zadevi Ritek in Prodisc Technology proti Svetu, T-274/02, ZOdl., str. II-4305, točka 59). V obravnavani zadevi nepravilnost, ki je nastala zaradi upoštevanja dodatka za tveganje in na katero se sklicuje tožeča stranka, vpliva na veljavnost izračuna normalne vrednosti, ki se določi za to, da bi se presodil obstoj dampinga, in ki je predhodna faza sprejetja ugotovitve o obstoju takega ravnanja, tako da ta nepravilnost vpliva na veljavnost ugotovitve same.
            40. Poleg tega se Svet ne more sklicevati na sodno prakso v zvezi z notranjo prodajo, ki je bila opravljene po cenah, domnevno povišanih zaradi varstva, do katerega je bil proizvajalec zadevnega proizvoda upravičen na podlagi patenta (sodba Sodišča z dne 3. maja 2001 v združenih zadevah Ajinomoto in NutraSweet proti Svetu in Komisiji, C-76/98 P in C-77/98 P, Recueil, str. I-3223, in sodba Sodišča prve stopnje z dne 18. decembra 1997 v združenih zadevah Ajinomoto in NutraSweet proti Svetu, T-159/94 in T-160/94, Recueil, str. II-2461). V zvezi s tem je treba spomniti, da kot sta navedla Splošno sodišče in Sodišče, tožeče stranke v zgoraj navedenih sodbah niso zatrjevale, da obstoj navedenih patentov ni odseval dejanskega položaja na trgu tretje države, ki je bila predmet obravnave, niti tega, da prodaje, ki so bile upoštevane, niso bile opravljene ob običajnem poteku trgovanja (zgoraj navedeni sodbi Ajinomoto in NutraSweet proti Svetu in Komisiji, točka 41, in Ajinomoto in NutraSweet proti Svetu, točke od 127 do 129). V teh okoliščinah je treba dodati, da je Uredba Sveta (EGS) št. 2423/88 z dne 11. julija 1988 o zaščiti proti dampinškemu ali subvencioniranemu uvozu iz držav, ki niso članice Evropske gospodarske skupnosti (UL L 209, str. 1), v okviru katere je bila vzpostavljena zgoraj navedena sodna praksa, v zvezi s tem temeljila na filozofiji, ki je drugačna od tiste, na kateri temelji osnovna uredba, in sicer v tem, da ne določa možnosti prilagoditve normalne vrednosti, kadar kupci sistematično plačujejo drugačno ceno na notranjem trgu zaradi nekaterih dejavnikov, ki so značilni za ta trg in ki vplivajo na primerljivost cen, to pa je možnost, ki je, nasprotno, v členu 2(10)(k) osnovne uredbe dopuščena.
            41. Glede na zgoraj navedene ugotovitve in ne da bi se bilo treba izreči o zakonitosti uporabe člena 2(6), prvi stavek, osnovne uredbe glede na očitke, navedene v okviru prvega tožbenega razloga, je treba tožbi ugoditi in izpodbijano uredbo razglasiti za nično v delu, v katerem se nanaša na tožečo stranko.
            Stroški
            42. V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Svet s predlogi ni uspel, zato se mu v skladu s predlogi tožeče stranke naloži plačilo stroškov. V skladu s členom 87(4), prvi pododstavek, tega poslovnika Komisija nosi svoje stroške.

            Izrek
            Iz teh razlogov je
            SPLOŠNO SODIŠČE (drugi senat)
            razsodilo:
            1. Izvedbena uredba Sveta (EU) št. 464/2011 z dne 11. maja 2011 o uvedbi dokončne protidampinške dajatve in dokončnem pobiranju začasne dajatve, uvedene na uvoz zeolita A v prahu s poreklom iz Bosne in Hercegovine se razglasi za nično v delu, v katerem se nanaša na družbo Alumina d.o.o.
            2. Svet Evropske unije poleg svojih stroškov nosi tudi stroške družbe Alumina.
            3. Evropska komisija nosi svoje stroške.

    ---documentbreak---

         SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 30. aprila 2013 (
            *1
         )
      „Damping — Uvoz zeolita A v prahu s poreklom iz Bosne in Hercegovine — Normalna vrednost — Reprezentativnost notranje prodaje — Stopnja dobička — Običajni potek trgovanja“
      V zadevi T-304/11,

         Alumina d.o.o. s sedežem v Zvorniku (Bosna in Hercegovina), ki jo zastopata J.-F. Bellis in B. Servais, odvetnika,
      tožeča stranka,
      proti

         Svetu Evropske unije, ki ga zastopa J.-P. Hix, zastopnik, skupaj z G. Berrischom in A. Polcynom, odvetnikoma,
      tožena stranka,
      ob intervenciji

         Evropske komisije, ki jo zastopata É. Gippini Fournier in H. van Vliet, zastopnika,
      intervenientka,
      zaradi razglasitve ničnosti Izvedbene uredbe Sveta (EU) št. 464/2011 z dne 11. maja 2011 o uvedbi dokončne protidampinške dajatve in dokončnem pobiranju začasne dajatve, uvedene na uvoz zeolita A v prahu s poreklom iz Bosne in Hercegovine (UL L 125, str. 1) v delu, v katerem se nanaša na tožečo stranko
      SPLOŠNO SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi N. J. Forwood (poročevalec), predsednik, F. Dehousse in J. Schwarcz, sodnika,
      sodna tajnica: C. Kristensen, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 15. januarja 2013
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Evropska komisija je 17. februarja 2010 na podlagi pritožbe, vložene 4. januarja 2010, objavila obvestilo o začetku postopka glede uvoza zeolita A v prahu s poreklom iz Bosne in Hercegovine (UL C 40, str. 5).

               2

               Tožeča stranka, družba Alumina d.o.o., ki je članica skupine Birac, je 9. aprila 2010 predložila odgovore na protidampinški vprašalnik. Komisija je preverjanje na sedežu tožeče stranke opravila od 29. junija do 1. julija 2010.

               3

               Komisija je na podlagi Uredbe Komisije (EU) št. 1036/2010 z dne 15. novembra 2010 o uvedbi začasne protidampinške dajatve na uvoz zeolita A v prahu s poreklom iz Bosne in Hercegovine (UL L 298, str. 27, v nadaljevanju: začasna uredba) uvedla 28,1-odstotno začasno protidampinško dajatev na uvoz zeolita A v prahu, imenovanega tudi zeolit NaA v prahu ali zeolit 4A v prahu, s poreklom iz Bosne in Hercegovine. V skladu s točko 11 obrazložitve začasne uredbe je preiskava zajela obdobje od 1. januarja do 31. decembra 2009.

               4

               Iz točk 3 in 10 obrazložitve začasne uredbe je razvidno, da je skupina Birac, v katero spada tožeča stranka, edini proizvajalec iz Bosne in Hercegovine, ki izvaža zadevni proizvod.

               5

               Komisija je v okviru izračuna normalne vrednosti uporabila metodo, opisano v členu 2(3) Uredbe Sveta (ES) št. 1225/2009 z dne 30. novembra 2009 o zaščiti proti dampinškemu uvozu iz držav, ki niso članice Evropske skupnosti (UL L 343, str. 51, popravek v UL 2010, L 7, str. 22, v nadaljevanju: osnovna uredba), ker prodaja tožeče stranke na notranji trg ni bila reprezentativna v smislu člena 2(2) te uredbe. Komisija je za določitev normalne vrednosti uporabila tehtani povprečni dobiček, ki ga je skupina, ki ji tožeča stranka pripada, ustvarila pri prodaji podobnega proizvoda na notranjem trgu (točke od 21 do 26 začasne uredbe).

