title: Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 26. junija 2008. # SIC - Sociedade Independente de Comunicação, SA proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Državne pomoči - Ukrepi Portugalske republike v korist izdajatelja javnega televizijskega programa RTP za financiranje njegovega opravljanja javne službe - Odločba, s katero je razglašeno, da nekateri ukrepi niso državne pomoči in da so drugi združljivi s skupnim trgom - Kvalifikacija državne pomoči - Združljivost s skupnim trgom - Dolžnost skrbne in nepristranske preiskave. # Zadeva T-442/03.

text:
      Zadeva T-442/03
      SIC – Sociedade Independente de Comunicação, SA
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Državne pomoči – Ukrepi Portugalske republike v korist izdajatelja javnega televizijskega programa RTP za financiranje njegovega opravljanja
         javne službe – Odločba, s katero je razglašeno, da nekateri ukrepi niso državne pomoči in da so drugi združljivi s skupnim trgom – Opredelitev državne pomoči – Združljivost s skupnim trgom – Dolžnost skrbne in nepristranske preiskave“

      Povzetek sodbe
      1.      Pomoči, ki jih dodelijo države – Pojem – Selektivnost ukrepa
      (člen 87(1) ES)
      2.      Pomoči, ki jih dodelijo države – Pojem – Pomoči, ki jih dodeli javno podjetje
      (člen 87(1) ES)
      3.      Konkurenca – Podjetja, pooblaščena za opravljanje storitev splošnega gospodarskega pomena – Javni razpis, ki ni potreben za
            to, da se podjetju zaupa taka naloga
      (člen 86(2) ES; Amsterdamski protokol)
      4.      Konkurenca – Podjetja, pooblaščena za opravljanje storitev splošnega gospodarskega pomena – Opredelitev storitev splošnega
            gospodarskega pomena – Diskrecijska pravica držav članic
      (člen 86(2) ES)
      5.      Konkurenca – Podjetja, pooblaščena za opravljanje storitev splošnega gospodarskega pomena – Spoštovanje standardov kakovosti,
            ki so opredeljeni v pooblastilu za opravljanje javne službe, s strani izdajatelja programa javne radiotelevizije – Izključna
            pristojnost države članice
      (člen 86(2) ES)
      6.      Pomoči, ki jih dodelijo države – Upravni postopek – Obveznosti Komisije – Skrbna in nepristranska preiskava
      (člen 88(2) ES)
      1.      Pogoja selektivnosti ne izpolnjuje državni ukrep, ki kljub podelitvi prednosti posebni kategoriji gospodarskih subjektov ne
         odstopa od običajne uporabe sistema, ampak se, nasprotno, ta ukrep vanj vključi in s tem postane sestavni del tega sistema
         ali pa je različna obravnava utemeljena z naravo ali ureditvijo sistema.

      Glede nacionalnega zakona, ki za javna podjetja pri njihovem preoblikovanju v delniške družbe določa, da jim ni treba predložiti
         običajno zahtevanega notarskega zapisa, mora Komisija preučiti, ali kljub svoji posebnosti oprostitev plačila notarskih storitev,
         ki izhaja iz te oprostitve obveznosti, ne pomeni državne pomoči, saj odločitev za ureditev tega z zakonom, ki ima za posledico
         to oprostitev, ni bila sprejeta s ciljem, da bi se javnim podjetjem omogočilo izogniti se stroškom, ampak je zgolj del logike
         nacionalnega pravnega sistema.

      (Glej točke od 64 do 67.)
      2.      Da bi se prednosti lahko opredelile kot pomoči v smislu člena 87(1) ES, jih je treba dodeliti neposredno ali posredno iz državnih
         sredstev in jih je mogoče pripisati državi. Državi ni mogoče pripisati ukrepa le na podlagi okoliščine, da je zadevni ukrep
         sprejelo javno podjetje. Četudi država lahko nadzoruje javno podjetje in ima prevladujoči vpliv na njegovo poslovanje, namreč
         ni mogoče avtomatično predpostavljati njenega dejanskega izvrševanja tega nadzora v konkretnem primeru. Tako je treba preučiti
         tudi, ali je treba javne organe šteti za tako ali drugače povezane s sprejetjem teh ukrepov.

      Državi se ukrep pomoči, ki ga je sprejelo javno podjetje, lahko pripiše na podlagi skupka indicev, kot so med drugim njegova
         integracija v strukturo javne uprave, narava njegovih dejavnosti in njihovo izvajanje na trgu v običajnih razmerah konkurence
         z drugimi zasebnimi gospodarskimi subjekti, pravni status podjetja, ali to spada v javno pravo ali pravo družb, intenzivnost
         vpliva javnih organov na upravljanje podjetja ali drugi indici, ki v posameznem primeru kažejo na vpletenost javnih organov
         ali na težko verjetni neobstoj vpletenosti pri sprejetju ukrepa, tudi ob upoštevanju razsežnosti tega, njegove vsebine ali
         pogojev, ki jih vsebuje.

      (Glej točke od 93 do 95, 98 in 99.)
      3.      Niti člen 86(2) ES niti sodna praksa glede tega člena ne vsebujeta zahteve, da mora država članica uporabiti postopek javnega
         razpisa za dodelitev službe splošnega gospodarskega pomena.

