title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 1. decembra 2015.#Evropski parlament in Evropska komisija proti Svetu Evropske unije.#Ničnostna tožba – Uredba (EU) št. 1243/2012 – Izbira pravne podlage – Člen 43(2) in (3) PDEU – Politična odločitev – Dolgoročni načrt za staleže trske.#Združeni zadevi C-124/13 in C-125/13.

text:
         SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 1. decembra 2015 (
            *
         )
      „Ničnostna tožba — Uredba (EU) št. 1243/2012 — Izbira pravne podlage — Člen 43(2) in (3) PDEU — Politična odločitev — Dolgoročni načrt za staleže trske“
      V združenih zadevah C‑124/13 in C‑125/13,
      zaradi ničnostnih tožb na podlagi člena 263 PDEU, vloženih 14. marca 2013,

         Evropski parlament, ki ga zastopajo I. Liukkonen, L. Knudsen in R. Kaškina, agenti, z naslovom za vročanje v Luxembourgu (C‑124/13),

         Evropska komisija, ki jo zastopajo A. Bouquet, K. Banks in A. Szmytkowska, agenti, z naslovom za vročanje v Luxembourgu (C‑125/13),
      tožeči stranki,
      proti

         Svetu Evropske unije, ki ga zastopajo E. Sitbon, A. de Gregorio Merino in A. Westerhof Löfflerová, agenti, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,
      tožena stranka,
      ob intervenciji

         Kraljevine Španije, ki jo zastopata M. Sampol Pucurull in N. Díaz Abad, agenta,

         Francoske republike, ki jo zastopajo G. de Bergues, D. Colas, R. Coesme in C. Candat, agenti,

         Republike Poljske, ki jo zastopajo B. Majczyna, M. Nowacki, in A. Miłkowska, agenti,
      intervenientke,
      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi K. Lenaerts, predsednik, A. Tizzano (poročevalec), podpredsednik, R. Silva de Lapuerta, predsednica senata, T. von Danwitz, J. L. da Cruz Vilaça, A. Arabadžiev in F. Biltgen, predsedniki senatov, J. Malenovský, E. Levits, J.‑C. Bonichot, C. G. Fernlund, C. Vajda in S. Rodin, sodniki,
      generalni pravobranilec: N. Wahl,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 24. februarja 2015,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 21. maja 2015
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Evropski parlament in Evropska komisija v svojih tožbah predlagata razglasitev ničnosti Uredbe Sveta (EU) št. 1243/2012 z dne 19. decembra 2012 o spremembi Uredbe (ES) št. 1342/2008 o določitvi dolgoročnega načrta za staleže trske in ribištvo, ki izkorišča te staleže (UL L 352, str. 10, v nadaljevanju: izpodbijana uredba).

         Pravni okvir

         Uredba (ES) št. 2371/2002

               2

               Uredba Sveta (ES) št. 2371/2002 z dne 20. decembra 2002 o ohranjevanju in trajnostnem izkoriščanju ribolovnih virov v okviru skupne ribiške politike (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 4, zvezek 5, str. 460, v nadaljevanju: osnovna uredba) je bila razveljavljena z Uredbo (EU) št. 1380/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. decembra 2013 o skupni ribiški politiki in o spremembi uredb Sveta (ES) št. 1954/2003 in (ES) št. 1224/2009 ter razveljavitvi uredb Sveta št. 2371/2002 in (ES) št. 639/2004 ter Sklepa Sveta 2004/585/ES (UL L 354, str. 22).

               3

               V uvodnih izjavah 6 in 7 osnovne uredbe je bilo navedeno:

                        „(6)

                        Cilj trajnostnega izkoriščanja bo učinkoviteje dosežen z večletnim pristopom k upravljanju ribištva, vključno z večletnimi načrti upravljanja staležev, katerih obseg se določi na pragu varnih bioloških mej ali v teh mejah. Za staleže zunaj varnih bioloških meja je treba brezpogojno sprejeti večletne načrte obnovitve. V skladu z znanstvenim mnenjem se lahko za te staleže zahteva precejšnje zmanjšanje ribolovnega napora.

                        (7)

                        Ti večletni načrti bi morali vzpostaviti cilje za trajnostno izkoriščanje zadevnih staležev, zajemati pravila o ribolovu, ki določajo način, kako se izračunava letni ulov in/ali meje ribolovnega napora in zagotoviti druge posebne ukrepe glede upravljanja, upoštevajoč tudi učinek na druge vrste.“

               4

               Člen 1 navedene uredbe je področje uporabe skupne ribiške politike (v nadaljevanju: SRP) določal tako:
               „1.   [SRP] zajema ohranjevanje, upravljanje in izkoriščanje živih vodnih virov, ribogojstvo in predelavo ter trženje ribiških proizvodov in proizvodov iz ribogojstva, kadar se take aktivnosti izvajajo na ozemlju držav članic ali v vodah Skupnosti ali jih izvajajo ribiška plovila Skupnosti ali državljani držav članic, če ne posegajo v primarno odgovornost države zastave.
               2.   [SRP] določa jasne ukrepe glede:

                        (a)

                        ohranjevanja, upravljanja in izkoriščanja živih vodnih virov,

                  […]“

               5

               Cilji SRP so bili v členu 2(1) iste uredbe določeni tako:
               „[SRP] zagotavlja izkoriščanje živih vodnih virov, ki ustvarja trajnostne gospodarske, okoljske in socialne pogoje.
               V ta namen Skupnost uporabi previdnostni pristop pri sprejemanju ukrepov za varovanje in ohranjevanje živih vodnih virov, za zagotavljanje njihovega trajnostnega izkoriščanja in za zmanjšanje vpliva ribolovnih aktivnosti na morski ekosistem. Prizadeva si za postopno izvajanje na ekosistemu temelječega pristopa do upravljanja ribištva. […]“

               6

               Člen 4 osnovne uredbe, ki je določal niz ukrepov, ki jih je treba sprejeti za doseganje trajnostnega cilja, je v odstavku 2 določal:
               „[V]ključujejo lahko […] ukrepe za vsak stalež ene vrste ali za staleže več vrst, da se omeji ribolovna umrljivost in vpliv ribolovnih aktivnosti na okolje s:

                        (a)

                        sprejetjem načrtov obnovitve po členu 5;

                        (b)

                        sprejetjem načrtov upravljanja po členu 6;

                  […]“

         Uredba (ES) št. 1342/2008

               7

               Uredbo Sveta (ES) št. 1342/2008 z dne 18. decembra 2008 o določitvi dolgoročnega načrta za staleže trske in ribištvo, ki izkorišča te staleže, ter razveljavitvi Uredbe (ES) št. 423/2004 (UL L 348, str. 20, in popravek v UL 2010, L 231, str. 6) je Svet Evropske unije sprejel na predlog Komisije in po posvetovanju s Parlamentom na podlagi člena 37 Pogodbe ES.

               8

               V uvodnih izjavah 7 in 9 te uredbe je navedeno:

                        „(7)

                        Da se zagotovi doseganje ciljev v zvezi s smrtnostjo zaradi ribolova, zavržki pa se čim bolj zmanjšajo, je treba tudi ribolovne možnosti v smislu ribolovnega napora določiti na ravneh, ki so v skladu z večletno strategijo. […]

                  […]

                        (9)

                        Ukrepi, kot so določitev in razdelitev omejitev ulova, določitev najnižjih in previdnostnih vrednosti staležev in stopenj smrtnosti zaradi ribolova, pa tudi največjega dovoljenega ribolovnega napora za vsako skupino napora s strani države članice in izključitev določenih skupin plovil iz ureditve ribolovnega napora, določenega v tej uredbi, so v okviru [SRP] ključnega pomena. […]“

               9

               V členu 5 navedene uredbe je cilj načrta vzpostavitve staležev trske opisan kot zagotavljanje „trajnostnega izkoriščanja [teh] staležev trsk na podlagi največjega trajnostnega donosa“. V skladu s členom 5(2) in (3) je ta cilj treba doseči z ohranjanjem določene stopnje smrtnosti trske.

               10

               Navedena uredba za doseganje tega cilja v členih od 6 do 10 določa posebna pravila o vsakoletni določitvi celotnega dovoljenega ulova (v nadaljevanju: CDU) in v členih od 11 do 17 pravila o omejitvi ribolovnega napora.

               11

               Uredba št. 1342/2008 je v različici, ki je veljala, preden je bila spremenjena z izpodbijano uredbo, v členu 9 določala podrobna pravila o določanju CDU ob nepopolnih podatkih, če pravil o določanju CDU iz členov 7 in 8 ni bilo mogoče uporabiti zaradi pomanjkanja dovolj natančnih in reprezentativnih informacij. V členu 12 je določala tudi način izračuna največjega dovoljenega ribolovnega napora.

         Izpodbijana uredba

               12

               V uvodnih izjavah od 3 do 5 izpodbijane uredbe je navedeno:

                        „(3)

                        Znanstvena ocena učinkovitosti načrta za trsko, ki jo je izvedel Znanstveni, tehnični in gospodarski odbor za ribištvo (STECF), je razkrila številne težave z zasnovo in delovanjem načrta za trsko. STECF o ciljih načrta za trsko ni podvomil, je pa ugotovil, da ti verjetno ne bodo doseženi v časovnem okviru, ki bi bil skladen s sklepi svetovnega vrha o trajnostnem razvoju, ki je bil leta 2002 v Johannesburgu, če ne bodo odpravljene pomanjkljivosti v zasnovi načrta za trsko, ki se med drugim nanašajo na uporabo členov 9 in 12 tega načrta.

                        (4)

                        […] Čeprav je bila uporaba samodejnih letnih znižanj celotnega dovoljenega ulova za 25 % mišljena le v izjemnih okoliščinah, je v letih od 2009 do 2012 postala pravilo. Zato se je celotni dovoljeni ulov za zadevna območja od začetka veljavnosti načrta za trsko znatno zmanjšal, nadaljnja samodejna zmanjšanja pa bi vodila do dejanskega prenehanja ribolova trske na zadevnih območjih. Znanstvena ocena, ki jo je opravil STECF, kaže, da bi bilo v nekaterih primerih za doseganje ciljev načrta za trsko primerneje omogočiti več prilagodljivosti, da se odrazi znanstveno mnenje od primera do primera. Zato je v sklopu takšne prilagodljivosti primerno, da se pod določenimi pogoji dopusti začasna opustitev letnega zmanjšanja celotnega dovoljenega ulova ali določitev alternativne ravni celotnega dovoljenega ulova, ne da bi to ogrozilo cilje načrta za trsko.

                        (5)

                        […] dovoljeni ribolovni napor v obdobju od leta 2009 do 2012 [se je] zmanjšal za 25 % letno na območjih, za katere se je uporabljal člen 9, in znatno zmanjšal na območjih, za katere se je uporabljal člen 8. […] Nadaljnja uporaba samodejnega letnega znižanja napora ne bi pripomogla k doseganju ciljev načrta za trsko, temveč bi imela pomemben gospodarski in družbeni učinek na segmente flote, ki uporabljajo isto orodje, vendar večinoma za ribolov na druge vrste rib. Zato je ustrezno, da se omogoči uporaba bolj prilagodljivega pristopa, s katerim bi lahko začasno ustavili samodejno letno znižanje ribolovnega napora, ne da bi s tem ogrozili doseganje ciljev načrta za trsko.“

               13

               V uvodni izjavi 8 izpodbijane uredbe so navedeni razlogi, zakaj je bila ta uredba, ki je spremenila člena 9 in 12 Uredbe št. 1342/2008, sprejeta na podlagi člena 43(3) PDEU, in ne na podlagi člena 43(2) PDEU.

               14

               V tej uvodni izjavi je navedeno:
               „S spremembama členov 9 in 12 se določijo podrobna specifična pravila za določanje ribolovnih možnosti, izraženih s celotnim dovoljenim ulovom in omejitvami ribolovnega napora. Z njima se prilagodijo trenutno veljavna pravila za določanje ribolovnih možnosti, ne da bi se s tem spremenil cilj načrta za trsko. Zato so to ukrepi za določitev in dodelitev celotnega dovoljenega ulova in omejitev ribolovnega napora in se ne bi smeli šteti za določbe o skupni ureditvi trgov z ribiškimi proizvodi ali za druge določbe, potrebne za doseganje ciljev [SRP].“

               15

               Člen 1, točka 1, navedene uredbe, ki nadomesti člen 9 Uredbe št. 1342/2008, določa poseben postopek določanja CDU, v skladu s katerim:
               „1.   Kadar ni dovolj informacij, da bi se CDU določil v skladu s členom 7, se CDU za staleže trske v Kattegatu, na zahodu Škotske in v Irskem morju določi na raven, navedeno v znanstvenem mnenju. Vendar če je raven, navedena v znanstvenem mnenju, za več kot 20 % višja od CDU v prejšnjem letu, se CDU določi na raven, ki je za 20 % višja od CDU v prejšnjem letu, oziroma če je raven, navedena v znanstvenem mnenju, za več kot 20 % nižja od CDU v prejšnjem letu, se CDU določi na raven, ki je za 20 % nižja od CDU v prejšnjem letu.
               2.   Z odstopanjem od odstavka 1, kadar znanstveno mnenje narekuje, da usmerjenega ribolova ne bi smelo biti in da:

                        (a)

                        bi bilo prilov treba kar najbolj zmanjšati ali omejiti na najnižjo možno raven; in/ali

                        (b)

                        bi bilo treba ulov trske omejiti na najnižjo možno raven,
                        lahko Svet odloči, da v naslednjem letu ali v naslednjih letih ne bo uporabil letne prilagoditve CDU, pod pogojem, da se določeni CDU nanaša samo na prilov.