               6

               Komisija je na podlagi člena 20 osnovne uredbe z dopisom z dne 16. novembra 2010 tožeči stranki poslala kopijo začasne uredbe, obvestilo v zvezi s specifičnim izračunom stopnje dampinga, obvestilo v zvezi s specifičnim izračunom stopnje škode in odgovor na trditve, ki jih je navedla tožeča stranka glede začetka preiskave.

               7

               Tožeča stranka je z dopisom z dne 1. decembra 2010 predložila svoja stališča, v katerih se je sklicevala na kršitev člena 2(3) in (6) osnovne uredbe, ker naj bi bila pri določitvi normalne vrednosti uporabljena stopnja dobička, ki je bil ustvarjen s prodajo njeni edini domači stranki, v zvezi s katero je obstajalo veliko tveganje neplačila oziroma plačila z zamudo, zaradi česar naj te prodaje ne bi bilo mogoče obravnavati kot transakcijo, opravljeno v običajnem poteku trgovanja.

               8

               Komisija je na podlagi člena 20 osnovne uredbe tožeči stranki z dopisom z dne 16. marca 2010 poslala dokument o dokončnem razkritju in odgovor, s katerim je zavrnila navedbe glede notranje prodaje, navedene v prejšnji točki. Tožeča stranka je z dopisom z dne 18. marca 2011 zlasti ponovila svoje stališče, opisano v prejšnji točki.

               9

               Dokončna dajatev 28,1 %, ki se uporablja za neto ceno franko meja Evropske unije, neocarinjeno, se je uporabila za proizvode, navedene v točki 3, na podlagi Izvedbene uredbe Sveta (EU) št. 464/2011 z dne 11. maja 2011 o uvedbi dokončne protidampinške dajatve in dokončnem pobiranju začasne dajatve, uvedene na uvoz zeolita A v prahu s poreklom iz Bosne in Hercegovine (UL L 125, str. 1, v nadaljevanju: izpodbijana uredba).

               10

               V zvezi z določitvijo normalne vrednosti je Svet Evropske unije v točkah 19 in 20 obrazložitve izpodbijane uredbe navedel, da je bila domača prodaja, ki je bila upoštevana, opravljena ob običajnem poteku trgovanja in da so se institucije lahko oprle na podatke, ki iz nje izhajajo, ne glede na to, da ni reprezentativna v smislu člena 2(2) osnovne uredbe. Ker je bila zadevna prodaja rentabilna, naj bi bila izračunana normalna vrednost enaka tisti, ki bi bila določena na podlagi člena 2(1), prvi pododstavek, osnovne uredbe.

               11

               Komisija je s Sklepom Komisije 2011/279/EU z dne 13. maja 2011 o sprejetju zaveze, ponujene v zvezi s protidampinškim postopkom pri uvozu zeolita A v prahu s poreklom iz Bosne in Hercegovine (UL L 125, str. 26) sprejela ponudbo o zavezi v obliki minimalne cene, ki jo je predložila tožeča stranka.

         Postopek in predlogi strank

               12

               Tožeča stranka je 16. junija 2011 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila tožbo.

               13

               Komisija je 29. julija 2011 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila predlog za intervencijo v obravnavanem postopku v podporo Svetu. Predsednik drugega senata Splošnega sodišča je s sklepom z dne 12. septembra 2011 to intervencijo dovolil.

               14

               Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:

                        —

                        izpodbijano uredbo razglasi za nično v delu, v katerem se nanaša nanjo;

                        —

                        Svetu naloži plačilo stroškov.

               15

               Svet Splošnemu sodišču predlaga, naj:

                        —

                        tožbo zavrne;

                        —

                        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.

               16

               Komisija Splošnemu sodišču predlaga, naj tožbo zavrne.

         Pravo

               17

               Tožeča stranka v podporo svoji tožbi navaja dva tožbena razloga, ki se nanašata na kršitev člena 2(3) in (6) osnovne uredbe in prvega stavka člena 2(6) iste uredbe.

               18

               Tožeča stranka v okviru prvega tožbenega razloga navaja, da mora biti na podlagi člena 2(3) osnovne uredbe, če je notranja prodaja nezadostna, normalna vrednost izračunana v skladu z odstavkom 6 istega člena. Ta postopek, ki naj bi izražal ustaljeno prakso ravnanja institucij, kadar notranja prodaja ne presega praga reprezentativnosti, naj po definiciji ne bi bil enak izračunu normalne vrednosti na podlagi nereprezentativne notranje prodaje v smislu člena 2(2) osnovne uredbe. V obravnavnih okoliščinah pa naj bi bilo nasprotno treba uporabiti razumno stopnjo dobička na podlagi člena 2(6)(c) osnovne uredbe. Tehtana povprečna stopnja dobička skupine tožeče stranke, ki znaša 58,89 %, izraženo glede na proizvodne stroške, in 37,06 %, izraženo glede na promet, in ki je bila uporabljena za izračun normalne vrednosti, naj bi bila očitno nerazumna, kar naj bi bilo razvidno tudi iz primerjave s stopnjo 5,9 %, ki se je upoštevala pri izračunu odprave škode industrije Unije.

               19

               Tožeča stranka v okviru drugega tožbenega razloga, in sicer v okviru prvega dela tega tožbenega razloga, navaja, da v skladu s sodno prakso Sodišča nereprezantivne prodaje v smislu člena 2(2) osnovne uredbe ni mogoče šteti za opravljeno ob običajnem poteku trgovanja. Pojma reprezentativne prodaje in prodaje, opravljene ob običajnem poteku trgovanja, naj bi bila namreč notranje povezana. Če notranja prodaja, ki so jo institucije upoštevale, pomeni samo 1,9 % izvoza v Unijo v obdobju preiskave, bi bilo treba ugotoviti, da so institucije za izračun normalne vrednosti uporabile nereprezentativne transakcije, ki posledično niso bile opravljene ob običajnem poteku trgovanja, in s tem kršile člen 2(6), prvi stavek, osnovne uredbe.

               20

               Tožeča stranka v okviru drugega dela tega tožbenega razloga dodaja, da je Komisija med upravnim postopkom vsekakor prejela dokumente, ki dokazujejo, da je bila cena prodaje družbi D, edini domači stranki tožeče stranke, ki je bila upoštevana, povečana za 25 % zaradi tveganja zapoznelega plačila ali neplačila, tako da ta cena ne odseva običajnega poteka trgovanja. V zvezi s tem naj to, da Komisija teh dokazov med obiskom na kraju samem ni preverila, ne bi bilo upoštevno. Poleg tega naj bi bilo iz navedb, ki jih je tožeča stranka podala Komisiji, razvidno, da so bili dolgovi družbe D do tožeče stranke poravnani v podaljšanem obdobju s kompenzacijo ali prenosom terjatev, tako da spada prodaja navedeni družbi med transakcije menjave in dogovore o kompenzaciji, ki pomenijo poseben položaj na trgu v smislu člena 2(3) osnovne uredbe.