      Čeprav se storitev javne radiotelevizije šteje za službo splošnega gospodarskega pomena, in ne za storitev splošnega negospodarskega
         pomena, je treba poudariti, da je ta opredelitev bolj posledica vpliva, ki ga ima de facto storitev javne radiotelevizije na sicer konkurenčen in tržen sektor radiotelevizije, kot domnevne tržne razsežnosti storitve
         javne radiotelevizije. Kot jasno izhaja iz amsterdamskega protokola o sistemu javne radiotelevizije v državah članicah, so
         storitve javne radiotelevizije „neposredno povezane z demokratičnimi, socialnimi in kulturnimi potrebami vsake družbe“.

      Ta posebnost storitev javne radiotelevizije je podlaga za svoboščino, ki je bila državam članicam priznana z amsterdamskim
         protokolom, pri dodeljevanju službe splošnega gospodarskega pomena radiotelevizije. Ta svoboščina razlaga in upravičuje dejstvo,
         da od države članice ni mogoče zahtevati razpisnega postopka za dodelitev take službe, vsaj če se odloči, da bo to službo
         zagotavljala sama prek javne družbe.

      (Glej točke 145, 153 in 154.)
      4.      Države članice imajo široko diskrecijsko pravico za opredelitev, kaj bodo štele za službo splošnega gospodarskega pomena.
         Te opredelitve s strani države članice Komisija ne more izpodbijati, razen če ne gre za očitno napako.

      Poleg tega pravo Skupnosti v ničemer ne nasprotuje temu, da bi država članica široko opredelila službe splošnega gospodarskega
         pomena radiotelevizije, kar bi vključevalo oddajanje splošnih programov. Te možnosti ni mogoče izpodbiti z dejstvom, da izdajatelj
         programov javne radiotelevizije poleg tega izvaja tudi gospodarske dejavnosti, zlasti prodajo oglasnega prostora. Takšno izpodbijanje
         bi opredelitev službe splošnega gospodarskega pomena radiotelevizije namreč ponovno postavilo v odvisnost od načina njenega
         financiranja. Vendar so službe splošnega gospodarskega pomena opredeljene glede na splošni interes, ki ga zadovoljujejo, in
         ne glede na sredstva, ki zagotavljajo njihovo izvajanje.

      (Glej točke 195 in od 201 do 203.)
      5.      Samo država članica lahko presodi, ali izdajatelj programa javne radiotelevizije izvaja standarde kakovosti, ki so opredeljeni
         v pooblastilu za opravljanje javne službe. Komisija se mora načeloma omejiti na ugotovitev obstoja mehanizma nadzora, ali
         ta izdajatelj programa javne radiotelevizije izpolnjuje svoje pooblastilo, ki ga opravi neodvisni organ. Šele če podatki,
         ki so bili Komisiji posredovani med preiskavo, vsebujejo resne indice, da se mehanizem nadzora kljub obstoju ni izvajal, lahko
         Komisija začne preiskavo v zvezi z dejanskim izvajanjem, vendar mora pri tem paziti, da ne prekorači te preiskave in zlasti
         da ne nadomesti države članice pri konkretni presoji izpolnjevanja meril kakovosti.

      (Glej točke od 212 do 214.)
      6.      V okviru postopka nadzora nad državnimi pomočmi imajo zainteresirane stranke, ki niso države članice, samo pravico, da so
         ustrezno vključene v upravni postopek, upoštevaje okoliščine obravnavanega primera. V tem smislu zainteresirana stranka, ki
         pri Komisiji vloži zahtevo, da bi ta institucija uporabila svoje pristojnosti za pridobitev določenih podatkov od države članice,
         nima nobene pravice, s katero bi od Komisije lahko zahtevala, naj ugodi njeni prošnji. Komisija mora po potrebi presoditi
         v zvezi z uporabnostjo te zahteve za njen nadzor nad zadevnimi ukrepi. V tej presoji lahko Komisija upošteva podatke, ki jih
         že ima. Vendar omejenost pravice do udeležbe in pravice dostopa do podatkov zainteresiranih strank, ki niso države članice,
         v nobenem primeru ni v nasprotju z dolžnostjo skrbne in nepristranske preiskave, ki jo izvaja Komisija na področju državnih
         pomoči. Komisija tako kljub diskrecijski pravici, ob upoštevanju svoje dolžnosti skrbne in nepristranske preiskave, ne sme
         opustiti zahteve za posredovanje podatkov, za katere se zdi, da bodo potrdili ali ovrgli druge upoštevne podatke za preiskavo
         zadevnega ukrepa, katerih zanesljivosti ni mogoče šteti za zadostno dokazano.