                  3.   Kadar ni dovolj informacij za določitev CDU v skladu s členom 8, se CDU za staleže trske v Severnem morju, Skagerraku in vzhodnem Rokavskem prelivu določi s smiselno uporabo odstavkov 1 in 2 tega člena, razen če se po posvetovanjih z Norveško določi drugačna raven CDU.
               4.   Kadar je v znanstvenem mnenju navedeno, da uporaba pravil iz člena 8(1) do (4) ni primerna za dosego ciljev načrta, lahko Svet brez poseganja v navedene določbe odloči o alternativni ravni CDU.“

               16

               Člen 1, točka 2(a) izpodbijane uredbe določa:
               „[Člen 12(4) Uredbe (ES) št. 1342/2008] se nadomesti z naslednjim:
               ‚4.   V primeru združenih skupin napora, katerih odstotni skupni ulov, izračunan v skladu z odstavkom 3(d), je enak ali presega 20 %, se uporablja letna prilagoditev za zadevne skupine napora. Najvišji dovoljeni ribolovni napor zadevnih skupin se izračuna na naslednji način:

                        (a)

                        kadar se uporablja člen 7 ali 8, se na osnovo uporabi enaka odstotna prilagoditev, kakor je določeno v navedenih členih za smrtnost zaradi ribolova;

                        (b)

                        kadar se uporablja člen 9, se uporabi enaka odstotna prilagoditev ribolovnega napora, kot je prilagoditev celotnega dovoljenega ulova v primerjavi s predhodnim letom.‘“

               17

               Člen 1, točka 2(b) izpodbijane uredbe, ki členu 12 Uredbe št. 1342/2008 doda odstavek 6, določa:
               „Doda se naslednji odstavek:
               ‚6.   Z odstopanjem od odstavka 4, kadar se je največji dovoljeni ribolovni napor zmanjšal štiri leta zapored, lahko Svet odloči, da v naslednjem letu ali v naslednjih letih ne bo uporabil letne prilagoditve največjega dovoljenega ribolovnega napora.‘“

         Dejansko stanje

               18

               Komisija je 12. septembra 2012 vložila Predlog uredbe Parlamenta in Sveta o spremembi Uredbe št. 1342/2008 [COM(2012) 498 final], katere namen je bil izboljšati in pojasniti določbe zadnjenavedene uredbe.

               19

               Ta predlog uredbe je temeljil na členu 43(2) PDEU in je bil osredotočen na nekatere težave v zvezi z izvajanjem načrta za trsko, določenega v Uredbi št. 1342/2008. Ta predlog je predvidel te spremembe:

                        —

                        spremembo člena 4 navedene uredbe, v katerem je pojasnjena metoda, ki jo države članice uporabijo za izračun omejitev ribolovnega napora;

                        —

                        spremembo člena 9 navedene uredbe, ki se nanaša na postopek za določanje CDU v primerih, ko zaradi pomanjkanja informacij ni mogoče uporabiti pravil iz členov 7 in 8;

                        —

                        spremembo člena 11 Uredbe št. 1342/2008, ki se nanaša na poenostavitev postopka izključitve nekaterih plovil iz ureditve ribolovnega napora;

                        —

                        spremembo člena 12 te uredbe, ki se nanaša na omejitve ribolovnega napora in temelji na istem cilju prilagodljivega in posamičnega obravnavanja kot cilj spremembe, predlagane za člen 9 navedene uredbe;

                        —

                        spremembo člena 12 te uredbe, katere cilj je temu členu dodati nov odstavek 6, ki določa možnost, da Svet odloči, da ne bo uporabil nadaljnjega zmanjšanja največjega dovoljenega ribolovnega napora, če je bila zgornja meja ribolovnega napora zmanjšana že štiri leta zapored;

                        —

                        spremembo člena 13 Uredbe št. 1342/2008, katere cilj je odpraviti razlike med jezikovnimi različicami glede razlage pogojev za pridobitev dodatnega ribolovnega napora.

                        —

                        spremembo člena 14 te uredbe, katere cilj je okrepiti obveznosti držav članic glede obravnavanja vprašanja visoke ravni zavržkov in zagotoviti učinkovito spremljanje in učinkovit nadzor ukrepov spodbujanja iz členov 11 in 13 navedene uredbe;

                        —

                        spremembo člena 32 te uredbe, s katero je bil vstavljen člen o postopku komitologije.

               20

               Svet je 19. decembra 2012, ne da bi prevzel vse določbe Predloga uredbe COM(2012) 498 final, z izpodbijano uredbo sprejel le spremembe glede členov 9 in 12 Uredbe št. 1342/2008, pri čemer je kot pravno podlago ohranil člen 43(3) PDEU.

               21

               V zapisnik s sestanka Sveta za kmetijstvo in ribištvo, na katerem je bila sprejeta izpodbijana uredba, je bila zabeležena izjava Komisije. Ta izjava se glasi:

               22

               Izpodbijana uredba je bila objavljena v Uradnem listu Evropske unije21. decembra 2012 in je začela veljati 22. decembra 2012.

               23

               Ker sta Parlament in Komisija menila, da je bila navedena uredba sprejeta na napačni pravni podlagi in da bi morala temeljiti na členu 43(2) PDEU, sta vložila ti tožbi, Parlament v zadevi C‑124/13 in Komisija v zadevi C‑125/13.

         Predlogi strank in postopek pred Sodiščem

               24

               Parlament in Komisija predlagata Sodišču, naj razglasi ničnost izpodbijane uredbe in Svetu naloži plačilo stroškov. Komisija poleg tega Sodišču predlaga, naj ohrani učinke te uredbe v razumnem obdobju po razglasitvi te sodbe, in sicer največ eno celo koledarsko leto po 1. januarju leta, ki sledi razglasitvi te sodbe.

               25

               Svet Sodišču predlaga, naj tožbi zavrne ter Parlamentu in Komisiji naloži plačilo stroškov. Svet podredno predlaga, naj Sodišče, če bo izpodbijano uredbo razglasilo za nično, na podlagi člena 264 PDEU ohrani njene učinke.

               26

               S sklepom predsednika Sodišča z dne 19. aprila 2013 sta bili zadevi C‑124/13 in C‑125/13 združeni za pisni in ustni postopek ter izdajo skupne sodbe.

               27

               S sklepom predsednika Sodišča z dne 11. septembra 2013 je bila Kraljevini Španiji, Francoski republiki in Republiki Poljski dovoljena intervencija v podporo predlogom Sveta.

         Tožbi

               28

               Parlament v zadevi C‑124/13 navaja le en tožbeni razlog, ki se nanaša na napačno uporabo prava glede izbire člena 43(3) PDEU kot pravne podlage izpodbijane uredbe.

               29

               Ta tožbeni razlog je sestavljen iz dveh delov. Parlament v prvem delu trdi, da vsak večletni načrt – kot je ta iz postopka v glavni stvari – kot orodje za ohranitev in upravljanje staležev rib pomeni celoto, ki vsebuje le določbe za uresničitev ciljev trajnosti in ohranjanje SRP in jih je torej treba v celoti sprejeti na podlagi člena 43(2) PDEU. V drugem delu pa trdi, da bi Predlog uredbe COM(2012) 498 final moral biti sprejet v celoti na podlagi člena 43(2) PDEU. Svet naj bi z delitvijo tega predloga in s tem, da je v okviru te uredbe sprejel le nekatere spremembe, ki jih je predlagala Komisija, izbral postopek, ki je v nasprotju s sodno prakso Sodišča glede izbire pravne podlage pravnega akta Unije.

               30

               Komisija v zadevi C‑125/13 navaja tri tožbene razloge. Prvi se nanaša na napačno uporabo prava glede izbire člena 43(3) PDEU kot pravne podlage izpodbijane uredbe. Drugi se nanaša na napačno uporabo prava glede postopka, ki ga je uporabil Svet in ki naj bi napačno izključil Parlament in Evropski ekonomsko-socialni odbor iz postopka sprejemanja te uredbe. Tretji pa se nanaša na izkrivljanje predloga uredbe Komisije, kar je v nasprotju z izključno pravico Komisije do pobude.

         Trditve strank

               31

               Parlament v prvem delu edinega tožbenega razloga in Komisija v prvem tožbenem razlogu trdita, da je Svet napačno uporabil pravo, ker je izpodbijano uredbo sprejel na podlagi člena 43(3) PDEU namesto na podlagi člena 43(2) PDEU.

               32

               Menita, da po začetku veljavnosti Lizbonske pogodbe odstavek 3 člena 43 PDEU pomeni odstopanje od uporabe rednega zakonodajnega postopka, določenega v odstavku 2 tega člena, zato je treba odstavek 3 razlagati ozko glede njegovega področja uporabe. Tako naj bi bilo mogoče na podlagi navedenega odstavka 3 sprejeti le ukrepe, ki so izrecno namenjeni „določitvi in dodelitvi konkretnih ribolovnih možnosti“. Če se z aktom sledi cilju v okviru SRP, ki ni zgolj dodelitev ribolovnih možnosti, bi ga bilo treba sprejeti na podlagi člena 43(2) PDEU.

               33

               Tožeči stranki v zvezi s tem navajata, da zadnjenavedena določba določa redni zakonodajni postopek kot običajni postopek odločanja o sprejetju določb, potrebnih za doseganje ciljev SRP, medtem ko člen 43(3) PDEU daje Svetu zgolj posebno pooblastilo, omejeno na sprejetje nezakonodajnih sui generis izvedbenih aktov v zvezi z določanjem CDU.

               34

               Zato tožeči stranki menita, da je treba besedno zvezo „ukrepi o […] določitvi in dodelitvi ribolovnih možnosti“ iz člena 43(3) PDEU razlagati tako, da Svet na podlagi te določbe ne more sprejeti ukrepov, ki bodo pripomogli k doseganju ciljev SRP, ampak le nezakonodajne uredbe ali izvedbene akte o določitvi in dodelitvi ribolovnih možnosti. Kot je namreč razvidno iz člena 3(q) osnovne uredbe, „‚ribolovna možnost‘ pomeni v količini izraženo zakonito pravico do ribolova, izraženo v ulovu in/ali ribolovnih naporih“.

               35

               Vendar pri izpodbijani uredbi ne gre za tak primer. Predvsem iz uvodne izjave 7 ter členov 5 in 6 osnovne uredbe in člena 5 Uredbe št. 1342/2008 naj bi bilo namreč razvidno, da večletni načrti, namreč načrti obnove in upravljanja, sledijo cilju ohranitve staležev rib in tako odločilno prispevajo k uresničevanju glavnega cilja SRP, namreč k trajnostnemu izkoriščanju teh staležev.

               36

               Ker so torej večletni načrti instrumenti, ki omogočajo uresničevanje ciljev SRP, bi bilo treba pravne akte, ki določajo ali spreminjajo te načrte, kot na primer izpodbijana uredba, šteti za „potrebne“ za doseganje ciljev SRP v smislu člena 43(2) PDEU in bi jih bilo zato treba sprejeti po rednem zakonodajnem postopku, določenem v tej določbi.

               37

               Tožeči stranki dodajata, da navedena uredba spreminja zakonske predpise, sprejete na podlagi člena 37 ES, ki je bil pred začetkom veljavnosti Lizbonske pogodbe splošna pravna podlaga za sprejetje zakonodajnih aktov na področju ribolova. Ker pa je bila ta določba nadomeščena s členom 43(2) PDEU, bi bilo treba, ob upoštevanju vzporednosti postopkov, za sprejetje vseh zakonodajnih aktov na tem področju uporabiti redni zakonodajni postopek, določen s to zadnjenavedeno določbo. Ker je bil člen 20 osnovne uredbe povzet v členu 43(3) PDEU, bi bilo treba tudi za sprejetje nezakonodajnih aktov uporabiti zadnjenavedeno določbo.

               38

               Svet, ki ga podpirajo Kraljevina Španija, Francoska republika in Republika Poljska, zavrača trditve tožečih strank s trditvijo, da je izpodbijana uredba ukrep za določanje in dodelitev ribolovnih možnosti in da je torej pravilno, da temelji na členu 43(3) PDEU.