               21

               Kot je razvidno iz točk 27, 29 in 50 tožbe, se argumenti, ki jih je tožeča stranka navedla v okviru posameznega tožbenega razloga, nanašajo na to, da v obravnavanem primeru člena 2(6), prvi stavek, osnovne uredbe ni mogoče uporabiti. Tožeča stranka svoje ugotovitve v bistvu utemeljuje z dvema razlogoma. Prvič s tem, da naj bi bile pri določitvi vrednosti, ki temelji na stopnji dobička, ustvarjenega s prodajami družbi D, ki je edina domača stranka tožeče stranke, ki je bila upoštevana, upoštevane izključno nereprezentativne transakcije, kar naj bi bilo v nasprotju s členom 2(2) osnovne uredbe (prvi tožbeni razlog). Drugič s tem, da naj prodaje družbi D ne bi bile opravljene ob običajnem poteku trgovanja, saj naj ne bi bile reprezentativne in cene naj bi bile povečane za dodatno stopnjo, ki je v zvezi z ekonomskim položajem navedene stranke (drugi tožbeni razlog).

               22

               Tožeča stranka je na obravnavi v odgovor na vprašanje navedla, da tudi če bi ta notranja prodaja presegla prag reprezentativnosti, ki je določen s členom 2(2) osnovne uredbe, bi še vedno izpodbijala presojo, da je bila opravljena ob običajnem poteku trgovanja, ker so institucije vključile dodatno stopnjo, ki je v zvezi z ekonomskim položajem družbe D.

               23

               V teh okoliščinah je treba navesti, da se preizkus drugega tožbenega razloga, ki je – glede na pojem običajnega poteka trgovanja – povezan z reprezentativnostjo domače prodaje in z vključitvijo dodatka v višini 25 % v izračun stopnje dobička, nanaša na osrednjo točko argumentacije tožeče stranke, tako da ga je treba preučiti najprej.

               24

               V zvezi s tem je treba glede prvega dela tega tožbenega razloga navesti, da se vprašanje reprezentativnosti notranje prodaje v smislu člena 2(2) osnovne uredbe, ki določa količinsko merilo, načeloma razlikuje od vprašanja, ali so bile te transakcije opravljene ob običajnem poteku trgovanja v smislu člena 2(3) in (6) osnovne uredbe, ki določa kvalitativno merilo, ki je v zvezi z vrsto prodaj, obravnavanih vsaka posebej (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 13. februarja 1992 v zadevi Goldstarn proti Svetu, C-105/90, Recueil, str. I-677, točka 13). Vendar je obseg domače prodaje dejavnik, ki bi lahko vplival na oblikovanje cen, tako da lahko merili vplivata drugo na drugega, če je na primer notranji trg tako omejen, da cena ni posledica stika ponudbe in povpraševanja (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Goldstar proti Svetu, točke od 15 do 18).

               25

               Vendar ta možnost medsebojnega vplivanja ne pomeni, da če 5-odstotni prag reprezentativnosti ni dosežen, ni mogoče šteti, da je bila notranja prodaja opravljena ob običajnem poteku trgovanja. Kljub majhnemu obsegu notranje prodaje namreč ni mogoče popolnoma izključiti, da je ta prodaja opravljena ob običajnem poteku trgovanja, če vseeno odseva običajno ravnanje subjektov na trgu, ki so pri njej udeleženi. V teh okoliščinah se je treba najprej izreči o vključitvi dodatka v višini 25 % v izračun stopnje dobička in tako preučiti drugi del drugega tožbenega razloga, opisanega v točki 20.

               26

               V zvezi s tem je treba navesti, da je treba v skladu s pojmom dampinga, opredeljenem v členu 1(2) osnovne uredbe, izvozno ceno primerjati s ceno podobnega proizvoda v državi izvoznici, ki se pojavlja v običajnem poteku trgovanja, kar je povzeto v členu 2(1), prvi pododstavek, in v odstavku 6 istega člena ter izraža uvodno izjavo 5, v skladu s katero bi normalna vrednost morala vsekakor temeljiti na reprezentativni prodaji ob običajnem poteku trgovanja.

               27

               Poleg tega, če normalne vrednosti ni mogoče določiti na podlagi člena 2(1) osnovne uredbe, je namen njene določitve na podlagi člena 2(3) in (6) osnovne uredbe, da se določi normalna vrednost, ki je, kolikor je mogoče, blizu prodajni ceni proizvoda, kakršna bi bila, če bi bil proizvod prodan v državi izvora ali izvoza ob običajnem poteku trgovanja (sodba Sodišča z dne 10. marca 1992 v zadevi Minolta Camera proti Svetu, C-178/87, Recueil, str. I-1577, točka 17).

               28

               Iz navedenega izhaja, da je cilj določitve normalne vrednosti institucijam omogočiti presojo, ali je bila v preiskovalnem obdobju vzpostavljena praksa dampinga, in to na podlagi pravil, ki imajo objektiven obseg ne glede na rezultat tega izračuna. Cilj pojma običajnega poteka trgovanja je torej to, da se v okviru določitve normalne vrednosti izključi položaje, v katerih prodaja na notranjem trgu ni bila sklenjena v takih okoliščinah, zlasti položaje, v katerih je bil proizvod prodan po ceni, ki je nižja od stroškov proizvodnje, ali je transakcija potekala med partnerjema, ki sta družbenika ali sta sklenila dogovor o kompenzaciji (v točki 24 zgoraj navedena sodba Goldstar proti Svetu, točka 13). Kot je razvidno iz členov 2(1), tretji pododstavek, in 2(4) osnovne uredbe in kot je poudaril Svet v točki 57 odgovora na tožbo, so te okoliščine primeri prodaje, ki jo je mogoče obravnavati kot prodajo, ki ni bila sklenjena ob običajnem poteku trgovanja.

               29

               V teh okoliščinah ima pojem prodaje, opravljene ob običajnem poteku trgovanja, objektivni obseg in se nanj lahko poleg institucij z namenom nevtralizacije praks, ki bi utegnile prikrivati damping ali njegov obseg (dogovori o kompenzaciji, v katerih je prodajna cena umetno nizka, notranja prodaja po cenah, ki so nižje od proizvodnih stroškov v daljših obdobjih), sklicujejo tudi subjekti, ki so predmet postopka, ko so podane okoliščine, zaradi katerih zadevne transakcije niso opravljene ob običajnem postopku trgovanja (kot primer glej sodbo Sodišča z dne 9. januarja 2003 v zadevi Petrotub in Republica, C-76/00 P, Recueil, str. I-79, točke od 65 do 68 in od 84 do 86).