      (Glej točke od 222 do 225.)
SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (peti senat)
      z dne 26. junija 2008(*)

      „Državne pomoči – Ukrepi Portugalske republike v korist izdajatelja javnega televizijskega programa RTP za financiranje njegovega opravljanja
         javne službe – Odločba, s katero je razglašeno, da nekateri ukrepi niso državne pomoči in da so drugi združljivi s skupnim trgom – Opredelitev državne pomoči – Združljivost s skupnim trgom – Dolžnost skrbne in nepristranske preiskave“

      V zadevi T-442/03,
      SIC – Sociedade Independente de Comunicação, SA, s sedežem v Carnaxideju (Portugalska), ki jo zastopajo C. Botelho Moniz, E. Maia Cadete in M. Rosado da Fonseca, odvetniki,

      tožeča stranka,
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti, ki sta jo sprva zastopala M. Balta in F. Florindo Gijón, nato Niejahr, J. Buendía Sierra in G. Braga da Cruz in nazadnje
         B. Martenczuk in G. Braga da Cruz, zastopniki,

      tožena stranka,
      katere predmet je predlog za razglasitev ničnosti Odločbe Komisije 2005/406/ES z dne 15. oktobra 2003 o začasnih ukrepih,
         ki jih je izvajala Portugalska za RTP (UL 2005, L 142, str. 1), v delu, v katerem je s to odločbo razglašeno, da nekateri
         ukrepi niso državne pomoči in da so drugi združljivi s skupnim trgom,

      SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (peti senat),
      v sestavi M. Vilaras (poročevalec), predsednik, M. E. Martins Ribeiro in K. Jürimäe, sodnici,
      sodni tajnik: J. Palacio González, glavni administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 22. novembra 2007
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Pravni okvir
      1        Člen 16 ES določa:

      „Brez poseganja v člene 73 [ES], 86 [ES] in 87 [ES] ter ob upoštevanju položaja, ki ga imajo službe splošnega gospodarskega
         pomena v okviru skupnih vrednot Unije, pa tudi njihove vloge pri pospeševanju socialne in teritorialne kohezije, skrbijo Skupnost
         in države članice v mejah svojih pristojnosti na področju uporabe te pogodbe za to, da takšne službe delujejo na podlagi načel
         in pogojev, ki jim omogočajo izpolnjevanje njihovih nalog.“

      2        Člen 86(2) ES določa:

      „Podjetja, pooblaščena za opravljanje storitev splošnega gospodarskega pomena, oziroma podjetja, ki imajo značaj dohodkovnega
         monopola, ravnajo po pravilih iz te pogodbe, zlasti po pravilih o konkurenci, kolikor uporaba takšnih pravil pravno ali dejansko
         ne ovira izvajanja posebnih nalog, ki so jim dodeljene. Razvoj trgovine ne sme biti prizadet v takšnem obsegu, ki bi bil v
         nasprotju z interesi Skupnosti.“

      3        Člen 87(1) ES določa:

      „Razen če ta pogodba ne določa drugače, je vsaka pomoč, ki jo dodeli država članica, ali kakršna koli vrsta pomoči iz državnih
         sredstev, ki izkrivlja ali bi lahko izkrivljala konkurenco z dajanjem prednosti posameznim podjetjem ali proizvodnji posameznega
         blaga, nezdružljiva s skupnim trgom, kolikor prizadene trgovino med državami članicami.“

      4        Protokol o sistemu javne radiotelevizije v državah članicah (UL 1997, C 340, str. 109, v nadaljevanju: amsterdamski protokol),
         ki je bil uveden z amsterdamsko pogodbo v prilogi k Pogodbi ES, določa:

      „[Države članice] so se ob upoštevanju neposredne povezanosti sistema javne radiotelevizije v državah članicah z demokratičnimi,
         socialnimi in kulturnimi potrebami vsake družbe in potrebo po ohranitvi medijske pluralnosti, dogovorile o naslednjih razlagalnih
         določbah, ki so priložene Pogodbi [ES]:

      Določbe Pogodbe [ES] ne posegajo v pristojnost držav članic glede financiranja storitev javne radiotelevizije, če je takšno
         financiranje odobreno radiotelevizijskim zavodom za opravljanje javne službe, kakor jo naloži, opredeli in organizira vsaka
         država članica, in če ne vpliva na trgovinske pogoje in konkurenco v Skupnosti do te mere, da bi bilo to v nasprotju s skupnimi
         interesi, pri čemer je treba upoštevati zagotavljanje teh javnih storitev.“

      5        Komisija je 15. novembra 2001 objavila sporočilo o uporabi pravil o državni pomoči za storitve javne radiodifuzije (UL C 320,
         str. 5, v nadaljevanju: sporočilo o radiodifuziji), v katerem je določila načela, ki jih bo upoštevala pri uporabi členov
         87 ES in 86(2) ES za državno financiranje storitev javne radiodifuzije (točka 4 tega sporočila).

       Dejansko stanje spora
      6        RTP − Radiotelevisão Portuguesa, SA, je delniška družba z javnim kapitalom, ki opravlja storitev portugalske javne televizije
         na podlagi pogodb z naslovom „Pogodbe o koncesiji za službe javne televizije“, zaporedoma sklenjenih 17. marca 1993 in 31. decembra
         1996 (v nadaljevanju skupaj: pogodbe o izvajanju javne službe).

      7        Tožeča stranka SIC − Sociedade Independente de Comunicação, SA − je družba komercialne televizije, ki oddaja enega glavnih
         zasebnih portugalskih televizijskih programov.