               39

               Svet v zvezi s tem najprej poudarja, da razlaga tožečih strank glede uporabe člena 43(3) PDEU nima nobene utemeljitve v PDEU. Odstavka 2 in 3 člena 43 PDEU, ki sta bila vnesena z Lizbonsko pogodbo, sta namreč nadomestila eno samo določbo, namreč člen 37 ES, ki je bil pravna podlaga za sprejetje več pravnih aktov na področjih kmetijstva in ribištva. Tožeči stranki prav zaradi tega ne moreta trditi, da bi bilo treba v vsakem primeru, v katerem bi bil pred začetkom veljavnosti Lizbonske pogodbe uporabljen člen 37 ES, zdaj samodejno uporabiti člen 43(2) PDEU.

               40

               Svet poleg tega trdi, da so avtorji PDEU, s tem da so v členu 43(3) PDEU namerno uporabili besedno zvezo „ukrepi o“ določitvi in dodelitvi ribolovnih možnosti, želeli na področje uporabe te določbe vključiti ukrepe, ki presegajo zgolj določitev in dodelitev ribolovnih možnosti v ožjem smislu. Pretirano ozka razlaga, ki bi nekatere ukrepe, ki so jasno opredeljeni v členu 43(3), izključila s področja uporabe tega člena, pa bi pomenila poseganje v pooblastila, ki jih Svetu podeljuje ta člen, in ne bi upoštevala temeljnih pravil o institucionalnem ravnovesju iz člena 13(2) PEU, v skladu s katerim „vsaka institucija deluje v mejah pristojnosti, ki so ji dodeljene s Pogodbama, in v skladu s postopki, pogoji in cilji, ki jih določata Pogodbi […]“.

               41

               Svet zato zavrača trditve tožečih strank, da je treba ukrep, če ga je mogoče šteti za potreben za doseganje ciljev SRP, nujno sprejeti na podlagi člena 43(2) PDEU. Odstavka 2 in 3 člena 43 PDEU naj bi bila namreč samostojni pravni podlagi, določeni s primarnim pravom, tako da za uporabo tega odstavka 3 ne sme veljati noben pogoj, kot je predhodno sprejetje akta na podlagi navedenega odstavka 2.

               42

               Svet s tem trdi, da uporaba sprememb členov 9 ter 12(4) in (6) Uredbe št. 1342/2008, uvedenih s členom 1 izpodbijane uredbe, neposredno, zavezujoče in samodejno vpliva na postopek določitve in dodelitve ribolovnih možnosti. Tožeči stranki torej ne moreta veljavno trditi, da so te spremembe vplivale na cilj večletnega načrta za trsko, ki je še vedno določen v členu 5 Uredbe št. 1342/2008, ki ni bil spremenjen. Nasprotno, cilj navedenih sprememb, kot naj bi očitno izhajalo iz analize ciljev in vsebine izpodbijane uredbe, naj bi bila prilagoditev načinov uresničevanja tega cilja, namreč pravil določitve CDU in omejitev ribolovnega napora.

         Presoja Sodišča

               43

               S prvim delom edinega tožbenega razloga Parlamenta in s prvim tožbenim razlogom Komisije ti instituciji navajata, da je Svet izbral napačno pravno podlago, s tem da je izpodbijano uredbo oprl na člen 43(3) PDEU in ne na člen 43(2) PDEU.

               44

               V zvezi s tem je treba najprej opozoriti, da Parlament in Svet, kot je razvidno iz člena 43(2) PDEU, po rednem zakonodajnem postopku določita „določbe, potrebne za doseganje ciljev skupne kmetijske in ribiške politike“.

               45

               Poleg tega v skladu s členom 43(3) PDEU Svet na predlog Komisije sprejme ukrepe o določitvi cen, prelevmanov, pomoči in količinskih omejitev ter o določitvi in dodelitvi ribolovnih možnosti.

               46

               Prav tako je treba poudariti, da se je Sodišče že izreklo glede področij uporabe odstavkov 2 in 3 člena 43 PDEU v sodbi Parlament in Komisija/Svet (C‑103/12 in C‑165/12, EU:C:2014:2400).

               47

               V zadevah, v katerih je bila izdana ta sodba, je bilo Sodišče naprošeno, naj preveri, ali je Svet na podlagi člena 43(3) PDEU lahko veljavno sprejel Sklep 2012/19/EU z dne 16. decembra 2011 o odobritvi Izjave o odobritvi ribolovnih možnosti v vodah EU za ribiška plovila, ki plujejo pod zastavo Bolivarske republike Venezuele v izključni ekonomski coni ob obali Francoske Gvajane, v imenu Evropske unije (UL 2012, L 6, str. 8).

               48

               Sodišče je, čeprav v dejanskem in pravnem okviru, ki je se razlikuje od tega v tej zadevi, v točki 50 navedene sodbe med drugim ugotovilo, da sprejetje ukrepov, določenih v členu 43(2) PDEU, nujno vključuje presojo „potrebe“ po teh določbah za omogočanje doseganja ciljev skupnih politik, urejenih s PDEU, tako da zahteva politično odločitev, ki mora biti pridržana zakonodajalcu Unije. Za sprejetje ukrepov o določitvi in dodelitvi ribolovnih možnosti v skladu s členom 43(3) PDEU pa taka presoja ni potrebna, saj so taki ukrepi večinoma tehnični in naj bi se sprejemali za izvajanje določb, sprejetih na podlagi člena 43(2) PDEU.

               49

               Sodišče je v točkah od 78 do 81 navedene sodbe na podlagi tega odločilo, da je Svet storil napako, ker je Sklep 2012/19 sprejel na podlagi člena 43(3) PDEU. Ker je ta sklep ribiškim plovilom, ki plujejo pod zastavo Venezuele, dovolil dostop do voda Unije, in ne zgolj možnost ribolova, se namreč za njegovo sprejetje zahteva politična odločitev, ki jo je treba sprejeti na podlagi rednega zakonodajnega postopka iz člena 43(2) PDEU.

               50

               Iz sodbe Parlament in Komisija/Svet (C‑103/12 in C‑165/12, EU:C:2014:2400) je razvidno, da morajo ukrepi, ki vključujejo politično izbiro, ki jo lahko sprejme le zakonodajalec Unije, ker so ti ukrepi nujni za doseganje ciljev skupne kmetijske in ribiške politike, temeljiti na členu 43(2) PDEU.

               51

               Ob upoštevanju navedenega in za namene teh zadev je treba preveriti, ali mora biti področje uporabe odstavka 3 člena 43 PDEU omejeno le na ukrepe, katerih cilj je določitev in dodelitev ribolovnih možnosti.

               52

               V zvezi s tem, kot zatrjuje Svet, vsebine pooblastil, ki jih ima ta institucija na podlagi odstavka 3, ni treba vzporedno presojati z vidika pristojnosti, ki jih ima na področju izvedbenih ukrepov na podlagi člena 291 PDEU.

               53

               Kot je namreč Sodišče sicer že večkrat poudarilo, so pooblastila za sprejetje takih izvedbenih aktov na splošno prenesena na Komisijo in so v skladu s členom 291(2) PDEU le izjemoma lahko pridržana Svetu v „ustrezno utemeljenih posebnih primerih“ in v primerih, ki so izrecno določeni s to določbo in se nanašajo zgolj na skupno zunanjo in varnostno politiko (glej v tem smislu sodbi Parlament/Svet, C‑133/06, EU:C:2008:257, točka 47 in navedena sodna praksa, in Komisija/Parlament in Svet, C‑88/14, EU:C:2015:499, točka 30).

               54

               Čeprav je res, da člen 43(3) PDEU Svetu daje pooblastila za sprejetje med drugim izvedbenih aktov na zadevnem področju, pa teh aktov ni mogoče preprosto enačiti s tistimi iz člena 291(2) PDEU.

               55

               Poleg tega ni mogoče sprejeti trditve tožečih strank glede vzporedne uporabe člena 37 ES in člena 43(2) PDEU za redni zakonodajni postopek, določen v zadnjenavedeni določbi, za celotno področje, za katero je pred začetkom veljavnosti Lizbonske pogodbe veljal ta člen 37.

               56

               Zadnjenavedeni člen, ki se je pred začetkom veljavnosti Lizbonske pogodbe uporabljal kot pravna podlaga za sprejetje niza pravnih aktov na področjih kmetijstva in ribištva, je pooblaščal Svet, ki odloča s kvalificirano večino, da akte za zagotovitev izvajanja zlasti SRP sprejme na predlog Komisije in zgolj po posvetovanju s Parlamentom.

               57

               Vendar je ta člen zdaj nadomeščen s členom 43(2) in (3) PDEU. Zato je treba vzporednost med členom 37 ES in členom 43(2) PDEU, ki jo navaja Komisija, presojati ob upoštevanju razmerja med zadnjenavedeno določbo in členom 43(3) PDEU.

               58

               V zvezi s tem je treba poudariti, da odstavka 2 in 3 člena 43 PDEU uresničujeta različne cilje in imata vsak svoje posebno področje uporabe, tako da ju je mogoče uporabiti ločeno za podlago sprejetja ukrepov, določenih v okviru SRP, pri čemer velja, da mora Svet, kadar sprejme akte na podlagi člena 43(3) PDEU, ukrepati v okviru meja svojih pristojnosti ter, kjer je primerno, v pravnem okviru, ki je že določen na podlagi člena 43(2) PDEU.

               59

               Iz navedenega je razvidno, da področje uporabe odstavka 3 člena 43 PDEU lahko vključuje ukrepe, ki niso omejeni na določitev in dodelitev ribolovnih možnosti, ker ti ukrepi ne vključujejo politične izbire, ki je pridržana zakonodajalcu Unije, ker so ti ukrepi nujni za doseganje ciljev skupne kmetijske in ribiške politike.

               60

               Ali je Svet člen 43(3) PDEU utemeljeno uporabil kot pravno podlago za sprejetje izpodbijane uredbe, je torej treba preveriti ob upoštevanju teh ugotovitev.

               61

               V obravnavani zadevi je cilj izpodbijane uredbe, kot je razvidno iz Predloga uredbe COM(2012) 498 final, spremeniti Uredbo št. 1342/2008 zaradi izboljšanja in pojasnitve njenih določb.

               62

               V teh okoliščinah je treba pred preučitvijo vsebine sprememb na podlagi izpodbijane uredbe opozoriti na pravni okvir, v katerega spada Uredba št. 1342/2008.

               63

               Kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 70 sklepnih predlogov, je poglavitni namen SRP omogočiti trajnostno izkoriščanje živih vodnih virov ob uravnoteženem upoštevanju okoljskih, gospodarskih in socialnih vidikov.

               64

               Unija zato v skladu s členom 2(1), drugi pododstavek, osnovne uredbe uporabi previdnostni pristop pri sprejemanju, v okviru večletnih načrtov, ukrepov za varovanje in ohranjanje živih vodnih virov, za zagotavljanje njihovega trajnostnega izkoriščanja in za zmanjšanje vpliva ribolovnih aktivnosti na morski ekosistem.

               65

               Natančneje, po eni strani člen 5 navedene uredbe določa, da Svet prioritetno sprejme večletne načrte obnovitve za ribištva, ki izkoriščajo staleže zunaj varnih bioloških meja, s ciljem zagotoviti obnovitev zalog, da bodo znova v varnih bioloških mejah.

               66

               Po drugi strani pa člen 6 iste uredbe pooblašča Svet, da sprejme večletne načrte upravljanja za vzdrževanje staležev znotraj varnih bioloških meja, če so te meje dosežene.

               67

               Uredba št. 1342/2008 spada v ta pravni okvir. Sprejeta je na podlagi člena 37 ES in določa niz posebnih ohranitvenih ukrepov za podporo trajnostnemu upravljanju nekaterih staležev trske.

               68

               V skladu s členom 5 navedene uredbe je cilj načrta vzpostavitve staležev trske zagotoviti trajnostno izkoriščanja staležev trsk na podlagi največjega trajnostnega donosa, z ohranjanjem določene stopnje smrtnosti za zadevne ribolove.

               69

               Členi od 6 do 10 Uredbe št. 1342/2008 za doseganje tega cilja določajo pravila o postopku za določanje letnega CDU, členi od 11 do 17 te uredbe pa določajo pravila o omejitvah letnega ribolovnega napora.

               70

               Za namene teh zadev je treba še opozoriti, prvič, da člen 9 navedene uredbe določa poseben postopek določanja CDU za primere, ko splošnih pravil o določanju CDU iz členov 7 in 8 ni mogoče uporabiti zaradi pomanjkanja dovolj natančnih in reprezentativnih informacij. Drugič, člen 12 iste uredbe določa podrobna pravila za dodelitev ribolovnega napora na državo članico.