               30

               Zato morajo institucije iz izračuna normalne vrednosti izključiti prodajo, ki ni bila opravljena ob običajnem poteku trgovanja, ne glede na to, ali je prodajna cena višja ali nižja od cene, ki bi se uporabljala v takem trgovanju, in ne glede na razlog, zaradi katerega transakcija ni bila opravljena v okviru običajnega poteka trgovanja, ter ne glede na to, kako ta izključitev vpliva na ugotovitev o obstoju ali obsegu dampinga. Kot je ugotovil pritožbeni organ svetovne trgovinske organizacije (STO) glede člena 2.1 Sporazuma o izvajanju člena VI Splošnega sporazuma o carinah in trgovini 1994 (GATT) (UL L 336, str. 103), ki je v Prilogi 1A k Sporazumu o ustanovitvi Svetovne trgovinske organizacije (STO) (UL 1994, L 336, str. 3), bi namreč to, da bi se upoštevala prodaja, ki ni bila opravljena ob običajnem poteku trgovanja, ne glede na to, ali je cena nizka ali visoka, izkrivljalo to, kar je opredeljeno kot „normalna“ vrednost (Poročilo pritožbenega organa STO z dne 24. julija 2011 v zadevi Združene države – protidampinški ukrepi na nekatere izdelke vročevaljanega jekla iz Japonske, točki 144 in 145).

               31

               V obravnavani zadevi je tožeča stranka v odgovoru na protidampinški vprašalnik z dne 9. aprila 2010 navedla, da so se njeni finančni odnosi z družbo D, njeno edino domačo stranko, poslabšali zaradi zamud pri plačilih, kar je upravičevalo uporabo dodatka za tveganje, ki je bil vključen v prodajno ceno zeolita A. V zvezi s tem so bile dodatne informacije predložene v stališčih tožeče stranke, ki so bila predložena z dopisom z dne 1. decembra 2010 (glej točko 7 zgoraj), tem stališčem pa je bila med drugim priložena pogodba z dne 29. maja 2009, sklenjena med tožečo stranko in družbo D, s katero je bil določen navedeni dodatek na 25 %.

               32

               Komisija je v odgovor na te trditve v dopisu z dne 16. marca 2011 (glej točko 8 zgoraj) navedla, da glede na to, da je bila družba D edina domača stranka tožeče stranke, ni bilo mogoče preveriti, ali so prodajne cene za to podjetje dejansko vključevale dodatek za tveganje v višini 25 %. Komisija je tako menila, da je treba trditve tožeče stranke zavrniti, ne da bi bilo treba preizkusiti, ali okoliščine obravnavane zadeve upravičujejo, da se šteje, da navedena prodaja ni bila opravljena ob običajnem poteku trgovanja. Vendar iz točke 20 obrazložitve izpodbijane uredbe izhaja, da „je preiskava ugotovila, da so podatki in dokazi, ki jih je zagotovil Birac, zanesljiva osnova za določanje normalne vrednosti“, tako da je bilo treba trditev tožeče stranke, da se notranja prodaja ne bi smela obravnavati kot taka, ki je bila opravljena ob običajnem poteku trgovanja, zavrniti.

               33

               V zvezi s tem je treba, prvič, v nasprotju s tem, kar je navedla Komisija v dopisu z dne 16. marca 2011, ugotoviti, da to, da razen družbi D ni bilo druge notranje prodaje, ne povzroči nezmožnosti preverjanja v zvezi s tem. Najprej, informacija o uporabi dodatka za tveganje je bila namreč predložena že v odgovoru tožeče stranke na protidampinški vprašalnik, to je pred preveritvenim obiskom. Nato, iz člena 6 pogodbe, ki jo je tožeča stranka poslala Komisiji (glej točko 31 zgoraj), je zadevni dodatek jasno razviden, saj je izračun stopnje dobička v višini 58,89 % proizvodnih stroškov ali 37,06 % prometa resno znamenje, da je bil ta dodatek dejansko uporabljen. Poleg tega je iz prilog 3.2 in 3.3 dopisa tožeče stranke z dne 1. decembra 2010 razvidno, da je družba D dolgove odplačevala z zamudo vsaj od leta 2008 in da se je to nadaljevalo leta 2009, kot je razvidno iz tabele iz priloge 2 k navedenemu dopisu. Nazadnje, Komisija je v dopisu z dne 16. marca 2011 sprejela argument o dejanskem zaračunavanju dodatka v višini 25 % in ga tudi uporabila, da bi odgovorila na drug argument tožeče stranke, v skladu s katerim zadevna prodaja ni potekala ob običajnem poteku trgovanja, kar je tožeča stranka utemeljevala z obstojem dogovorov o kompenzacijah, ki so bili sklenjeni z družbo D.

               34

               Drugič, pri trditvi Komisije, da tožeča stranka ni izpodbijala tega, da so bile zadevne tržne transakcije običajne, ni upoštevano dejstvo, da je tožeča stranka v odgovoru na protidampinški vprašalnik navedla, da so bile cene, zaračunane družbi D, povečane za dodatek za tveganje, in da je to trditev podrobneje razložila na straneh 7, 8 in 9 dopisa z dne 1. decembra 2010.

               35

               Tretjič, Svet je v točki 30 duplike navedel, da Komisija teh elementov ni preučila, ker je sklenila te trditve zavrniti, saj zaradi teh okoliščin zadevne tržne transakcije niso „nenormalne“. Če je treba tako razumeti točko 20 obrazložitve izpodbijane uredbe (glej točko 32 zgoraj), potem je treba ugotoviti to.

               36

               Dodatek za tveganje, kot je ta, ki se obravnava v tej zadevi, dejansko pomeni plačilo za tveganje, ki ga prevzame dobavitelj, ko proda proizvode določenemu kupcu in mu določi rok za plačilo. Ta dodatek torej ni del vrednosti prodanega proizvoda niti ni v zvezi z lastnostmi tega proizvoda, temveč sta njegov obstoj in obseg odvisna od identitete stranke in od tega, kako njegov dobavitelj ocenjuje njegovo finančno sposobnost. Zato je posledica upoštevanja takega dodatka pri določitvi normalne vrednosti, da je v izračun vključen dejavnik, katerega namen ni določitev cene, po kateri bi se proizvod prodajal v državi izvora (glej točko 27 zgoraj), temveč se nanaša izključno na finančno sposobnost posameznega domačega kupca.

               37

               V teh okoliščinah v zvezi s trditvijo Sveta, ki je navedena v točki 58 odgovora na tožbo in v skladu s katero se je tveganju glede finančne sposobnosti stranke mogoče izogniti prek odškodnine, z akreditivi ali s plačilom akontacije, ne pa z dodatkom za tveganje, s katerim se poveča prodajna cena, ni pojasnjeno, zakaj naj prodajalec ne bi imel možnosti uporabiti takega dodatka niti zakaj naj obstoj takega tveganja ne bi upravičeval povečanja prodajne cene z dodatkom, katerega namen je kompenzacija navedenega tveganja in morebitnih stroškov, ki bi nastali dobavitelju, če bi bil prisiljen proti svoji stranki vložiti tožbo na sodišču.

               38

               V okoliščinah obravnavane zadeve se z vključitvijo dodatka za tveganje, kot je ta iz obravnavane zadeve, v izračun stopnje dobička, določene z namenom oblikovanja normalne vrednosti, upošteva element, ki ne pomeni dela vrednosti prodanega proizvoda in ki tako umetno povečuje rezultat izračuna normalne vrednosti, tako da ta rezultat ne odseva več, kolikor natančno je mogoče – ob upoštevanju kasnejše ustrezne prilagoditve v skladu s členom 2(10)(k) osnovne uredbe – prodajne cene proizvoda, kakršna bi bila, če bi bil zadevni proizvod prodan v državi izvora ob običajnem poteku trgovanja (glej točke od 27 do 30 zgoraj).