      8        Tožeča stranka je z vložitvijo treh pritožb z dne 30. julija 1993 in z dne 12. februarja 1994 (NN 133/B/01), z dne 16. oktobra
         1996 (NN 85/B/2001) in z dne 18. junija 1997 (NN 94/B/99) Komisijo obvestila, da je Portugalska republika izvedla določeno
         število začasnih ukrepov in letnih denarnih nadomestil v korist RTP, ki naj bi pomenili državne pomoči, nezdružljive s skupnim
         trgom.

      9        Tožeča stranka je 3. marca 1997 pri Sodišču prve stopnje vložila tožbo, ki je bila vpisana pod opravilno številko T‑46/97,
         za razglasitev ničnosti odločbe Komisije z dne 7. novembra 1996, ki je bila sprejeta brez začetka predhodnega formalnega postopka
         preiskave, predvidenega v členu 93(2) Pogodbe ES (postal člen 88(2) ES), in ki se nanaša na postopek uporabe člena 88 ES na
         področju financiranja javnih televizijskih programov, ter za razglasitev ničnosti odločbe, ki naj bi jo vseboval dopis Komisije
         z dne 20. decembra 1996. Komisija je s to odločbo in tem dopisom v zvezi z nekaterimi ukrepi, o katerih je bila obveščena
         s pritožbami, menila, da ti niso bili državne pomoči, ter v zvezi z nekaterimi drugimi od teh ukrepov zahtevala podatke od
         portugalskih organov.

      10      Sodišče prve stopnje je v sodbi z dne 10. maja 2000 v zadevi SIC proti Komisiji (T-46/97, Recueil, str. II-2125) ob ugotovitvi,
         da je dejstvo, da so resne težave ostale še ob koncu predhodne preučitve Komisije, ki je trajala precej dlje, kot je običajno
         potrebno, upravičilo začetek formalnega postopka preiskave s strani Komisije (točke od 105 do 109 navedene sodbe), odločbo
         z dne 7. novembra 1996 razglasilo za nično. Sodišče prve stopnje je zato zavrglo tožbo zoper dopis z dne 20. decembra 1996
         kot nedopustno, ker ta dopis ni vseboval odločbe (točka 49 navedene sodbe).

      11      Na podlagi te sodbe je tožeča stranka s tremi dopisi z dne 26. julija 2001 naslovila na Komisijo tri pozive k ukrepanju v
         zvezi z njenimi tremi pritožbami; namen teh pozivov je bil začetek formalnega postopka preiskave v zvezi z ukrepi, ki so bili
         navedeni v teh pritožbah.

      12      Tožeča stranka je na podlagi teh pozivov k ukrepanju pri Sodišču prve stopnje vložila dve tožbi zaradi nedelovanja z dne 6. decembra
         2001, ki sta bili vpisani pod opravilnima številkama T‑297/01 in T‑298/01. Postopek v zvezi s tema tožbama je bil ustavljen
         na podlagi pobude Komisije z dne 7. novembra 2001 in njenih stališč z dne 13. novembra 2001 in 30. septembra 2003 (točki 13
         in 14 v nadaljevanju) (sodba Sodišča prve stopnje z dne 19. februarja 2004 v zadevi SIC proti Komisiji, T-297/01 in T-298/01,
         Recueil, str. II-743).

      13      Komisija je z dopisom z dne 7. novembra 2001 v zvezi z letnimi denarnimi nadomestili, ki so navedena v točki 8 zgoraj, pozvala
         Portugalsko republiko na podlagi člena 10(3) Uredbe Sveta (ES) št. 659/1999 z dne 22. marca 1999 o določitvi podrobnih pravil
         za uporabo člena 88 ES (UL L 83, str. 1), naj ji predloži podatke, na podlagi katerih bo lahko odločila, ali so ta plačila
         nove ali obstoječe pomoči. Nato je Komisija z dopisom z dne 30. septembra 2003 od Portugalske republike uradno zahtevala,
         naj predloži pripombe na podlagi člena 17(2) Uredbe št. 659/1999, s čimer je začela prvo fazo v zvezi s preiskavo, ali so
         ti ukrepi obstoječe pomoči. Letna denarna nadomestila in postopek, ki se je v zvezi z njimi začel z odločbo z dne 30. septembra
         2003, niso predmet obravnavane tožbe.

      14      Komisija je z dopisom z dne 13. novembra 2001 obvestila Portugalsko republiko o odločbi o začetku formalnega postopka preiskave,
         predvidenega v členu 88(2) ES, v zvezi z določenim številom začasnih ukrepov, ki jih je Portugalska republika sprejela v korist
         RTP med letoma 1992 in 1998. Ti ukrepi so bili:

      –        oprostitev plačila dajatev in stroškov v zvezi z registracijo akta o ustanovitvi RTP v znesku 33 milijonov PTE (portugalskih
         eskudov) (v nadaljevanju: davčne oprostitve);

      –        olajšave, ki jih je družba Portugal Telekom odobrila družbi RTP za plačilo pristojbin za uporabo televizijskega radiodifuzijskega
         omrežja (v nadaljevanju: olajšave pri plačilu pristojbine);