               71

               Kot je razvidno iz uvodne izjave 3 izpodbijane uredbe, je znanstvena ocena učinkovitosti načrta za trsko, ki jo je izvedel Znanstveni, tehnični in gospodarski odbor za ribištvo, razkrila številne težave z zasnovo in delovanjem tega načrta za trsko. Ta odbor je ugotovil, da cilji navedenega načrta verjetno ne bodo doseženi v časovnem okviru, ki bi bil skladen s sklepi svetovnega vrha o trajnostnem razvoju, ki je bil leta 2002 v Johannesburgu, če ne bodo odpravljene pomanjkljivosti v zasnovi navedenega načrta, ki se med drugim nanašajo na uporabo členov 9 in 12 Uredbe št. 1342/2008.

               72

               Iz uvodne izjave 4 izpodbijane uredbe je zlasti glede navedenega člena 9 razvidno, da je uporaba samodejnega znižanja CDU za 25 %, določenega v istem členu med letom 2009 in letom 2012, povzročila, da se je CDU za zadevna območja od začetka veljavnosti načrta za trsko znatno zmanjšal, nadaljnja samodejna zmanjšanja pa bi vodila do dejanskega prenehanja ribolova trske na navedenih območjih.

               73

               Izpodbijana uredba je torej znatno spremenila poseben postopek letne določitve CDU za staleže trske, določen v členu 9 Uredbe št. 1342/2008, s tem da je v nekaterih primerih, kot je navedeno v uvodni izjavi 4 izpodbijane uredbe, omogočila več prilagodljivosti pri določitvi in dodelitvi ribolovnih možnosti, da se odrazi znanstveno mnenje od primera do primera. Ta mehanizem nadomestijo samodejna zmanjšanja CDU, ki so bila z Uredbo št. 1342/2008 prvotno določena za primer pomanjkanja dovolj natančnih in reprezentativnih informacij, če ni mogoče uporabiti splošnih pravil določitve CDU.

               74

               Kar zadeva člen 12 Uredbe št. 1342/2008, je v uvodni izjavi 5 izpodbijane uredbe poudarjeno veliko zmanjšanje ribolovnega napora, dovoljenega v obdobju med letom 2009 in letom 2012 na zadevnih območjih. V skladu s to uvodno izjavo nadaljnja uporaba samodejnega letnega zmanjšanja ribolovnega napora ne bi pripomogla k doseganju ciljev načrta za trsko, temveč bi imela negativen gospodarski in družbeni učinek na segmente flote, ki uporabljajo glavno orodje za ulov trske, vendar večinoma za ribolov na druge vrste rib.

               75

               Zato so bila pravila o omejitvah ribolovnega napora temeljito spremenjena, med drugim z uvedbo postopka, ki odstopa od postopka za določitev ribolovnega napora ob nepopolnih podatkih, določenega v členu 12(4) Uredbe št. 1342/2008.

               76

               Poleg tega je treba poudariti, da člen 9(2) Uredbe št. 1342/2008, kot je bil nadomeščen s členom 1, točka 1, izpodbijane uredbe, ter člen 12(6) Uredbe št. 1342/2008, kot je bil uveden s členom 1, točka 2(b), izpodbijane uredbe, dajeta Svetu pooblastilo za odločanje o začasni ustavitvi letne prilagoditve CDU ali omejitev ribolovnega napora v primerih, navedenih v teh določbah.

               77

               Čeprav je res, da – kot je Svet poudaril v uvodni izjavi 8 izpodbijane uredbe, da bi upravičil uporabo člena 43(3) PDEU kot pravno podlago te uredbe – spremembe členov 9 in 12 Uredbe št. 1342/2008, ki izhajajo iz člena 1 izpodbijane uredbe, ne vplivajo na cilj večletnega načrta obnovitve staležev trske, ki je določen v členu 5 Uredbe št. 1342/2008, samo ta okoliščina ne zadostuje za ugotovitev, da bi te spremembe lahko bile veljavno sprejete na podlagi te določbe PDEU.

               78

               V ta namen je treba, kot je bilo poudarjeno v točki 59 te sodbe, preveriti, ali sprejetje izpodbijane uredbe ni vključevalo politične izbire, ki je pridržana zakonodajalcu Unije, ker so zadevne spremembe nujne za doseganje ciljev SRP, kar bi zahtevalo, da se to sprejetje izvede na podlagi člena 43(2) PDEU.

               79

               V obravnavanih zadevah spremembe členov 9 in 12 Uredbe št. 1342/2008, ki so bile uvedene z izpodbijano uredbo in opisane v točkah od 70 do 76 te sodbe, niso omejene, v nasprotju s trditvami Sveta, zgolj na to, da se vzpostavi učinkovita določitev in dodelitev ribolovnih možnosti v posebnih okoliščinah in na letni osnovi, ampak je njihov cilj prilagoditi splošen mehanizem določanja CDU in omejitev ribolovnega napora, da se odpravijo napake, ki izhajajo iz uporabe prejšnjih pravil samodejnega zmanjšanja, ki so onemogočala uresničevanje ciljev večletnega načrta obnove staležev trske.

               80

               Navedene spremembe zato določajo pravni okvir, v katerem so določene in dodeljene ribolovne možnosti. Izhajajo torej iz politične izbire, ki ima dolgoročni vpliv na večletni načrt obnove staležev trske.

               81

               Iz tega je razvidno, da zadevne spremembe pomenijo določbe, ki so potrebne za doseganje ciljev SRP. Zato bi sprejetje teh sprememb moralo biti urejeno z rednim zakonodajnim postopkom, določenim v členu 43(2) PDEU.

               82

               Glede na navedene ugotovitve je treba ugoditi prvemu delu edinega tožbenega razloga Parlamenta in prvemu tožbenemu razlogu Komisije.

               83

               Zato je treba izpodbijano uredbo razglasiti za nično, ne da bi bilo treba preučiti druge tožbene razloge, ki sta jih Parlament in Komisija navedla v tožbi.

         Predlog za začasno ohranitev učinkov izpodbijane uredbe

               84

               Svet in Komisija, ki ju podpirata Kraljevina Španija in Francoska republika, predlagata Sodišču, naj, če bo razglasilo ničnost izpodbijane uredbe, ohrani njene učinke. Komisija v zvezi s tem navaja, da bi ti učinki morali biti ohranjeni v razumnem obdobju, in sicer največ dvanajst mesecev po 1. januarju leta, ki sledi razglasitvi te sodbe.

               85

               Sodišče lahko v skladu s členom 264, drugi odstavek, PDEU, če meni, da je to potrebno, določi tiste njene učinke, ki jih je treba šteti za dokončne.

               86

               V zvezi s tem iz sodne prakse Sodišča izhaja, da je mogoče iz razlogov pravne varnosti ohraniti učinke takega akta, med drugim če bi takojšnje posledice ničnosti tega akta povzročile resne negativne posledice za zadevne osebe, zakonitost izpodbijanega akta pa se ne izpodbija iz razlogov v zvezi z njegovim ciljem ali vsebino, temveč zaradi nepristojnosti avtorja tega akta ali bistvene kršitve postopka. Ti razlogi vključujejo zlasti napake v zvezi s pravno podlago izpodbijanega akta (glej sodbo Parlament in Komisija/Svet, C‑103/12 in C‑165/12, EU:C:2014:2400, točka 90 in navedena sodna praksa).

               87

               V obravnavani zadevi je treba poudariti, da je izpodbijana uredba v skladu z njenim členom 2 začela veljati dan po njeni objavi v Uradnem listu Evropske unije21. decembra 2012.

               88

               Ker pa navedena uredba izpolnjuje cilj zagotavljanja ohranjevanja in trajnostnega izkoriščanja ribolovnih virov v okviru SRP, bi razglasitev njene ničnosti s takojšnjim učinkom lahko povzročila resne negativne posledice za uresničevanje te politike in za zadevne gospodarske subjekte.

               89

               V teh okoliščinah obstajajo utemeljeni razlogi pravne varnosti, ki upravičujejo, da Sodišče sprejme predlog za ohranitev učinkov izpodbijane uredbe. Poleg tega je treba poudariti, da niti Parlament niti Komisija nista izpodbijala zakonitosti te uredbe iz razlogov v zvezi z njenim ciljem ali vsebino, tako da v zvezi s tem ni ovir, da bi Sodišče odredilo tako ohranitev.

               90

               Zato je treba učinke te uredbe ohraniti do začetka veljavnosti – v razumnem obdobju, in sicer največ dvanajst mesecev po 1. januarju leta, ki sledi razglasitvi te sodbe – nove uredbe, ki bo temeljila na ustrezni pravni podlagi, to je na členu 43(2) PDEU.

         Stroški

               91

               V skladu s členom 138(1) Poslovnika Sodišča se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki. Parlament in Svet sta predlagala, naj se Svetu naloži plačilo stroškov, in ker ta s tožbenimi razlogi ni uspel, se mu naloži plačilo stroškov. V skladu s členom 140(1) tega poslovnika Kraljevina Španija, Francoska republika in Republika Poljska, ki so intervenirale v teh postopkih, nosijo svoje stroške.

               Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:

                           1.

                           Uredba Sveta (EU) št. 1243/2012 z dne 19. decembra 2012 o spremembi Uredbe (ES) št. 1342/2008 o določitvi dolgoročnega načrta za staleže trske in ribištvo, ki izkorišča te staleže, se razglasi za nično.

                           2.

                           Učinki Uredbe št. 1243/2012 se ohranijo do začetka veljavnosti – v razumnem obdobju, in sicer največ dvanajst mesecev po 1. januarju leta, ki sledi razglasitvi te sodbe – nove uredbe, ki bo temeljila na ustrezni pravni podlagi, to je na členu 43(2) PDEU.

                           3.

                           Svetu Evropske unije se naloži plačilo stroškov.

                           4.

                           Kraljevina Španija, Francoska republika in Republika Poljska nosijo svoje stroške.

                     Podpisi

            (
            *
         )   Jezik postopka: angleščina.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 13. februarja 2014.#Crono Service scarl in drugi in Anitrav – Associazione Nazionale Imprese Trasporto Viaggiatori proti Roma Capitale in Regione Lazio.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunale amministrativo regionale per il Lazio.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe – Členi 49 PDEU, 101 PDEU in 102 PDEU – Storitve oddaje vozila z voznikom v najem – Povsem notranji položaj – Pristojnost Sodišča – Pogoji dopustnosti.#Združeni zadevi C‑419/12 in C‑420/12.

text:
         SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 13. februarja 2014 (
            *1
         )
      „Predlog za sprejetje predhodne odločbe — Členi 49 PDEU, 101 PDEU in 102 PDEU — Storitve oddaje vozila z voznikom v najem — Povsem notranji položaj — Pristojnost Sodišča — Pogoji dopustnosti“
      V združenih zadevah C‑419/12 in C‑420/12,
      katerih predmet sta predloga za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ju je vložilo Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Italija) z odločbama z dne 20. junija 2012, ki sta prispeli na Sodišče 14. septembra 2012, v postopkih

         Crono Service scarl in drugi (C‑419/12),

         Anitrav – Associazione Nazionale Imprese Trasporto Viaggiatori (C‑420/12)
      proti

         Roma Capitale,

         Regione Lazio (C‑420/12),
      ob udeležbi

         UGL Taxi – Unione Generale del Lavoro Taxi in drugih,

         Codacons – Coordinamento delle associazioni per la tutela dell’ambiente e dei diritti degli utenti e consumatori (C‑420/12),
      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi M. Ilešič, predsednik senata, C.G. Fernlund, A. Ó Caoimh (poročevalec), sodnika, C. Toader, sodnica, in E. Jarašiūnas, sodnik,
      generalna pravobranilka: J. Kokott,
      sodna tajnica: A. Impellizzeri, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 19. junija 2013,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Crono Service scarl in druge P. Troianiello, odvetnik,

               —

               za Anitrav – Associazione Nazionale Imprese Trasporto Viaggiatori M. Piancatelli in V. Porro, odvetnika,

               —

               za Roma Capitale R. Rocchi in A. Rizzo, odvetnika,

               —

               za UGL Taxi – Unione Generale del Lavoro Taxi in druge N. Moravia in M. Giustiniani, odvetnika,

               —

               za Evropsko komisijo F. Moro in J. Hottiaux, agentki,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 26. septembra 2013
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predloga za sprejetje predhodne odločbe se nanašata na razlago člena 3PEU ter členov od 3 PDEU do 6 PDEU, 56 PDEU, 101 PDEU in 102 PDEU.

               2

               Ta predloga sta bila vložena v okviru dveh sporov, in sicer družba Crono Service scarl in sto enajst drugih tožečih strank proti Roma Capitale na eni strani ter Anitrav – Associazione Nazionale Imprese Trasporto Viaggiatori proti Roma Capitale in Regione Lazio na drugi strani glede ureditve opravljanja dejavnosti dajanja vozil z voznikom v najem („noleggio con conducente“, v nadaljevanju: oddaja vozila z voznikom v najem).