               39

               Dodati je treba, da trditev, ki sta jih Svet in Komisija navedli na obravnavi in ki se nanašajo na to, da razlogi, zaradi katerih proizvajalec uvede dampinško prakso, v zvezi z določitvijo protidampinške dajatve niso upoštevni, v obravnavani zadevi ni mogoče sprejeti. Čeprav je glede tega res, da so razlogi, ki bi proizvajalca lahko vodili k odločitvi o izvajanju dampinga, različni od izračunov v zvezi s tem, pa ugotovitev o obstoju dampinga, ki je prva faza pri preučitvi vprašanja, ali je treba naložiti protidampinško dajatev, temelji na povsem objektivni primerjavi med normalno vrednostjo in izvozno ceno (sodba Sodišča prve stopnje z dne 24. oktobra 2006 v zadevi Ritek in Prodisc Technology proti Svetu, T-274/02, ZOdl., str. II-4305, točka 59). V obravnavani zadevi nepravilnost, ki je nastala zaradi upoštevanja dodatka za tveganje in na katero se sklicuje tožeča stranka, vpliva na veljavnost izračuna normalne vrednosti, ki se določi za to, da bi se presodil obstoj dampinga, in ki je predhodna faza sprejetja ugotovitve o obstoju takega ravnanja, tako da ta nepravilnost vpliva na veljavnost ugotovitve same.

               40

               Poleg tega se Svet ne more sklicevati na sodno prakso v zvezi z notranjo prodajo, ki je bila opravljene po cenah, domnevno povišanih zaradi varstva, do katerega je bil proizvajalec zadevnega proizvoda upravičen na podlagi patenta (sodba Sodišča z dne 3. maja 2001 v združenih zadevah Ajinomoto in NutraSweet proti Svetu in Komisiji, C-76/98 P in C-77/98 P, Recueil, str. I-3223, in sodba Sodišča prve stopnje z dne 18. decembra 1997 v združenih zadevah Ajinomoto in NutraSweet proti Svetu, T-159/94 in T-160/94, Recueil, str. II-2461). V zvezi s tem je treba spomniti, da kot sta navedla Splošno sodišče in Sodišče, tožeče stranke v zgoraj navedenih sodbah niso zatrjevale, da obstoj navedenih patentov ni odseval dejanskega položaja na trgu tretje države, ki je bila predmet obravnave, niti tega, da prodaje, ki so bile upoštevane, niso bile opravljene ob običajnem poteku trgovanja (zgoraj navedeni sodbi Ajinomoto in NutraSweet proti Svetu in Komisiji, točka 41, in Ajinomoto in NutraSweet proti Svetu, točke od 127 do 129). V teh okoliščinah je treba dodati, da je Uredba Sveta (EGS) št. 2423/88 z dne 11. julija 1988 o zaščiti proti dampinškemu ali subvencioniranemu uvozu iz držav, ki niso članice Evropske gospodarske skupnosti (UL L 209, str. 1), v okviru katere je bila vzpostavljena zgoraj navedena sodna praksa, v zvezi s tem temeljila na filozofiji, ki je drugačna od tiste, na kateri temelji osnovna uredba, in sicer v tem, da ne določa možnosti prilagoditve normalne vrednosti, kadar kupci sistematično plačujejo drugačno ceno na notranjem trgu zaradi nekaterih dejavnikov, ki so značilni za ta trg in ki vplivajo na primerljivost cen, to pa je možnost, ki je, nasprotno, v členu 2(10)(k) osnovne uredbe dopuščena.

               41

               Glede na zgoraj navedene ugotovitve in ne da bi se bilo treba izreči o zakonitosti uporabe člena 2(6), prvi stavek, osnovne uredbe glede na očitke, navedene v okviru prvega tožbenega razloga, je treba tožbi ugoditi in izpodbijano uredbo razglasiti za nično v delu, v katerem se nanaša na tožečo stranko.

         Stroški

               42

               V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Svet s predlogi ni uspel, zato se mu v skladu s predlogi tožeče stranke naloži plačilo stroškov. V skladu s členom 87(4), prvi pododstavek, tega poslovnika Komisija nosi svoje stroške.

               Iz teh razlogov je
               SPLOŠNO SODIŠČE (drugi senat)
               razsodilo:

                           1.

                           Izvedbena uredba Sveta (EU) št. 464/2011 z dne 11. maja 2011 o uvedbi dokončne protidampinške dajatve in dokončnem pobiranju začasne dajatve, uvedene na uvoz zeolita A v prahu s poreklom iz Bosne in Hercegovine se razglasi za nično v delu, v katerem se nanaša na družbo Alumina d.o.o.

                           2.

                           Svet Evropske unije poleg svojih stroškov nosi tudi stroške družbe Alumina.

                           3.

                           Evropska komisija nosi svoje stroške.

                           Forwood

                           Dehousse

                           Schwarcz

                     Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 30. aprila 2013.
                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: francoščina.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 14. septembra 2004. # Kraljevina Španija proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Državne pomoči - Pojem - Neplačevanje davkov in prispevkov za socialno varnost s strani podjetja - Ravnanje nacionalnih organov po razglasitvi začasne plačilne nesposobnosti. # Zadeva C-276/02.

text:
      Zadeva C-276/02
      Kraljevina Španija
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
       „Državne pomoči – Pojem – Neplačevanje davkov in prispevkov za socialno varnost s strani podjetja – Ravnanje nacionalnih organov po razglasitvi začasne plačilne nesposobnosti“
      Povzetek sodbe
      1.        Pomoči, ki jih dodelijo države – Pojem – Ukrep, ki zmanjša stroške podjetja
      (Člen 87(1) ES)
      2.        Pomoči, ki jih dodelijo države – Odločba Komisije – Preizkus zakonitosti glede na podatke, ki so bili na voljo ob sprejetju
            odločbe
      (Člen 87 ES)
      1.        Člen 87(1) ES opredeljuje državno pomoč, urejeno s Pogodbo, kot vsako pomoč, ki jo dodeli država članica, ali kakršno koli
         vrsto pomoči iz državnih sredstev, ki izkrivlja ali bi lahko izkrivljala konkurenco z dajanjem prednosti posameznim podjetjem
         ali proizvodnji posameznega blaga, če prizadene trgovino med državami članicami.

      Pojem državna pomoč v smislu člena 87(1) ES je splošnejši kot pojem subvencija, ker ne zajema samo pozitivnih dajatev, kot
         so same subvencije, ampak tudi različne ukrepe, s katerimi se zmanjšujejo stroški, ki običajno bremenijo podjetje.

      (Glej točko 24.)
      2.        Zakonitost odločbe na področju državnih pomoči je treba presojati glede na podatke, ki jih je Komisija imela na voljo, ko
         jo je sprejela.

      (Glej točko 31.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 14. septembra 2004(*)

      „Državne pomoči – Pojem – Neplačevanje davkov in prispevkov za socialno varnost s strani podjetja – Ravnanje nacionalnih organov po razglasitvi začasne plačilne nesposobnosti“
      V zadevi C-276/02,
      zaradi ničnostne tožbe na podlagi člena 230 ES,
      vložene pri Sodišču 23. julija 2002,
      Kraljevina Španija, ki jo zastopa S. Ortiz Vaamonde, zastopnik, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti, ki jo zastopata V. Kreuschitz in J. L. Buendía Sierra, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožena stranka,
      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata, C. Gulmann, J.‑P. Puissochet (poročevalec), J. N. Cunha Rodrigues, sodniki,
         ter F. Macken, sodnica,

      generalni pravobranilec: M. Poiares Maduro,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 1. aprila 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Kraljevina Španija s tožbo predlaga razglasitev ničnosti Odločbe Komisije 2002/935/ES z dne 14. maja 2002 o pomoči za podjetje
         Grupo de Empresas Álvarez (UL L 329, str. 1, v nadaljevanju: izpodbijana odločba).