      –        prijateljski dogovor med organom za socialno varnost in RTP v zvezi z odlogom plačila dolga RTP temu organu in opustitev zahteve
         za izterjavo zamudnih obresti;

      –        povečanje kapitala RTP za 5,4 milijarde PTE leta 1993, pobotanega s prodajo televizijskega radiodifuzijskega omrežja RTP;
      –        izdaja obveznic leta 1994 v znesku 5 milijard PTE, ki jih je zagotovila Portugalska republika (v nadaljevanju: izdaja obveznic
         iz leta 1994);

      –        protokol med RTP in portugalskim ministrstvom za kulturo, sklenjen leta 1996, o financiranju pospeševanja kinematografije
         s strani RTP;

      –        program prestrukturiranja za obdobje od leta 1996 do 2000;
      –        povečanje kapitala RTP s strani Portugalske republike med letoma 1994 in 1997 v višini 52,2 milijarde PTE;
      –        posojila v skupnem znesku 20 milijard PTE, ki jih je Portugalska republika odobrila RTP leta 1997 in 1998.
      15      Sklep o začetku formalnega postopka preiskave je bil objavljen v Uradnem listu Evropskih skupnosti (UL 2002, C 85, str. 9) in je bil tožeči stranki vročen z dopisom z dne 8. januarja 2002. V tem sklepu je Komisija zainteresirane
         stranke pozvala, naj predložijo pripombe.

      16      Tožeča stranka je z dopisoma z dne 8. februarja 2002, sklic 1543.003.CA.001, in z dne 9. maja 2002, sklic 1543.003.OB.001,
         Komisiji predložila pripombe.

      17      Tožeča stranka je v teh pripombah Komisijo zaprosila, naj od portugalskih organov zahteva izročitev zunanjih revizijskih poročil
         za RTP, ki so predvidena s členom 19 pogodbe o izvajanju javne službe iz leta 1993 in s členom 25 pogodbe o izvajanju javne
         službe iz leta 1996 (v nadaljevanju: pogodbena zunanja revizijska poročila). Tožeča stranka je zaprosila za dovoljenje, da
         lahko poda navedbe o vsebini teh poročil.

      18      Komisija tožeči stranki v zvezi s temi prošnjami ni odgovorila.

      19      Tožeča stranka je, da bi se seznanila o pogodbenih zunanjih revizijskih poročilih ali dobila potrdilo, da ta ne obstajajo,
         od marca 2003 na nacionalni ravni sprožila več zaporednih postopkov, najprej pri ministrstvu za notranje zadeve in finance,
         ministru, odgovornem za naloge predsednika, in predsedniku upravnega sveta RTP, nato pri komisiji za dostop do portugalskih
         upravnih dokumentov in, končno, pri Tribunal Administrativo de Círculo de Lisboa (okrožno upravno sodišče v Lizboni, Portugalska).

      20      Tožeča stranka je z dopisom z dne 16. maja 2003 ponovila prošnjo Komisiji, naj od portugalskih organov zahteva predložitev
         pogodbenih zunanjih revizijskih poročil.

      21      Komisija v dopisu z dne 19. junija 2003 tej prošnji ni ugodila.

      22      Tožeča stranka je v dopisu z dne 4. avgusta 2003, naslovljenem na Komisijo, prerekala njeno stališče.

      23      Komisija je z Odločbo 2005/406/ES z dne 15. oktobra 2003 o začasnih ukrepih, ki jih je izvajala Portugalska za RTP (UL 2005,
         L 142, str. 1, v nadaljevanju: izpodbijana odločba), odločila, da so nekateri začasni ukrepi državne pomoči, ki so združljive
         s skupnim trgom (člen 1 izpodbijane odločbe), medtem ko drugi začasni ukrepi niso državne pomoči (člen 2 izpodbijane odločbe).

      24      Portugalski organi so z dopisom z dne 4. decembra 2003 in na podlagi sodbe Tribunal Administrativo de Círculo de Lisboa z
         dne 16. oktobra 2003 tožečo stranko seznanili z enim od pogodbenih zunanjih revizijskih poročil, ki ga je neka revizijska
         družba izvedla leta 2001 za poslovno leto 1998 (v nadaljevanju: pogodbeno zunanje revizijsko poročilo za leto 1998). Portugalski
         organi so tožečo stranko v zvezi s pogodbenimi zunanjimi revizijskimi poročili za leta od 1993 do 1997 obvestili, da „ker
         jih minister, odgovoren za naloge predsednika, nima, ne more izdati potrdila, saj obstoja ali neobstoja teh poročil ni mogoče
         z gotovostjo dokazati“.

      25      Komisija je z dopisom z dne 11. decembra 2003 tožeči stranki sporočila izpodbijano odločbo.

       Postopek in predlogi strank
      26      Tožeča stranka je 31. decembra 2003 v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje vložila to tožbo.

      27      Sestava senatov Sodišča prve stopnje je bila od 13. septembra 2004 spremenjena, tako da je bil sodnik poročevalec kot predsednik
         razporejen v peti senat, ki mu je bila zato dodeljena ta zadeva.