         Italijansko pravo

         Nacionalna ureditev

               3

               V členu 1 okvirnega zakona št. 21 z dne 15. januarja 1992 o prevozu potnikov z javnimi nelinijskimi prevozi (GURI št. 18 z dne 23. januarja 1992), kakor je bil spremenjen z uredbo‑zakonom št. 207 z dne 30. decembra 2008 (GURI št. 304 z dne 31. decembra 2008), ki je bila po spremembi preoblikovana v zakon z zakonom št. 14 z dne 27. februarja 2009 (redni dodatek h GURI št. 49 z dne 28. februarja 2009, v nadaljevanju: zakon št. 21/1992), je „javni nelinijski prevoz“ opredeljen kot „skupinski ali posamični prevoz oseb, ki dopolnjuje in krepi javni linijski prevoz“.

               4

               Člen 3 zakona št. 21/1992 določa:
               „1.   Storitev oddaje […] z voznikom v najem je namenjena posebnemu uporabniku, ki v remizi vloži prošnjo za opravo storitve, ki je z vidika trajanja in poti natančno določena.
               2.   Zadevna vozila morajo biti parkirana v remizi […]
               3.   Sedež prevoznika in remiza morata biti izključno na ozemlju občine, ki je izdala dovoljenje.“

               5

               Člen 4 tega zakona določa, da „dežele po opredelitvi meril, ki jih morajo upoštevati občine pri pripravi predpisov o opravljanju storitev javnega nelinijskega prevoza, na lokalne skupnosti prenesejo izvajanje upravnih nalog za izvrševanje […] za pregled celotnega javnega nelinijskega prevoza, ki je vključen v druge načine prevoza, v okviru gospodarskega in ozemeljskega načrtovanja“ in da „lokalne skupnosti, na katere je prenesena pristojnost za izvajanje upravnih nalog […], ob upoštevanju deželne zakonodaje s posebnimi predpisi, ki so med drugim zaradi večje ekonomičnosti in učinkovitosti poenoteni na deželni ravni, uredijo izvajanje storitve javnega nelinijskega prevoza“.

               6

               Člen 5(1) navedenega zakona določa:
               „Občine s predpisi o opravljanju storitev javnega nelinijskega prevoza opredelijo:

                        (a)

                        število in vrsto vozil […] za vsako storitev;

                  […]

                        (d)

                        merila in pogoje za izdajo licence za opravljanje taksi prevozov in dovoljenja za opravljanje storitve oddaje […] z voznikom v najem.“

               7

               Člen 5a zakona št. 21/1992, naslovljen „Dostop do ozemlja drugih občin“, občinam dopušča, da vstop imetnikov dovoljenj, ki so jih izdale druge občine, na svoje ozemlje ali posebej na svoja območja omejenega prometa (Zone a traffico limitato, v nadaljevanju: OOP) uredijo „s predhodnim obvestilom, ki vsebuje izjavo prevoznika o spoštovanju in izpolnjevanju zahtev za opravljanje dejavnosti iz tega zakona, podatke o posamezni storitvi, za katero se pošilja obvestilo, in/ali plačila zneska za dostop“.

               8

               Člen 8 zakona št. 21/1992 določa:
               „1.   Licenco za opravljanje taksi prevozov in dovoljenje za opravljanje storitve dajanja […] z voznikom v najem občinski organi na podlagi javnega razpisa izdajo osebam, ki so lastnice vozila […] ali ga imajo na podlagi lizinga; te osebe lahko delovanje zagotovijo same ali v okviru združenja.
               2.   Licenca ali dovoljenje se nanašata na eno vozilo […]. Ista oseba ima […] lahko več dovoljenj za opravljanje storitve oddaje vozila z voznikom v najem […]
               3.   Za pridobitev in ohranitev dovoljenja za zagotavljanje storitve oddaje vozila z voznikom v najem, je treba imeti na podlagi veljavnega pravnega naslova sedež, remizo […] na ozemlju občine, ki je izdala dovoljenje.“

               9

               Člen 11(4) zakona 21/1992 določa:
               „Rezervacija za storitev najema vozila z voznikom se opravi v remizi. Vsak posamezen najem vozila z voznikom se začne in konča v remizi, ki je v občini, ki je izdala dovoljenje, s povratkom v remizo, uporabnik pa lahko vstopi in izstopi tudi na ozemlju drugih občin.“

         Zakonodaja dežele Lacij

               10

               Člen 5 zakona dežele Lacij št. 58 z dne 26. oktobra 1993 o določbah v zvezi z opravljanjem dejavnosti javnega nelinijskega prevoza in pravilih glede vloge voznikov v javnem nelinijskem prevozu iz člena 6 zakona št. 21/1992 (Bollettino ufficiale della Regione Lazio št. 31 z dne 10. novembra 1993), kakor je bil spremenjen s členom 58 zakona dežele Lacij št. 27 z dne 28. decembra 2006 (redni dodatek št. 5 k Bollettino ufficiale della Regione Lazio št. 36 z dne 30. decembra 2006, v nadaljevanju: deželni zakon št. 58/1993), določa:
               „Storitev oddaje vozila z voznikom v najem je namenjena posebnemu uporabniku, ki na sedežu prevoznika zaprosi za storitev, ki je glede trajanja in poti natančno določena. Uporabnik vstopi oziroma storitev se začne opravljati na ozemlju občine, ki je izdala dovoljenje. Storitev se opravi na katerikoli poti. Vozila se parkirajo v remizah.“

               11

               Člen 10 deželnega zakona št. 58/1993, naslovljen „Obveznosti imetnikov licence za opravljanje taksi prevozov in dovoljenj za zagotavljanje storitve oddaje vozila z voznikom v najem“, v odstavku 2 določa:
               „Če ni določeno drugače […] uporabnik vstopi in storitev se začne opravljati izključno na ozemlju občine, ki je izdala licenco ali dovoljenje, in sicer v katerikoli namembni kraj po predhodnem soglasju voznika za kraje zunaj občinskega ozemlja.“

               12

               Člen 13a navedenega deželnega zakona je določil merila, ki jih je treba upoštevati pri izračunu števila licenc za taksiste in dovoljenj za storitev oddaje vozila z voznikom v najem na danem ozemlju. Ta člen določa:
               „1.   Pokrajina določi merila, ki jih morajo občine upoštevati za določitev lokalnih potreb po storitvah taksi prevozov in oddaje […] z voznikom v najem ter za določitev – v predpisih iz člena 14 – števila vozil […] potrebnih za opravljanje storitev.
               2.   Merila iz prejšnjega odstavka med drugim upoštevajo: a) število prebivalcev; b) velikost ozemlja; c) turistični promet; d) prisotnost domov za ostarele, hotelov, središč za mobilnost; e) ponudbo drugih storitev javnega prevoza; f) število izdanih licenc in dovoljenj.
               3.   Pokrajina opravlja naloge iz odstavka 1 po posvetovanju z občinami in predstavniki zadevnih poklicev v okviru faze posebne preiskave.
               […]“

               13

               Člen 17 deželnega zakona št. 58/1993 določa pogoje za vpis v pokrajinski register voznikov. Odstavek 1(a) tega člena določa, da se za vpis zahteva „italijansko državljanstvo ali državljanstvo ene od držav članic Evropskega gospodarskega prostora“.

         Zakonodaja občine Rim

               14

               Občina Rim je s sklepom rimskega mestnega sveta št. 68 z dne 8. in 9. novembra 2011 o spremenjenem besedilu pravilnika o ureditvi javnega nelinijskega prevoza sprejela pravilnik o javnem nelinijskem prevozu (v nadaljevanju: Regolamento capitolino).

               15

               Člen 8(3) tega pravilnika med drugim določa, kar zadeva storitev oddaje vozila z voznikom v najem, da „uporabnik vstopi in storitev se začne opravljati na ozemlju občine, ki je izdala dovoljenje, ne glede na namembni kraj, ob spoštovanju obveznosti iz člena 11(3) in (4) zakona št. [21/1992]“.

               16

               Člen 9(2) navedenega pravilnika za opravljanje dejavnosti oddaje vozila z voznikom v najem zahteva, da je na občinskem ozemlju remiza, v kateri je mogoče parkirati vozila, ki se uporabljajo za opravljanje storitve.

               17

               Člen 29(1) Regolamento capitolino določa, da „je treba vozila [ki se uporabljajo za storitev oddaje v najem z voznikom], za katera je dovoljenja izdala občina Rim, parkirati izključno v remizah, ki so navedene v dovoljenju in v katerih morajo biti na voljo uporabnikom“. Člen 29(2) tega pravilnika določa, da je imetnikom dovoljenj za opravljanje dejavnosti oddaje vozila z voznikom v najem, ki so jih izdale druge občine, „dostop do ozemlja Roma Capitale in [do] OOP dovoljen“, če z lastno izjavo potrdijo, da „spoštujejo“ in „izpolnjujejo pogoje poslovanja“, določene z zakonom št. 21/1992.

               18

               V zvezi s tem se sklep št. 403 izvršnega odbora občine Rim z dne 14. decembra 2011 nanaša na ureditev podrobnih pravil in postopkov za podelitev dovoljenj za vstop vozil, ki se uporabljajo za opravljanje storitve oddaje vozila z voznikom v najem, ki so jih izdale druge občine, na ozemlje Roma Capitale in na OOP v njegovem središču.

               19

               Na podlagi sklepov, ki sta bila 12. in 22. marca 2012 objavljena na spletnih straneh občine Rim in Agenzia Roma Servizi per la Mobilità srl ter začela veljati 2. aprila 2012, morajo subjekti, ki opravljajo dejavnost oddaje vozila z voznikom v najem in imajo dovoljenje, ki ga ni izdala občina Roma Capitale, ampak druga občina, letno plačati približno 90 EUR za dovoljenje za dostop do OOP te občine.

         Spora o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

               20

               Postopka v glavni stvari se nanašata na razglasitev ničnosti Regolamento capitolino, sklepa št. 403 izvršnega odbora občine Rim z dne 14. decembra 2011 in sklepov z dne 12. in 22. marca 2012, navedenih v točki 19 te sodbe.

               21

               Tožeče stranke v postopkih v glavni stvari so navedle več razlogov za nezakonitost z vidika italijanskega prava in prava Unije, ki izhajajo iz zakona št. 21/1992, kakor se v Roma Capitale izvaja s členi 8(3), 9(2) in 29 Regolamento capitolino.

               22

               Čeprav se tožbi v postopkih v glavni stvari očitno nanašata na vse predpise, navedene v točki 20 te sodbe, je iz spisa, ki ga ima na voljo Sodišče, razvidno, da se za namene predlogov za sprejetje predhodne odločbe pred Tribunale amministrativo regionale per il Lazio še posebej izpodbijajo določbe členov 8(3), 9(2) in 29(1) in (2) Regolamento capitolino „v delu, v katerem se sklicujejo na uporabo člena 11(4) zakona [št. 21/1992]“.

               23

               Predložitveno sodišče meni, da je nacionalna zakonodaja iz postopka v glavni stvari v delu, v katerem določa, da morata biti sedež prevoznika in remiza izključno na ozemlju občine, ki je izdala dovoljenje, da se rezervacija najema vozila z voznikom opravi v remizi in da se vsak posamezni najem vozila z voznikom začne in konča v remizi v občini, ki je izdala dovoljenje, z vrnitvijo v to remizo, uporabnik pa lahko vstopi in izstopi tudi na ozemlju drugih občin, v nasprotju s členom 49 PDEU in „načeli Skupnosti na področju konkurence“.

               24

               V teh okoliščinah je Tribunale amministrativo regionale per il Lazio prekinilo postopek in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje, ki je v zadevah C‑419/12 in C‑420/12 enako:
               „Ali člen 49 PDEU, člen 3 [PEU], členi od 3 PDEU do 6 PDEU, 101 PDEU in 102 PDEU nasprotujejo uporabi členov 3(3), 8(3) in 11 zakona št. [21/1992] v delu, v katerem določajo, da ‚morata biti sedež prevoznika in remiza izključno na ozemlju občine, ki je izdala dovoljenje‘, da ‚je treba za pridobitev in ohranitev veljavnosti dovoljenja za opravljanje storitve oddaje vozila z voznikom v najem imeti sedež, remizo ali privezni mostič na podlagi veljavnega pravnega naslova na ozemlju občine, ki je izdala dovoljenje,‘ in da ‚se rezervacija za storitev najema vozila z voznikom opravi v remizi. Vsak posamezni najem vozila z voznikom se začne in konča v remizi v občini, ki je izdala dovoljenje, z vrnitvijo v remizo, uporabnik pa lahko vstopi in izstopi tudi na ozemlju drugih občin‘?“

               25

               S sklepom predsednika Sodišča z dne 5. novembra 2012 sta bili zadevi C‑419/12 in C‑420/12 združeni za pisni in ustni postopek ter izdajo sodbe.