       Dejansko stanje in izpodbijana odločba
      2        Podjetje Grupo de Empresas Álvarez SA (v nadaljevanju: GEA), ki je bilo eden glavnih španskih proizvajalcev in prodajalcev
         kuhinjske posode in porcelana, je imelo po privatizaciji leta 1991 velike izgube.

      3        Podjetje je bilo upravičeno do državnih pomoči v obliki garancij in neposredne subvencije, kar je Komisija odobrila z Odločbo
         98/364/ES z dne 15. julija 1997 (UL 1998, L 164, str. 30) pod pogojem, da španski organi ne dodelijo nobene druge nove pomoči
         in da v celoti izvajajo načrt za prestrukturiranje, ki so ga sporočili.

      4        Vendar podjetje GEA in njegova hčerinska družba Vidrios Automáticos del Noroeste SA (v nadaljevanju: Vanosa) v treh letih
         po tej odobritvi nista izpolnila davčnih obveznosti in obveznosti plačila prispevkov za socialno varnost.

      5        Potem ko je bila na predlog obeh podjetij 19. novembra 1997 razglašena začasna plačilna nesposobnost za podjetje GEA in 14.
         novembra 1997 za podjetje Vanosa, je Agencia Estatal de Administración Tributaria (izpostava državne davčne uprave, v nadaljevanju:
         davčna izpostava) 14. aprila 1998 z vsakim izmed teh podjetij sklenila poseben dogovor.

      6        V skladu s tema dogovoroma sta bili približno dve tretjini obstoječega davčnega dolga odpisani, za plačilo preostanka pa sta
         bila dana odlog in dolgoročno reprogramiranje, in sicer dveletni odlog, nato pa trimesečna plačila v obdobju desetih let,
         pri čemer je prvo plačilo zapadlo januarja 2000, vse pod pogojem, da podjetji spoštujeta roke zapadlosti in pravočasno izpolnjujeta
         nadaljnje davčne obveznosti. Če teh pogojev ne bi spoštovali, bi bila dogovora razvezana in bi ponovno nastal celotni prvotni
         dolg.

      7        Tudi Tesorería General de la Seguridad Social (v nadaljevanju: organ za socialno varnost) je 6. novembra 1998 s podjetjem
         Vanosa sklenil poseben dogovor, ki je bil tak kot dogovora z dne 14. aprila 1998, pri čemer je prvi mesečni obrok, predviden
         v reprogramiranju, zapadel januarja 2000. Nasprotno podjetje GEA z organom za socialno varnost podobnega dogovora ni sklenilo.

      8        V dveh letih po sklenitvi dogovorov z davčno izpostavo in organom za socialno varnost podjetji GEA in Vanosa, z izjemo nekaj
         pravočasnih plačil, še naprej nista plačevali zapadlih socialnih prispevkov in davkov. Od začetka leta 2000 ti podjetji tudi
         nista več plačevali zaostalih dolgov v skladu z določili iz omenjenih dogovorov.

      9        Po navedbah španske vlade je davčna izpostava 7. februarja 2001 po več neuspešnih opominih odstopila od dogovorov z dne 14.
         aprila 1998, sklenjenih s podjetjema GEA in Vanosa. Organ za socialno varnost je 20. decembra 2001 odstopil od dogovora z
         dne 6. novembra 1998, sklenjenega s podjetjem Vanosa.

      10      Poleg tega sta, tudi po navedbah španske vlade, organ za socialno varnost in davčna izpostava po razglasitvi začasne plačilne
         nesposobnosti še naprej odrejala različne rubeže kot nadaljevanje rubežev, ki so se izvajali pred razglasitvama začasne plačilne
         nesposobnosti, in sta uporabljala tudi druga sredstva izvršbe. Tako naj bi davčna izpostava med drugim zarubila 96 socialnih
         stanovanj (23. decembra 1999), blagovne znamke skupine GEA (22. avgusta 2000), terjatve do glavnih kupcev zadevnih podjetij
         (med oktobrom 2000 in aprilom 2001) in tovarno podjetja Vanosa (5. junija 2002), medtem ko naj bi organ za socialno varnost
         določene zneske izterjal (npr. 42.767.950 ESP novembra 1998) in predlagal rubež sredstev na bančnih računih (januarja 2001)
         ter rubež terjatve do državne blagajne (aprila 2001). Ti ukrepi naj bi spomladi leta 2001 pripeljali do zaprtja podjetij,
         ker so bili prihodki, ki jih je prinašala dejavnost, pretežno namenjeni javnim upnikom.

      11      Komisija je, potem ko je v prvem polletju 2001 prejela dve pritožbi, ki sta zatrjevali predvsem, da so se španski organi odpovedali
         izterjavi davkov in socialnih prispevkov od podjetij GEA in Vanosa, španskim organom poslala več zahtev za dostavo podatkov.
         Potem ko si je Komisija z njimi izmenjala več dopisov, je 19. septembra 2001 uvedla postopek, določen v členu 88(2) ES, in
         o tem istega dne obvestila španske organe z dopisom, ki ga je nato objavila v Uradnem listu Evropskih skupnosti in s katerim
         je vse zainteresirane stranke pozvala, naj predložijo pripombe (UL 2001, C 336, str. 6).

      12      Španski organi so predložili pripombe, ki jih je Komisija prejela 4. decembra 2001. Nobena druga država članica ali druga
         zainteresirana stranka ni predložila pripomb. Komisija je izpodbijano odločbo sprejela 14. maja 2002.

      13      Komisija med razlogi navaja, da je sistematično neplačevanje socialnih prispevkov in davkov podjetij GEA in Vanosa vsaj med
         novembrom 1997, ko je bila razglašena začasna plačilna nesposobnost, in januarjem 2001, izenačeno s prenosom državnih sredstev
         na ti podjetji in pomeni pomoč v smislu člena 87(1) ES.

      14      Ta prenos naj bi omenjenima podjetjema dejansko dal konkurenčno prednost, ker naj jima v nasprotju z njunimi konkurenti ne
         bi bilo treba nositi stroškov za socialne prispevke in davke, kot je to običajno. Ta prednost naj bi bila posledica neizvajanja
         ukrepov, ki jih določa španska zakonodaja – uvedbe različnih izvršilnih postopkov za izterjavo dolgov, nastalih po razglasitvi
         začasne plačilne nesposobnosti –, ki bi zadevnima podjetjema preprečili nadaljevanje opravljanja dejavnosti brez spoštovanja
         davčnih obveznosti in obveznosti na podlagi socialne varnosti.