      28      Tožeča stranka je v prilogi k repliki predložila revizijsko poročilo upravljanja RTP, št. 08/2002, z dne 6. junija 2002, ki
         ga je pripravilo Tribunal de Contas (računsko sodišče, Portugalska) (v nadaljevanju: poročilo Tribunal de Contas). Poleg tega
         je tožeča stranka na podlagi člena 65(b) Poslovnika Sodišča prve stopnje Sodišče prve stopnje zaprosila, naj zahteva od Komisije
         predložitev podrobnih podatkov, ki so jih portugalski organi na podlagi odgovora na tožbo posredovali tej instituciji.

      29      Tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

      –        člen 1 izpodbijane odločbe razglasi za ničnega, ker ne izpolnjuje potrebnih meril za uporabo člena 86(2) ES;
      –        člen 2 izpodbijane odločbe razglasi za ničnega, ker je v njem navedeno, da davčne oprostitve, olajšave pri plačilu pristojbine
         in izdaja obveznic iz leta 1994 niso državne pomoči;

      –        Komisiji naloži plačilo stroškov.
      30      Komisija Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

      –        tožbo zavrne;
      –        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
       Pravo
      31      Obravnavana tožba se poleg štirih tožbenih razlogov, ki se nanašajo, prvič, na kršitev dolžnosti skrbnega ravnanja in nepristranskosti,
         drugič, na napačne ugotovitve dejanskega stanja in kršitev obveznosti obrazložitve, tretjič, na napačno uporabo prava, ki
         je privedla do neopredelitve nekaterih ukrepov kot državnih pomoči, četrtič, na napačno uporabo prava v zvezi s pogoji uporabe
         člena 86(2) ES, v bistvu nanaša na dve glavni izpodbijanji dveh členov izreka izpodbijane odločbe ter v zvezi s tretjim in
         četrtim ničnostnim tožbenim razlogom.

      32      Prvo glavno izpodbijanje, ki izhaja iz tretjega ničnostnega tožbenega razloga, se nanaša na ugotovitev Komisije, ki je navedena
         v členu 2 izpodbijane odločbe, da nekateri ukrepi, ki jih je sprejela Portugalska republika, niso državne pomoči v smislu
         člena 87(1) ES.

      33      Drugo glavno izpodbijanje, ki ustreza četrtemu ničnostnemu tožbenemu razlogu, se nanaša na ugotovitev Komisije, da se za druge
         ukrepe, ki so sicer državne pomoči v smislu člena 87(1) ES, lahko uporabi izjema iz člena 86(2) ES (člen 1 izpodbijane odločbe).

      34      Tožeča stranka zlasti v povezavi z drugim izpodbijanjem, v prvem in nekaterih elementih drugega tožbenega razloga uveljavlja,
         da Komisija ni izpolnila dolžnosti skrbne in nepristranske preiskave.

      35      Najprej je treba preučiti prvo glavno izpodbijanje in v zvezi s tem tretji ničnostni tožbeni razlog.

       Tretji tožbeni razlog v zvezi z napačno uporabo prava, ki je privedla do neopredelitve nekaterih ukrepov kot državnih pomoči
       Prvi del v zvezi z neopredelitvijo davčnih oprostitev kot državnih pomoči
      –       Trditve strank
      36      Po mnenju tožeče stranke je ukrep, ki je predviden v členu 11(1) Lei n° 21/92, transforma a Radiotelevisão Portuguesa, E.P.,
         em sociedade anónima, z dne 14. avgusta 1992 (portugalski zakon št. 21/92 o preoblikovanju Radiotelevisão Portuguesa, E.P.,
         v delniško družbo) (Diário da República I, serija I-A, št. 187, z dne 14. avgusta 1992, v nadaljevanju: zakon št. 21/92) in omogoča uradno registracijo, brez notarskega
         zapisa, preoblikovanja RTP v delniško družbo, RTP podelil ugodnost, ki je preostali gospodarski subjekti, prisotni na tem
         trgu, niso bili deležni. V bistvu se ta ugodnost kaže v oprostitvi RTP plačila stroškov za registracijo in nagrad v zvezi
         s tem preoblikovanjem. Ta oprostitev naj bi znašala 33 milijonov PTE.

      37      Poleg tega naj bi člen 11(2) zakona št. 21/92 predvideval, da je RTP brez omejitev opravičena plačila stroškov in nagrad v
         zvezi z akti za vpis, registracijo ali zaznambo pri vseh registrih, upravnih službah ter javnih organih.

      38      Te državne določbe, ki prejemnemu podjetju omogočajo ugodnosti in so selektivne, saj veljajo le za javnega izdajatelja programov,
         v nasprotju z mnenjem Komisije v izpodbijani odločbi pomenijo državne pomoči (uvodna izjava 125 in naslednje izpodbijane odločbe).

      39      Ni jasno, kako je mogoče z vidika splošnih načel in splošne sistematike pravnega sistema, ki velja na Portugalskem, upravičiti
         – kar se zdi, da podpira Komisija – dodelitev takih privilegijev RTP.