         Predloga za sprejetje predhodne odločbe

               26

               Predložitveno sodišče sprašuje, ali različne določbe prava Unije nasprotujejo nekaterim pogojem, določenim z nacionalnimi, deželnimi in občinskimi predpisi o dovolitvi in opravljanju dejavnosti oddaje vozila z voznikom v najem v občini Rim.

               27

               Glede na besedilo zastavljenega vprašanja je treba najprej opozoriti, da v okviru člena 267 PDEU Sodišče ni pristojno za odločanje niti o razlagi zakonskih in drugih nacionalnih predpisov niti o skladnosti teh predpisov s pravom Unije (glej zlasti sodbi z dne 18. novembra 1999 v zadevi Teckal, C-107/98, Recueil, str. I-8121, točka 33, in z dne 23. marca 2006 v zadevi Enirisorse, C-237/04, ZOdl., str. I-2843, točka 24 in navedena sodna praksa).

               28

               Vendar iz ustaljene sodne prakse izhaja, da mora Sodišče, če so bila vprašanja neprimerno oblikovana ali če presegajo pooblastila, ki jih ima v skladu s členom 267 PDEU, iz vseh podatkov, ki jih je posredovalo nacionalno sodišče, in zlasti iz obrazložitve predložitvene odločbe razbrati dele prava Unije, ki ob upoštevanju predmeta spora zahtevajo razlago (glej zlasti sodbo z dne 11. marca 2010 v zadevi Attanasio Group, C-384/08, ZOdl., str. I-2055, točka 18 in navedena sodna praksa). S tega vidika mora Sodišče po potrebi preoblikovati vprašanja, ki so mu zastavljena (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Attanasio Group, točka 19; in sodbi z dne 14. oktobra 2010 v zadevi Fuß, C-243/09, ZOdl., str. I-9849, točka 39 in navedena sodna praksa, in z dne 4. oktobra 2012 v zadevi Byankov, C‑249/11, točka 57 in navedena sodna praksa).

               29

               Na podlagi te sodne prakse je mogoče trditi, da predložitveno sodišče, čeprav je cilj postavljenega vprašanja glede na njegovo besedilo očitno neposredna uporaba prava Unije v sporih o glavni stvari, dejansko želi razlago tega prava za rešitev teh sporov.

               30

               V teh okoliščinah je treba postavljeno vprašanje razumeti tako, da se z njim v bistvu sprašuje, ali je treba člen 49 PDEU ali pravila Unije na področju konkurence razlagati tako, da nasprotujejo predpisom, kakršni so v postopku v glavni stvari, v delu, v katerem ti glede dejavnosti oddaje vozila z voznikom v najem nalagajo podrobne obveznosti, navedene v tem vprašanju.

               31

               Prvič, glede pravil Unije na področju konkurence iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da se z nujnostjo razlage prava Unije, ki bi bila koristna za nacionalno sodišče, zahteva, da to sodišče opredeli pravni in dejanski okvir, v katerega so umeščena vprašanja, ki jih postavlja, ali vsaj pojasni dejanske primere, ki so podlaga za ta vprašanja. Te zahteve veljajo še zlasti na področju konkurence, za katero so značilni zapleteni dejanski in pravni položaji (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Attanasio Group, točka 32 in navedena sodna praksa, in sodbo z dne 10. maja 2012 v združenih zadevah Duomo Gpa in drugi, od C‑357/10 do C‑359/10, točka 22).

               32

               V obravnavanem primeru pa Sodišče na podlagi predložitvenih odločb ni seznanjeno z dejanskimi in pravnimi okoliščinami ki bi mu omogočale določiti, v katerih primerih lahko predpisi, kakršni so ti v postopkih v glavni stvari, spadajo na področje uporabe prava Unije s področja konkurence. Natančneje, v navedenih odločbah ni nobenega pojasnila glede povezave, ki naj bi bila ustvarjena med temi določbami in sporoma o glavni stvari oziroma njunim predmetom.

               33

               Ker se v teh okoliščinah postavljeno vprašanje nanaša na razlago pravil prava Unije o konkurenci, ga je treba razglasiti za nedopustno (glej po analogiji zlasti zgoraj navedeno sodbo Duomo Gpa in drugi, točka 24, in sodbo z istega dne v združenih zadevah Airport Shuttle Express in drugi, C‑162/12 in C‑163/12, točke od 37 do 42).

               34

               Drugič, glede člena 49 PDEU ni sporno, da so vsi elementi sporov o glavni stvari omejeni na notranjost ene države članice. V teh okoliščinah je treba preveriti, ali je Sodišče v teh zadevah pristojno za odločanje o tej določbi (glej po analogiji zlasti sodbi z dne 31. januarja 2008 v zadevi Centro Europa 7, C-380/05, ZOdl., str. I-349, točka 64; z dne 22. decembra 2010 v zadevi Omalet, C-245/09, ZOdl., str. I-13771, točki 9 in 10, in zgoraj navedeno sodbo Duomo Gpa in drugi, točka 25).

               35

               Načeloma lahko namreč predpisi, kakršni so ti iz postopka v glavni stvari, ki se v skladu s svojim besedilom enako uporabljajo za subjekte s sedežem na ozemlju Italijanske republike in subjekte s sedežem v drugih državah članicah, spadajo na področje uporabe določb v zvezi s temeljnimi svoboščinami, ki jih zagotavlja Pogodba DEU, le kadar se uporabljajo za položaje, ki so povezani s trgovino med državami članicami (glej v tem smislu zlasti sodbi z dne 7. maja 1997 v združenih zadevah Pistre in drugi, od C-321/94 do C-324/94, Recueil, str. I-2343, točka 45; z dne 5. decembra 2000 v zadevi Guimont, C-448/98, Recueil, str. I-10663, točka 21, in zgoraj navedeno sodbo Duomo Gpa in drugi, točka 26 in navedena sodna praksa).

               36

               Natančneje, glede člena 49 PDEU iz sodne prakse Sodišča izhaja, da se ta določba ne more uporabiti za dejavnosti, ki v ničemer niso povezane s katerimkoli od položajev, zajetih s pravom Unije, in katerih vsi upoštevni elementi so omejeni na ozemlje ene države članice (glej v tem smislu zlasti sodbe z dne 8. decembra 1987 v zadevi Gauchard, 20/87, Recueil, str. 4879, točka 12; z dne 20. aprila 1988 v zadevi Bekaert, 204/87, Recueil, str. 2029, točka 12; z dne 1. aprila 2008 v zadevi Gouvernement de la Communauté française in gouvernement wallon, C-212/06, ZOdl., str. I-1683, točka 33, in z dne 21. junija 2012 v zadevi Susisalo in drugi, C‑84/11, točka 18 in navedena sodna praksa).

               37

               Ker sta v obravnavani zadevi spora o glavni stvari lokalna in so vsa dejstva v postopkih v glavni stvari omejena na eno državo članico, ni mogoče domnevati, da imajo zadevni predpisi čezmejne učinke. Iz ničesar v predložitvenih odločbah ni mogoče sklepati, da imata spora o glavni stvari kakršenkoli čezmejni interes ali da sta povezana z enim od položajev, ki jih določa pravo Unije. Natančneje, predložitveno sodišče ni pojasnilo, kako bi lahko predpisi iz postopka v glavni stvari subjektom držav članic, razen Italijanske republike, preprečevali uresničevanje svobode ustanavljanja, določene v členu 49 PDEU.

               38

               Iz sodne prakse v zgoraj navedeni sodbi Guimont res izhaja, da je tudi v povsem notranjem položaju odgovor na vprašanja, ki se nanašajo na temeljne svoboščine prava Unije, lahko koristen za predložitveno sodišče, zlasti če mu nacionalno pravo nalaga, da mora lastnemu državljanu zagotoviti enake pravice, kot jih ima državljan druge države članice v enakem položaju na podlagi prava Unije (glej zlasti sodbo z dne 1. julija 2010 v zadevi Sbarigia, C-393/08, ZOdl., str. I-6337, točka 23, in zgoraj navedeno sodbo Susisalo in drugi, točka 20, in navedena sodna praksa).

               39

               V obravnavani zadevi se primer, naveden v sodni praksi, omenjeni v prejšnji točki, v okviru sporov o glavni stvari nanaša na pravice, ki jih lahko ima državljan države članice, ki ni Italijanska republika, na podlagi prava Unije, če bi bil v enakem položaju kot tožeče stranke v postopkih v glavni stvari.

               40

               Tožeče stranke iz postopkov v glavni stvari pa s tožbama pred predložitvenim sodiščem očitno želijo doseči, da se jim pod drugačnimi pogoji, ki sicer veljajo, oziroma celo brez kakršnegakoli pogoja omogoči vstop na ozemlje Roma Capitale in zlasti na OOP na tem ozemlju, da bi opravljale dejavnost oddaje vozila z voznikom v najem. Vendar je iz predložitvenih odločb razvidno, da se tak vstop ne želi zato, da bi se ta dejavnost redno in stalno opravljala iz tega ozemlja in na podlagi dovoljenja, ki se nanaša na to ozemlje, ampak zato, da bi se opravljala priložnostno in iz drugih ozemelj na podlagi dovoljenj, ki so jih izdale druge občine, ne da bi bilo pri tem treba izpolnjevati vse pogoje, ki jih nalagajo ta dovoljenja.

               41

               Drugače od položajev v sodbah, kot so zgoraj navedena sodba Attanasio Group, sodbi z dne 1. junija 2010 v združenih zadevah Blanco Pérez in Chao Gómez (C-570/07 in C-571/07, ZOdl., str. I-4629) ali z dne 26. septembra 2013 v zadevi Ottica New Line Di Vincenzo (C‑539/11), položaj, zaradi katerega je prišlo do tožb v postopkih v glavnih stvari, ni povezan s svobodo ustanavljanja, ampak na prvi pogled s svobodnim opravljanjem storitev.

               42

               Vendar v skladu s členom 58 svobodno opravljanje prevoznih storitev ne določa člen 56 PDEU, ampak naslov VI tretjega dela Pogodbe DEU, ki se nanaša na skupno prometno politiko (glej sodbo z dne 22. decembra 2010 v zadevi Yellow Cab Verkehrsbetrieb, C-338/09, ZOdl., str. I-13927, točki 29 in 30). Poleg tega, kot je opozorilo predložitveno sodišče, dejavnosti oddaje vozila z voznikom v najem v bistvu ne spadajo na področje uporabe določb, sprejetih na podlagi člena 91(1), za liberalizacijo prevoznih storitev.

               43

               Iz tega izhaja, da glede na posebne okoliščine sporov o glavni stvari morebitna razlaga člena 49 PDEU nima zveze z dejanskim stanjem ali predmetom teh sporov (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Sbarigia, točke 23, 24, 27 in 28). Kot izhaja iz ustaljene sodne prakse Sodišča, pa to ni pristojno za odgovor na vprašanje za predhodno odločanje v takih okoliščinah (glej v tem smislu zlasti sodbi z dne 15. decembra 1995 v zadevi Bosman, C-415/93, Recueil, str. I-4921, točka 61; z dne 1. oktobra 2009 v zadevi Woningstichting Sint Servatius, C-567/07, ZOdl., str. I-9021, točka 43; zgoraj navedeno sodbo Omalet, točka 11, in sodbo z dne 7. junija 2012 v zadevi Vinkov, C‑27/11, točka 44).

               44

               Ob upoštevanju navedenega Sodišče ni pristojno za odgovor na ta predloga za sprejetje predhodne odločbe, ki ju je vložilo Tribunale amministrativo regionale per il Lazio, v delu, v katerem se nanašata na razlago člena 49 PDEU. V delu, v katerem se navedena predloga nanašata na razlago drugih določb prava Unije, ju je treba razglasiti za nedopustna.

         Stroški

               45

               Ker je ta postopek za stranke v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopkih pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

                     Sodišče Evropske unije ni pristojno za odgovor na predloga za sprejetje predhodne odločbe, ki ju je vložilo Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Italija) z odločbama z dne 20. junija 2012 v združenih zadevah C‑419/12 in C‑420/12, v delu, v katerem se nanašata na razlago člena 49 PDEU. V delu, v katerem se navedena predloga nanašata na razlago drugih določb prava Unije, nista dopustna.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: italijanščina.