      15      Tako naj ravnanje španskih organov ne bi bilo primerljivo z ravnanjem vestnega zasebnega upnika, ki poizkuša izterjati vsaj
         majhen del dolgovanih davkov in prispevkov. Njihova pasivnost naj bi povzročila znatno povečanje zaostalih davčnih in socialnih
         plačil, kar je povzročilo očitno nespoštovanje načrta za prestrukturiranje, na katerem je temeljila odločba s 15. julija 1997.

      16      Komisija dalje navaja, da ugotovljena pomoč ne more biti predmet nobene izmed izjem, določenih v členu 87(2) in (3) ES, in
         da zlasti ne izpolnjuje pogojev, določenih v Obvestilu (1999/C 288/02) o smernicah Skupnosti o državni pomoči za reševanje
         in prestrukturiranje podjetij v težavah (UL 1999, C 288, str. 2).

      17      Na koncu je Komisija odločila, da „pomoč, ki jo pomeni nadaljevano neplačevanje davkov in socialnih prispevkov [podjetij GEA
         in Vanosa], potem ko je bila zanju razglašena začasna plačilna nesposobnost, in sicer 19. novembra 1997 za podjetje GEA in
         14. novembra 1997 za podjetje Vanosa, med tema datumoma in januarjem 2001, ni združljiva s skupnim trgom“. Poleg tega je odločila,
         da mora Kraljevina Španija sprejeti „vse potrebne ukrepe, da upravičenec vrne [zadevno] pomoč, ki je bila zagotovljena nezakonito.“

       Tožba
      18      Španska vlada zlasti navaja, da je Komisija pri uporabi člena 87(1) ES napačno uporabila pravo in napačno ugotovila dejansko
         stanje. Najprej je treba obravnavati ta tožbena razloga.

       Tožbeni razlog: napačna uporaba prava
       Trditve strank
      19      Španska vlada trdi, da je bil z izpodbijano odločbo kršen člen 87(1) ES, ker naj v takih okoliščinah, kot so v obravnavanem
         primeru, ne bi šlo za državno pomoč v smislu te določbe.

      20      Po mnenju španske vlade naj bi se pristojni organi zadovoljili s tem, da so s podjetjema GEA in Vanosa sklenili dogovora o
         odpisu in reprogramiranju dolgov, kot jim je to omogočala nacionalna zakonodaja, ki se uporablja pri začasni plačilni nesposobnosti
         podjetij, in sicer tako, kot naj bi storili s katerim koli podjetjem v enakem položaju. Ni mogoče šteti, da je sama sklenitev
         takih dogovorov v okviru postopka zaradi začasne plačilne nesposobnosti povzročila nastanek državne pomoči.

      21      Če bi sprejeli sklepanje Komisije, da je državna pomoč to, da sta imeli podjetji korist od dogovorov, ker so jima javni upniki
         omogočili nadaljevanje opravljanja dejavnosti, čeprav bi lahko zahtevali njun takojšnji stečaj, bi se lahko za vsak postopek
         zaradi začasne plačilne nesposobnosti štelo, da ima elemente pomoči in da so postopki za preprečitev stečaja, ki so jih uzakonile
         države članice, sami po sebi v nasprotju s predpisi Skupnosti na področju državnih pomoči.

      22      Španska vlada tudi zatrjuje, da Komisija v obravnavanem primeru ni niti dokazala niti zatrjevala, da so se dogovori, ki so
         jih javni upniki sklenili s podjetjema GEA in Vanosa, razlikovali oziroma so bili ugodnejši od dogovorov, ki se običajno sklenejo
         v postopkih zaradi začasne plačilne nesposobnosti.

      23      Komisija nasprotno poudarja, da nastanka državne pomoči niso povzročili dogovori o odpisu in reprogramiranju dolgov do javnih
         upnikov kot takih, ampak je razlog pasivnost, ki sta jo po sklenitvi teh dogovorov pokazala organ za socialno varnost in davčna
         izpostava. V nasprotju s tem, kar meni španska vlada, naj Komisija v predmetni zadevi nikoli ne bi zatrjevala, da so nastanek
         državne pomoči povzročili omenjeni dogovori.

       Presoja Sodišča
      24      Člen 87(1) ES opredeljuje državno pomoč, urejeno s Pogodbo ES, kot vsako pomoč, ki jo dodeli država članica, ali kakršno koli
         vrsto pomoči iz državnih sredstev, ki izkrivlja ali bi lahko izkrivljala konkurenco z dajanjem prednosti posameznim podjetjem
         ali proizvodnji posameznega blaga, če prizadene trgovino med državami članicami. Pojem državna pomoč v smislu te določbe je
         splošnejši kot pojem subvencija, ker ne zajema samo pozitivnih dajatev, kot so same subvencije, ampak tudi različne ukrepe,
         s katerimi se zmanjšujejo stroški, ki običajno bremenijo podjetje (glej zlasti sodbe z dne 23. februarja 1961 v zadevi De
         Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg proti Visoki oblasti, 30/59, Recueil, str. 1, 39; z dne 15. marca 1994 v zadevi Banco
         Exterior de España, C-387/92, Recueil, str. I-877, točka 13; z dne 29. junija 1999 v zadevi DM Transport, C-256/97, Recueil,
         str. I-3913, točka 19, in z dne 12. decembra 2002 v zadevi Belgija proti Komisiji, C-5/01, Recueil, str. I-11991, točka 32).

      25      V obravnavanem primeru za Komisijo v izpodbijani odločbi niso vprašljivi dogovori o odpisu in reprogramiranju dolgov, ki so
         bili sklenjeni s podjetjema GEA in Vanosa. Komisija v nasprotju s tem, kar zatrjuje španska vlada, ne sklepa o obstoju državne
         pomoči na podlagi takih dogovorov z javnimi upniki, sklenjenih v okviru postopka zaradi začasne plačilne nesposobnosti.

      26      Komisija je v obrazložitvi in izreku izpodbijane odločbe namreč izrecno navedla nadaljevano neizpolnjevanje obveznosti plačevanja
         davkov in prispevkov za socialno varnost teh dveh podjetij. V skladu z izpodbijano odločbo, zlasti s točkami 44 in 47 njene
         obrazložitve, je državna pomoč prednost zaradi sistematičnega neplačevanja davkov in socialnih prispevkov vsaj med januarjem
         1997 in januarjem 2001, to je v obdobju tako pred razglasitvijo začasne plačilne nesposobnosti in sklenitvijo dogovorov kot
         po njih. Ta prednost naj bi bila posledica tega, da pristojni organi niso sprožili različnih izvršilnih postopkov, s katerimi
         bi se zlasti po sklenitvi dogovorov lahko tema podjetjema preprečilo nadaljevanje njune dejavnosti brez spoštovanja davčne
         obveznosti in obveznosti na področju socialne varnosti, predvsem brez poravnavanja dolgov, nastalih po razglasitvi začasne
         plačilne nesposobnosti, ki jih ne zajemajo odpusti dolgov in načrt reprogramiranja iz dogovorov. V točki 53 razlogov izpodbijane
         odločbe je natančno navedeno, da javni upniki s takim pristopom niso ravnali kot zasebni upniki, ki poizkušajo izterjati vsaj
         majhen del dolgovanih davkov in prispevkov.