      40      Komisija v odgovor ponavlja svoje razlogovanje iz uvodne izjave 125 in naslednjih izpodbijane odločbe.

      41      Komisija pripominja, da preoblikovanje RTP v delniško družbo ni bil nujen ukrep in ga prav tako ni mogoče obravnavati kot
         ugodnost. Namen tega ukrepa je bilo le približati delovanje javnega izdajatelja delovanju zasebnih izdajateljev.

      42      Komisija poleg tega dodaja, da čeprav bi bile navedbe tožeče stranke pravilne in bi morala RTP nositi vse notarske stroške
         in stroške registracije v zvezi s spremembo statusa, bi stroške, ki bi iz tega nastali, nosila Portugalska republika sama,
         ne da bi bilo mogoče te „pomoči“ šteti za nezakonite, saj bi bile, ker bi bile neposredno povezane z opravljanjem javne službe
         RTP, nujne za ustanovitev podjetja.

      –       Presoja Sodišča prve stopnje
      43      Po ustaljeni sodni praksi se za opredelitev državne pomoči zahteva, da so izpolnjeni vsi pogoji iz člena 87(1) ES (sodbe Sodišča
         z dne 21. marca 1990 v zadevi Belgija proti Komisiji, C-142/87, Recueil, str. I-959, točka 25; z dne 14. septembra 1994 v
         zadevi Španija proti Komisiji, od C-278/92 do C-280/92, Recueil, str. I-4103, točka 20, in z dne 16. maja 2002 v zadevi Francija
         proti Komisiji, C-482/99, Recueil, str. I-4397, točka 68).

      44      Načelo prepovedi državnih pomoči, določeno v členu 87(1) ES, zahteva izpolnitev naslednjih pogojev. Prvič, obstajati mora
         ukrep države ali z državnimi sredstvi. Drugič, ta ukrep mora njenemu upravičencu dodeliti prednost. Tretjič, s tem ukrepom
         je mogoče prizadeti trgovino med državami članicami. Četrtič, izkrivljati mora konkurenco ali groziti, da jo bo izkrivljala.

      45      Prvi pogoj v zvezi z uporabo državnih sredstev v tej zadevi ni sporen. Ni sporno, da je ta pogoj izpolnjen.

      46      Tožeča stranka osredotoča svoje trditve na drugi pogoj. Davčne oprostitve so RTP omogočale in ji še vedno selektivno omogočajo
         ekonomske prednosti, do katerih niso upravičeni preostali gospodarski subjekti.

      47      Sodišče prve stopnje ugotavlja, da tožeča stranka razlikuje v bistvu med dvema prednostma.

      48      Prvič, RTP je bila dodeljena enkratna prednost, ki je v oprostitvi plačila stroškov registracije in nagrad v zvezi s preoblikovanjem
         RTP v delniško družbo.

      49      Drugič, RTP je bila dodeljena trajna prednost, ki je v oprostitvi plačila vseh stroškov in nagrad, brez omejitev, v zvezi
         z vsemi akti za vpis, registracijo ali zaznambo, pri vseh upravnih službah.

      50      Najprej je treba preučiti enkratne prednosti, ki jih je RTP prejela po navedbah tožeče stranke.

      51      Ta prednost je sestavljena iz dveh delov: po eni strani je bila RTP oproščena običajne zahteve po sestavi notarskega zapisa
         in na podlagi tega od plačila notarske nagrade (imenovana tudi „plačilo notarskih storitev“), ki se nanaša na to. Po drugi
         strani pa je bila oproščena plačila stroškov za registracijo in s tem povezanimi stroški objave, saj so bile formalnosti registracije
         v zvezi s preoblikovanjem RTP v delniško družbo opravljene po uradni dolžnosti, formalnosti v zvezi z objavo pa po mnenju
         Komisije zaradi objave zakona št. 21/92 v Diário da República niso bile pomembne (točka 36 zgoraj).

      52      Komisija v izpodbijani odločbi v zvezi s tema deloma enkratne prednosti trdi, da člen 11(1) zakona št. 21/92, na podlagi katerega
         je RTP oproščena plačila notarskih storitev in stroškov registracije, RTP ne podeljuje posebne ugodnosti. To besedilo le potrjuje,
         da se za posebni primer RTP uporabi Lei n° 84/88 transformação das empresas públicas em sociedades anónimas z dne 20. julija
         1988 (portugalski zakon št. 84/88 o preoblikovanju javnih podjetij v delniške družbe) (Diário da República I, serija I, št. 166, z dne 20. julija 1988, v nadaljevanju: zakon št. 84/88), zakon, ki določa, da je z uredbo z zakonsko
         močjo mogoče javna podjetja preoblikovati v javne delniške družbe, pri čemer je uredba z zakonsko močjo akt, s katerim se
         odobri statut delniške družbe in ga je mogoče šteti kot zadosten dokument glede na vse zahteve na področju registracije (uvodna
         izjava 127 izpodbijane odločbe). Drugačna obravnava javnih podjetij, ki preoblikujejo svoj pravni status v javno delniško
         družbo, izhaja iz notranje logike sistema in tem podjetjem ne podeljuje posebne prednosti, saj ne obstajajo ustrezna dejstva,
         ki bi povzročila te stroške (uvodna izjava 128 izpodbijane odločbe).