Sodba Splošnega sodišča (sedmi senat) z dne 13. julija 2017.#LG Electronics, Inc. proti Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino.#Znamka Evropske unije – Prijava besedne znamke Evropske unije QD – Absolutni razlogi za zavrnitev – Opisnost – Neobstoj razlikovalnega učinka – Člen 7(1)(b) in (c) Uredbe (ES) št. 207/2009.#Zadeva T-650/16.


title: Sodba Sodišča - 30. junija 2016#Lidl#Primer C-134/15

text:
      SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 30. junija 2016(*)

      „Predhodno odločanje – Uredba (ES) št. 543/2008 – Kmetijstvo – Skupna ureditev trgov – Tržni standardi – Sveže predpakirano perutninsko meso – Obveznost navedbe skupne cene in cene na enoto teže na embalaži ali na etiketi, pritrjeni na embalažo – Listina Evropske unije o temeljnih pravicah – Člen 16 – Svoboda gospodarske pobude – Sorazmernost – Člen 40(2), drugi pododstavek, PDEU – Prepoved diskriminacije“
      V zadevi C‑134/15,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Sächsisches Oberverwaltungsgericht
         (višje upravno sodišče dežele Saške, Nemčija) z odločbo z dne 24. februarja 2015, ki je prispela na Sodišče 19. marca 2015,
         v postopku

      Lidl GmbH & Co. KG
      proti
      Freistaat Sachsen,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi M. Ilešič, predsednik senata, C. Toader (poročevalka), sodnica, A. Rosas, sodnik, A. Prechal, sodnica, in E. Jarašiūnas,
         sodnik,

      generalni pravobranilec: M. Bobek,
      sodni tajnik: K. Malacek, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 13. januarja 2016,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Lidl GmbH & Co. KG A. Pitzer in M. Grube, odvetnika,
      –        za Freistaat Sachsen I. Gruhne, agentka,
      –        za Evropsko komisijo B. Schima in K. Skelly, agenta,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 16. marca 2016
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na veljavnost člena 5(4)(b) Uredbe Komisije (ES) št. 543/2008 z dne 16. junija
         2008 o uvedbi podrobnih pravil za izvajanje Uredbe Sveta (ES) št. 1234/2007 glede tržnih standardov za perutninsko meso (UL L 157,
         str. 46).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Lidl GmbH & Co. KG, ki je maloprodajno podjetje, in Freistaat Sachsen (dežela
         Saška, Nemčija) zaradi obveznosti iz te določbe, da se pri maloprodaji svežega predpakiranega perutninskega mesa na embalaži
         ali na etiketi, pritrjeni na embalažo, navedeta skupna cena in cena na enoto teže (v nadaljevanju: obveznost označevanja).

       Pravni okvir
       Pravo Unije
      3        V členu 39 PDEU so navedeni cilji skupne kmetijske politike. V skladu s členom 41(b) PDEU se za omogočanje doseganja teh ciljev
         lahko med drugim določijo skupni ukrepi za pospeševanje porabe nekaterih proizvodov.

      4        Člen 2 Uredbe Sveta (EGS) št. 2777/75 z dne 29. oktobra 1975 o skupni tržni ureditvi za perutninsko meso (UL, posebna izdaja
         v slovenščini, poglavje 3, zvezek 2, str. 138) je določal, da je mogoče sprejeti ukrepe Skupnosti med drugim za spodbuditev
         trženja ali kvalitete nekaterih proizvodov. Tržni standardi so se lahko med drugim nanašali na pakiranje, predstavitev in
         označevanje.

      5        Z Uredbo Sveta (EGS) št. 1906/90 z dne 26. junija 1990 o določenih tržnih standardih za perutnino (UL, posebna izdaja v slovenščini,
         poglavje 3, zvezek 10, str. 92) so bila določena posebna pravila za označevanje, ki zajemajo obveznost, da se na embalaži
         ali na etiketi, pritrjeni na embalažo, navedeta skupna maloprodajna cena in maloprodajna cena na enoto teže svežega predpakiranega
         perutninskega mesa.

      6        V drugi uvodni izjavi te uredbe je bilo navedeno:

      „ker lahko taki standardi prispevajo k izboljšanju kakovosti perutninskega mesa in zato pospešujejo prodajo takega mesa; ker
         je torej v interesu proizvajalcev, trgovcev in potrošnikov, da naj bi se uporabljali tržni standardi glede perutninskega mesa,
         primernega za prehrano ljudi“.

      7        V skladu s členom 5(3)(b) navedene uredbe:

      „V primeru predpakiranega perutninskega mesa so z njegove embalaže ali z nalepke, pritrjene na embalažo, razvidne naslednje
         podrobnosti:

      […]
      (b)      v primeru svežega perutninskega mesa, skupna maloprodajna cena in maloprodajna cena na enoto mase“.
      8        Uredba št. 2777/75 je bila razveljavljena z Uredbo Sveta (ES) št. 1234/2007 z dne 22. oktobra 2007 o vzpostavitvi skupne ureditve
         kmetijskih trgov in o posebnih določbah za nekatere kmetijske proizvode („Uredba o enotni SUT“) (UL L 299, str. 1). Ta uredba
         združuje v skupni okvir 21 skupnih ureditev trgov, ki zajemajo različne proizvode ali skupine proizvodov. Kot je razvidno
         iz njene uvodne izjave 7, zaradi „poenostavitve“, ki jo določa, „ne bi smele postati vprašljive politične odločitve, sprejete
         v preteklih letih na področju [skupne kmetijske politike]“. V njeni uvodni izjavi 10 je poudarjen cilj stabilizacije trgov
         in zagotovitve primernega življenjskega standarda za kmetijsko skupnost, ki se uresničuje z različnimi instrumenti, pri čemer
         se upoštevajo potreba vsakega od teh sektorjev in njihova soodvisnost.

      9        Glede perutninskega mesa člen 121(e)(iv) Uredbe št. 1234/2007 Evropsko komisijo pooblašča, da določi „pravila glede nadaljnjih
         navedb, ki morajo biti prikazane na spremljajočih trgovinskih dokumentih, označevanja, predstavitve in oglaševanja perutninskega
         mesa, namenjenega končnemu potrošniku, ter ime, pod katerim se izdelek prodaja v smislu točke (1) člena 3(1) Direktive 2000/13/ES
         [Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. marca 2000 o približevanju zakonodaje držav članic o označevanju, predstavljanju
         in oglaševanju živil (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 5, str. 75)]“.

      10      V uvodnih izjavah od 1 do 3 Uredbe št. 543/2008 je navedeno, da ker „nekatere določbe in obveznosti iz Uredbe […] št. 1906/90
         niso povzete v Uredbi […] št. 1234/2007“, so bile v okviru Uredbe št. 543/2008 sprejete ustrezne določbe, „da se zagotovi
         kontinuiteta in dobro delovanje skupne ureditve trga in zlasti tržnih standardov“.

      11      V uvodni izjavi 10 Uredbe št. 543/2008 je navedeno:

      „Da se porabniku zagotovi zadostne, nedvoumne in objektivne informacije glede izdelkov, ki so naprodaj, in da se zagotovi
         prost pretok takih izdelkov po vsej Skupnosti, je treba zagotoviti, da tržni standardi za perutnino, kolikor je to možno,
         upoštevajo določbe Direktive Sveta 76/211/EGS z dne 20. januarja 1976 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi s pripravo
         določenih predpakiranih proizvodov glede na maso ali prostornino [(UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 3,
         str. 91)].“

      12      Besedilo člena 5(4)(b) te uredbe je enako besedilu člena 5(3)(b) Uredbe št. 1906/90.

      13      Čeprav je bila Uredba št. 1234/2007 razveljavljena z Uredbo (EU) št. 1308/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. decembra
         2013 o vzpostavitvi skupne ureditve trgov kmetijskih proizvodov in razveljavitvi uredb Sveta (EGS) št. 922/72, (EGS) št. 234/79,
         (ES) št. 1037/2001 in (ES) št. 1234/2007 (UL L 347, str. 641), so se v skladu s členom 230(1)(c) Uredbe št. 1308/2013 njene
         določbe o tržnih standardih za proizvode v sektorju jajc in perutninskega mesa še naprej uporabljale do datuma uporabe ustreznih
         tržnih standardov, določenih z delegiranimi akti.

       Nemško pravo
      14      Člen 3(2), točka 6, Verordnung über Vermarktungsnormen für Geflügelfleisch (uredba o tržnih standardih za perutninsko meso)
         z dne 22. marca 2013 (BGB1. 2013 I, str. 624) določa:

      „Perutninsko meso je prepovedano […] imeti na zalogi, ponujati, dobavljati, prodajati ali kako drugače dati v promet, ne da
         bi se podatki iz člena 5(4) [Uredbe št. 543/2008] navedli v celoti in pravilno.“

      15      Člen 9(3), točka 1, te uredbe določa:

      „V nasprotju s predpisi v smislu člena 7(1), točka 3, Handelsklassengesetz (zakon o trgovskih razredih) ravna tisti, ki v
         nasprotju s členom 3 [te] uredbe ima na zalogi, ponuja, dobavlja, prodaja ali kako drugače daje v promet trupe perutnine,
         perutninsko meso ali kose perutnine.“

       Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      16      Družba Lidl je maloprodajno podjetje, ki po vsej Nemčiji upravlja diskontne trgovine z živili. V nekaterih od svojih trgovin
         v regiji Lampertswalde ponuja, med drugim, predpakirano sveže perutninsko meso. Iz predložitvene odločbe izhaja, da cena tega
         proizvoda ni navedena neposredno na njegovi embalaži ali na etiketi, pritrjeni na embalažo, temveč na etiketah, pritrjenih
         na policah.

      17      Sächsische Landesanstalt für Landwirtschaft (urad dežele Saške, Nemčija, za kmetijstvo), zdaj Sächsisches Landesamt für Umwelt,
         Landwirtschaft und Geologie (urad dežele Saške, Nemčija, za okolje, kmetijstvo in geologijo), je ugotovil ta način označevanja
         cen pri več inšpekcijskih pregledih. Ugotovil je, da so s to prakso kršene določbe člena 5(3)(b) Uredbe št. 1906/90, ki se
         je uporabljal v času inšpekcijskih pregledov.

      18      Družba Lidl je 30. aprila 2007 pri Verwaltungsgericht Dresden (upravno sodišče v Dresdnu, Nemčija) vložila tožbo za ugotovitev
         zakonitosti, da bi se ugotovilo, da njena praksa označevanja cen ni v nasprotju z določbami člena 5(4)(b) Uredbe št. 543/2008,
         ki je po vsebini enak členu 5(3)(b) Uredbe št. 1906/90. V bistvu je trdila, da so te določbe „brezpredmetne“, ker pomenijo
         nesorazmeren poseg v svobodno opravljanje poklica v smislu člena 15(1) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju:
         Listina) v povezavi s členom 6(1) PEU.

      19      Verwaltungsgericht Dresden (upravno sodišče v Dresdnu) je to tožbo s sodbo z dne 10. novembra 2010 zavrnilo.

      20      Družba Lidl je zoper to sodbo vložila pritožbo pri Sächsisches Oberverwaltungsgericht (višje upravno sodišče dežele Saške,
         Nemčija). To sodišče meni, da se člen 5(4)(b) Uredbe št. 543/2008 uporablja za tožečo stranko v postopku v glavni stvari in
         da je izid spora, ki ga obravnava, odvisen od veljavnosti te določbe. V zvezi s tem dvomi o veljavnosti te določbe ob upoštevanju
         členov 15(1) in 16 Listine ter člena 40(2), drugi pododstavek, PDEU.

      21      Predložitveno sodišče meni, da obveznost označevanja ne posega nesorazmerno in nesprejemljivo v svobodo gospodarske dejavnosti
         in svobodo gospodarske pobude tožeče stranke v postopku v glavni stvari, ker je bistvo teh pravic in svoboščin ohranjeno.
         Trženje svežega predpakiranega perutninskega mesa namreč s členom 5(4)(b) Uredbe št. 543/2008, ki vsebuje določbe o navedbi
         cen na teh proizvodih, ni prepovedano. Poleg tega je ta obveznost v skladu s ciljem splošnega interesa varstva potrošnikov.

      22      Vendar predložitveno sodišče dvomi, da je obveznost označevanja, ki izhaja iz te določbe, sorazmerna, ker na eni strani ni
         določena za druge predpakirane mesne izdelke, kot je govedina, svinjina, ovčetina ali kozlovina, in na drugi strani pomeni
         dodatna finančna in organizacijska bremena, ki omejujejo konkurenco.

      23      Predložitveno sodišče se na podlagi načela prepovedi diskriminacije sprašuje o upravičenosti neenakega obravnavanja svežega
         perutninskega mesa in drugega svežega mesa, namenjenega za prehrano ljudi, glede na neobstoj primerljivih obveznosti v zvezi
         z označevanjem tega mesa.

      24      V teh okoliščinah je Sächsisches Oberverwaltungsgericht (višje upravno sodišče dežele Saške) prekinilo odločanje in Sodišču
         v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

      „1.      Ali je člen 5(4)(b) [Uredbe št. 543/2008] združljiv s členom 6(1), prvi pododstavek, PEU v povezavi s členoma 15(1) in 16
         Listine […]?