      27      Zato je treba prvi tožbeni razlog španske vlade, ki temelji na napačni razlagi izpodbijane odločbe, zavrniti.

       Tožbeni razlog: napačna ugotovitev dejanskega stanja
       Trditve strank
      28      Španska vlada v bistvu zatrjuje, da je v izpodbijani odločbi dejansko stanje napačno ugotovljeno, ker je Komisija presodila,
         da so španski organi, potem ko je bila novembra 1997 za podjetji GEA in Vanosa razglašena začasna plačilna nesposobnost, ostali
         nedejavni.

      29      V nasprotju s tem, kar je navedeno v izpodbijani odločbi, naj bi tako organ za socialno varnost kot davčna izpostava uporabila
         vsa sredstva, ki so jima bila na voljo, zlasti različne izvršilne postopke za izterjavo dolgov, nastalih po sklenitvi dogovorov
         o odpisu in reprogramiranju. Španska vlada se sklicuje na ukrepe, navedene v točki 10 te sodbe.

      30      Nasprotno naj španski organi po mnenju Komisije ne bi dokazali, da so ravnali dovolj skrbno, ko zadevni podjetji nista spoštovali
         davčnih obveznosti in obveznosti iz naslova socialne varnosti. Organ za socialno varnost in davčna izpostava naj bi po sklenitvi
         dogovorov od odpisu in reprogramiranju v letu 1998 namreč ostala nedejavna, kar naj bi povzročilo znatno povečanje nadaljnjih
         dolgov.

       Presoja Sodišča
      31      Zakonitost odločbe na področju državnih pomoči je treba presojati glede na podatke, ki jih je Komisija imela na voljo, ko
         jo je sprejela (glej zlasti sodbi z dne 10. julija 1986 v zadevi Belgija proti Komisiji, 234/84, Recueil, str. 2263, točka
         16, in z dne 26. septembra 1996 v zadevi Francija proti Komisiji, C-241/94, Recueil, str. I-4551, točka 33).

      32      Glede utemeljitve izpodbijane odločbe Komisija meni, kot je bilo omenjeno v točki 26 te sodbe, da je vzrok za nastanek državne
         pomoči to, da naj španski organi ne bi sprožili različnih izvršilnih postopkov in naj ne bi ravnali kot zasebni upniki, ki
         poizkušajo izterjati vsaj majhen del terjatev.

      33      Vendar iz dopisovanja med strankami v upravnem postopku izhaja, da so španski organi navedli, da so v obdobju od januarja
         1997 do januarja 2001 začeli ukrepe za izterjavo dela javnih terjatev do podjetij GEA in Vanosa in za to, da bi ju prisilili
         k spoštovanju njunih obveznosti. Res je, da so bili podatki, ki so bili v upravnem postopku predloženi Komisiji, manj popolni
         od tistih, ki jih španska vlada navaja v predmetni tožbi in so bili mestoma nenatančni, vendar Komisiji niso omogočali ugotovitve,
         da ukrepi, ki jih španska zakonodaja (različni izvršilni postopki) določa za preprečevanje tega, da bi podjetja brez izpolnjevanja
         davčnih obveznosti in obveznosti iz naslova socialne varnosti nadaljevala opravljanje dejavnosti, nikakor ne bi bili izpeljani
         in da torej javni upniki ne bi ravnali kot zasebni upniki, ki poizkušajo izterjati vsaj majhen del terjatev.

      34      Španski organi so se v odgovoru na zahtevo Komisije za dostavo podatkov, ki ga je prejela 5. julija 2001, nedvomno sklicevali
         le na rubeže nepremičnin podjetij GEA in Vanosa organa za socialno varnosti, ne da bi navedli datume teh rubežev in ne da
         bi predložili dokaze o morebitnih ukrepih davčne izpostave. Na tej podlagi je Komisija v dopisu, s katerim omenjena organa
         obvešča o odločitvi, da uvede postopek, določen v členu 88(2) ES, pojasnila, da nista navedla, da bi za prenehanje neizpolnjevanja
         obveznosti iz naslova socialne varnosti in davkov podjetij uporabila kakšna pravna sredstva, ki jih določa nacionalno pravo,
         kot je izvedba stečajnega postopka ali različnih izvršilnih postopkov.

      35      Španski organi so v pripombah, ki jih je Komisija prejela 4. decembra 2001, odgovorili, da je davčna izpostava 7. februarja
         2001 odstopila od dogovorov z dne 14. aprila 1998, ker ju podjetji GEA in Vanosa nista spoštovali, in da je bilo ponovno sproženih
         nekaj izvršilnih ukrepov. Med izvršilnimi ukrepi so našteli rubeže terjatev do kupcev, blagovnih znamk, delnic hčerinskih
         družb in nepremičnin. Omenjali so tudi pridobitev hipoteke prvega reda na nepremičnini. Te podatke je mogoče razumeti tako,
         da so bili omenjeni izvršilni postopki spet sproženi šele po obdobju, na katerega se nanaša izpodbijana odločba, ki se je
         končalo januarja 2001. Vendar so se španski organi sklicevali tudi na priloženo poročilo in dokumentacijo organa za socialno
         varnost, ki med drugim vsebujeta opis stanja rubežev nepremičnin, sredstev na bančnih računih in terjatev teh dveh podjetij
         do drugih podjetij in do državne blagajne. Preučitev te dokumentacije pokaže, da je bilo več rubežev nepremičnin, ki so bili
         začeti med letoma 1993 in 1996, ponovno sproženih med oktobrom 1997 in novembrom 1998, da je bila 1. februarja 2001 o rubežu
         sredstev na bančnem računu podjetja GEA obveščena zadevna banka, kar pomeni, da se je ta ukrep pripravljal v predhodnih tednih
         in da je bila 9. aprila 2001 zarubljena tudi terjatev do državne blagajne.

      36      Ob upoštevanju teh podatkov Komisija ni mogla na splošno presoditi, da „Kraljevina Španija ni sprejela ukrepov, ki jih španska
         zakonodaja (različni izvršilni postopki) določa za preprečevanje tega, da bi podjetja nadaljevala opravljanje dejavnosti brez
         izpolnjevanja davčnih obveznosti in obveznosti iz naslova socialne varnosti“, in na podlagi tega sklepati, „da ravnanje države
         nikakor ne daje podlage za ugotovitev, da je ravnala tako kot zasebni upnik, ki poizkuša izterjati vsaj majhen del dolgovanih
         davkov in socialnih prispevkov“.

      37      Brez vpliva na ugotovitev, ali gre v predmetni zadevi za državne pomoči, je torej treba ugotoviti, da temelji ugotovitev v
         izpodbijani odločbi, da „nadaljevano neplačevanje davkov in socialnih prispevkov [podjetij GEA in Vanosa], potem ko je bila
         novembra 1997 za njiju razglašena začasna plačilna nesposobnost, vse do januarja 2001, [pomeni pomoč, ki ni združljiva s skupnim
         trgom]“ na napačni dejanski podlagi. Zato je treba izpodbijano odločbo, ne da bi bilo treba preučiti druge tožbene razloge
         španske vlade, razglasiti za nično.

       Stroški
      38       V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Španska vlada je
         predlagala, naj se Komisiji naloži plačilo stroškov, in ker ta s predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      1)      Odločba Komisije 2002/935/ES z dne 14. maja 2002 o pomoči za Grupo de Empresas Álvarez se razglasi za nično.
      2)      Komisiji Evropskih skupnosti se naloži plačilo stroškov.
      Podpisi
      * Jezik postopka: španščina.