      2.      Ali je člen 5(4)(b) Uredbe […] št. 543/2008 združljiv s členom 40(2), drugi pododstavek, PDEU?“
       Vprašanji za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      25      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je člen 5(4)(b) Uredbe št. 543/2008, ki določa obveznost označevanja,
         veljaven ob upoštevanju členov 15(1) in 16 Listine.

      26      Najprej je treba poudariti, da čeprav predložitveno sodišče in stranki iz postopka v glavni stvari sicer menijo, da je treba
         veljavnost obveznosti označevanja presojati ob upoštevanju členov 15(1) in 16 Listine, od katerih se prvi nanaša na svobodo
         izbire poklica in pravico do dela in drugi na svobodo gospodarske pobude, pa je treba ugotoviti, da obveznost označevanja
         ne omejuje možnosti subjektov za „opravljanj[e] svobodno izbranega […] poklica“ v smislu člena 15 Listine. Nasprotno, lahko
         omeji svobodo gospodarske pobude iz člena 16 Listine.

      27      Pravica do svobodne gospodarske pobude zajema med drugim pravico vseh podjetij, da lahko v mejah odgovornosti, ki jo določijo
         s svojimi akti, prosto razpolagajo z ekonomskimi, tehničnimi in finančnimi sredstvi, ki so jim na voljo (sodba z dne 27. marca
         2014, UPC Telekabel Wien, C‑314/12, EU:C:2014:192, točka 49).

      28      Sodišče je tudi že razsodilo, da varstvo, ki ga daje člen 16 Listine, zajema pravico do izvajanja gospodarske ali trgovske
         dejavnosti, pogodbeno svobodo in svobodno konkurenco, kakor je razvidno iz pojasnil k temu členu, ki jih je treba v skladu
         s členom 6(1), tretji pododstavek, PEU in členom 52(7) Listine upoštevati kot vodilo pri njeni razlagi (sodbi z dne 22. januarja
         2013, Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, točka 42, in z dne 17. oktobra 2013, Schaible, C‑101/12, EU:C:2013:661, točka 25).

      29      Obveznost označevanja iz člena 5(4)(b) Uredbe št. 543/2008 lahko omeji izvajanje te gospodarske pobude, ker taka obveznost
         za njenega naslovnika pomeni pritisk, ki omejuje prosto uporabo sredstev, ki jih ima na voljo, ker ga zavezuje, da sprejme
         ukrepe, ki lahko zanj pomenijo strošek in imajo velik vpliv na organizacijo njegovih dejavnosti (glej v tem smislu sodbo z
         dne 27. marca 2014, UPC Telekabel Wien, C‑314/12, EU:C:2014:192, točka 50).

      30      Vendar v skladu s sodno prakso Sodišča svoboda gospodarske pobude ni absolutna pravica, temveč jo je treba upoštevati glede
         na njeno vlogo v družbi (glej med drugim sodbi z dne 6. septembra 2012, Deutsches Weintor, C‑544/10, EU:C:2012:526, točka 54,
         in z dne 22. januarja 2013, Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, točka 45 in navedena sodna praksa).

      31      Za izvajanje te svoboščine se zato lahko določijo omejitve, če so v skladu s členom 52(1) Listine predpisane z zakonom in
         če spoštujejo bistveno vsebino navedene svoboščine ter če so ob upoštevanju načela sorazmernosti potrebne in dejansko ustrezajo
         ciljem splošnega interesa, ki jih priznava Evropska unija, ali so potrebne zaradi zaščite pravic in svoboščin drugih.

      32      Predložitveno sodišče poudarja, da obveznost označevanja, ki pomeni omejitev izvajanja pravice iz člena 16 Listine, določa
         zakon, ter ugotavlja, da navedena obveznost spoštuje bistveno vsebino te pravice in učinkovito uresničuje cilje splošnega
         interesa, ki jih priznava Unija, in sicer varstvo potrošnikov, obenem pa dvomi o sorazmernosti takega ukrepa.

      33      V zvezi s tem je iz ustaljene sodne prakse razvidno, da načelo sorazmernosti zahteva, da ravnanje institucij Unije ne prestopi
         meje tega, kar je primerno in potrebno za uresničitev legitimnih ciljev, ki jim sledi zadevna ureditev, pri tem pa je treba
         takrat, ko je mogoče izbrati med več primernimi ukrepi, uporabiti najmanj omejujočega, povzročene neprijetnosti pa ne smejo
         biti čezmerne glede na zastavljene cilje (glej sodbi z 12. julija 2001, Jippes in drugi, C‑189/01, EU:C:2001:420, točka 81,
         in z dne 22. januarja 2013, Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, točka 50).

      34      Poleg tega je Sodišče že razsodilo, da je lahko svoboda gospodarske pobude podvržena širokemu spektru posegov organov javne
         oblasti, ki lahko v splošnem interesu določijo omejitve za izvajanje gospodarske dejavnosti (sodba z dne 22. januarja 2013,
         Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, točka 46).

      35      V obravnavanem primeru glede, prvič, ciljev zadevne ureditve Unije, kot je razvidno iz druge uvodne izjave Uredbe št. 1906/90,
         tržni standardi v sektorju perutninskega mesa prispevajo k izboljšanju kakovosti tega mesa in pospeševanju njegove prodaje
         v interesu proizvajalcev, trgovcev in potrošnikov. Dalje, v četrti uvodni izjavi te uredbe je poudarjen interes, da je potrošnik
         popolneje informiran med drugim z označevanjem, oglaševanjem ter podrobnostmi glede uporabljenega postopka hlajenja in načina
         reje, uporabljenega za perutnino.

      36      Ti cilji so ponovno navedeni v Uredbi št. 543/2008, v kateri je v uvodni izjavi 10 poudarjena nujnost, da se potrošniku zagotovijo
         zadostne, nedvoumne in objektivne informacije glede izdelkov, ki so naprodaj.

      37      Iz navedenega izhaja, da se glavni cilji zadevne ureditve Unije nanašajo tako na povečanje prihodkov proizvajalcev in gospodarskih
         subjektov, dejavnih v sektorju perutninskega mesa, vključno s svežim perutninskim mesom, kot na varstvo potrošnikov in pomenijo
         cilje splošnega interesa, ki jih določa primarno pravo Unije.

      38      Drugič, glede zmožnosti, da se z obveznostjo označevanja zagotovi uresničenje zastavljenih ciljev, je zakonodajalec lahko
         menil, da ta obveznost omogoča, da se potrošniku z indikacijo, navedeno na embalaži, zagotovi zanesljiva informacija, in da
         ga ta obveznost lahko spodbudi k nakupu perutninskega mesa, s čimer se povečajo možnosti prodaje tega proizvoda in, posledično,
         prihodki proizvajalcev.

      39      Glede nujnosti take ureditve je zakonodajalec Unije lahko legitimno menil, da ureditev, ki določa zgolj navedbo cene na polici,
         ne omogoča tako učinkovitega uresničevanja zastavljenih ciljev kot člen 5(4)(b) Uredbe št. 543/2008, ker pri proizvodih, katerih
         teža zapakiranih enot je lahko različna, zgolj navedba skupne cene in cene na enoto teže omogoča, da se potrošniku zagotovi
         zadostna informacija. Taka obveznost tudi ni pretirana glede na zastavljene cilje, saj je obveznost navedbe skupne cene in
         cene na enoto teže iz člena 5(4) Uredbe št. 543/2008 le eden od podatkov, ki jih je treba v skladu s to določbo navesti na
         embalaži ali na etiketi, pritrjeni na embalažo.

      40      V obravnavanem primeru je zato poseg v svobodo gospodarske pobude tožeče stranke v postopku v glavni stvari sorazmeren z zastavljenimi
         cilji.

      41      Iz navedenih preudarkov izhaja, da ob preučitvi prvega vprašanja ni bil ugotovljen noben dejavnik, ki bi ob upoštevanju svobode
         gospodarske pobude, kot je določena v členu 16 Listine, vplival na veljavnost člena 5(4)(b) Uredbe št. 543/2008.

       Drugo vprašanje
      42      Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem sprašuje, ali je člen 5(4)(b) Uredbe št. 543/2008 veljaven ob upoštevanju načela
         prepovedi diskriminacije iz člena 40(2), drugi pododstavek, PDEU.

      43      To vprašanje je postavljeno zaradi okoliščine, ki jo je navedlo predložitveno sodišče, da za druge vrste svežega mesa, namenjenega
         za prehrano ljudi, kot so govedina, svinjina, ovčje ali kozje meso, ni enake obveznosti na področju označevanja cen.

      44      V zvezi s tem je treba opozoriti, da je načelo prepovedi diskriminacije eno od splošnih načel prava Unije in je na področju
         kmetijstva izraženo v členu 40(2), drugi pododstavek, PDEU (glej sodbo z dne 14. marca 2013, Agrargenossenschaft Neuzelle,
         C‑545/11, EU:C:2013:169, točka 41 in navedena sodna praksa). Iz besedila tega člena je razvidno, da ta določba prepoveduje
         vsakršno diskriminacijo med proizvajalci in potrošniki Unije.

      45      Iz sodne prakse Sodišča je razvidno, da se to načelo ne uporablja samo za proizvajalce in potrošnike, ampak velja tudi za
         vse druge vrste gospodarskih subjektov, ki so predmet skupne ureditve trga, kot so gospodarski subjekti, ki tržijo sveže perutninsko
         meso ali druge vrste svežega mesa (glej v tem smislu sodbo z dne 5. oktobra 1994, Nemčija/Svet, C‑280/93, EU:C:1994:367, točka 68).

      46      Načelo prepovedi diskriminacije zahteva, da se primerljivi položaji ne obravnavajo različno in da se različni položaji ne
         obravnavajo enako, razen če je tako obravnavanje objektivno utemeljeno (glej v tem smislu sodbi z dne 6. decembra 2005, ABNA
         in drugi, C‑453/03, C‑11/04, C‑12/04 in C‑194/04, EU:C:2005:741, točka 63, in z dne 14. marca 2013, Agrargenossenschaft Neuzelle,
         C‑545/11, EU:C:2013:169, točka 42).

      47      V zvezi z obsegom nadzora spoštovanja tega načela je treba opozoriti, da ima zakonodajalec Unije na področju kmetijstva široko
         diskrecijsko pravico. Zato mora biti nadzor sodišča omejen na preverjanje, ali je pri zadevnem ukrepu prišlo do očitne napake
         oziroma do zlorabe pooblastil in ali je zadevni organ očitno prekoračil meje svoje diskrecijske pravice (sodba z dne 14. marca
         2013, Agrargenossenschaft Neuzelle, C‑545/11, EU:C:2013:169, točka 43).

      48      V obravnavanem primeru proizvodi, v zvezi s katerimi predložitveno sodišče dvomi o nediskriminatornosti zadevne ureditve,
         spadajo v različne kmetijske sektorje.

      49      V zvezi s tem člen 40(2), drugi pododstavek, PDEU določa različne mehanizme, ki jih je mogoče uporabiti za uresničenje ciljev
         iz člena 39 PDEU. Poleg tega, kot je razvidno iz Uredbe št. 1234/2007, vsaka skupna organizacija trga vsebuje posebnosti,
         ki so zanjo značilne. Iz tega izhaja, da primerjava tehničnih mehanizmov, ki so uporabljeni za ureditev različnih sektorjev
         trga, ne more biti veljavna podlaga za dokaz diskriminacije med proizvodi, ki si niso podobni in za katere veljajo različna
         pravila (glej v tem smislu sodbo z dne 28. oktobra 1982, Lion in drugi, 292/81 in 293/81, EU:C:1982:375, točka 24).

      50      Iz navedenih preudarkov izhaja, da ob preučitvi drugega vprašanja ni bil ugotovljen noben dejavnik, ki bi ob upoštevanju načela
         prepovedi diskriminacije iz člena 40(2), drugi pododstavek, PDEU vplival na veljavnost člena 5(4)(b) Uredbe št. 543/2008.

       Stroški
      51      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      1.      Ob preučitvi prvega vprašanja za predhodno odločanje ni bil ugotovljen noben dejavnik, ki bi ob upoštevanju svobode gospodarske
            pobude, kot je določena v členu 16 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, vplival na veljavnost člena 5(4)(b) Uredbe
            Komisije (ES) št. 543/2008 z dne 16. junija 2008 o uvedbi podrobnih pravil za izvajanje Uredbe Sveta (ES) št. 1234/2007 glede
            tržnih standardov za perutninsko meso.
      2.      Ob preučitvi drugega vprašanja za predhodno odločanje ni bil ugotovljen noben dejavnik, ki bi ob upoštevanju načela prepovedi
            diskriminacije iz člena 40(2), drugi pododstavek, PDEU vplival na veljavnost člena 5(4)(b) Uredbe št. 543/2008.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.