      53      Pred preučitvijo te obrazložitve Komisije je treba navesti upoštevne določbe portugalske zakonodaje.

      54      Člen 1 zakona št. 84/88 določa:

      „Javna podjetja [...] se lahko v skladu z Ustavo in s to uredbo z zakonsko močjo preoblikujejo v javne delniške družbe z javnim
         kapitalom ali prevladujočim javnim kapitalom.“

      55      Člen 3(3) zakona št. 84/88 določa, da je „[uredba z zakonsko močjo, ki izvaja to preoblikovanje,] zadostna pravna podlaga
         za vse akte, potrebne za registracijo“.

      56      Člen 11(1) in (2) zakona št. 21/92 določa:

      „1. V prilogi k temu zakonu je odobren statut RTP, SA, za katerega ni potreben notarski zapis, s tem povezane registracije
         pa se na podlagi njegove objave v Diário da República opravijo po uradni dolžnosti, brez plačila taks in nagrad.

      2. Vsi akti vpisa, registracije, zaznambe pri vseh službah za registracijo, upravnih službah ali javnih organih, zlasti pri
         državnem registru pravnih oseb, pri vseh zemljiškoknjižnih uradih in pri registru motornih vozil, se izvršijo zgolj na podlagi
         zahteve, ki jo podpišeta dva člana upravnega sveta družbe, in so oproščeni plačila vseh taks in nagrad.“

      57      Najprej, tako iz naslova zakona št. 84/88 (glej točko 52 zgoraj) kot iz člena 1 tega zakona (glej točko 54 zgoraj) izhaja,
         da ta ne vzpostavlja splošnega ukrepa, ki bi veljal za vse gospodarske subjekte. Ta zakon velja le za preoblikovanja javnih
         podjetij v delniške družbe. Za zasebna podjetja torej ta ugodnost ne velja.

      58      Tožeča stranka poleg tega v tožbi podrobno navaja, da za zasebno podjetje, za katero veljajo tržna pravila, ob spremembi pravnega
         statusa ne veljajo davčne oprostitve, ki so se uporabile za RTP.

      59      Čeprav Komisija v uvodni izjavi 125 izpodbijane odločbe priznava, da je pristojna „za presojo, ali ukrep [...] velja izključno
         za RTP (ali morda samo za javna podjetja), ne pa za zasebna podjetja“, v nadaljevanju izpodbijane odločbe ne daje nobenega
         odgovora na to vprašanje, niti glede enkratnih prednosti.

      60      Tako uvodne izjave od 126 do 129 izpodbijane odločbe nikakor ne izpodbijajo ugotovitve iz točke 57 zgoraj, da določbe zakona
         št. 84/88 veljajo posebej za javna podjetja.

      61      Uvodna izjava 126 izpodbijane odločbe sicer določa, da RTP ni upravičena do splošne oprostitve stroškov registracije. Vendar
         to ne izpodbija dejstva, da je ta oprostitev, četudi ni splošna, priznana z zakonom št. 84/88 le javnim podjetjem in ne vsem
         subjektom.

      62      Čeprav uvodna izjava 127 izpodbijane odločbe določa, da člen 11 zakona št. 21/92 zgolj potrjuje, da zakon št. 84/88 velja
         za RTP in da torej zakon št. 21/92 RTP ne priznava posebne prednosti, ampak v zvezi s tem zanjo uporabi le splošni sistem
         zakona št. 84/88, ostaja dejstvo, da je ta sistem „splošen“ zgolj za javna podjetja. Ne velja za druge gospodarske subjekte.
         Zato gre v smislu pravil, ki veljajo na področju državnih pomoči, očitno za prednost, ki je bila priznana posebej nekaterim
         podjetjem.

      63      Komisija v uvodni izjavi 128 izpodbijane odločbe trdi, da „[drugačna] obravnava javnih podjetij, ki preoblikujejo svoj pravni
         status v javno delniško družbo, izhaja iz notranje logike sistema in tem podjetjem ne podeljuje posebne prednosti, saj ne
         obstajajo ustrezna dejstva, ki bi povzročila te stroške“.

      64      Res je, da tega pogoja selektivnosti ne izpolnjuje državni ukrep, ki kljub podelitvi prednosti posebni kategoriji gospodarskih
         subjektov ne odstopa od običajne uporabe sistema, ampak se nasprotno ta ukrep vanj vključi in s tem postane sestavni del tega
         sistema ali pa je različna obravnava utemeljena z naravo ali ureditvijo sistema (glej sklepne predloge generalnega pravobranilca
         A. Tizzana k sodbi Sodišča z dne 3. marca 2005 v zadevi Heiser, C-172/03, ZOdl., str. I-1627, I-1631, točka 47; generalnega
         pravobranilca F. G. Jacobsa k sodbi Sodišča z dne 13. marca 2001 v zadevi PreussenElektra, C-379/98, Recueil, str. I-2099,
         I-2103, točka 130, in generalnega pravobranilca P. Légerja k sodbi Sodišča z dne 29. aprila 2004 v zadevi Nizozemska proti
         Komisiji, C-159/01, Recueil, str. I‑4461, I-4463, točki 36 in 37, ter sodbi Sodišča prve stopnje z dne 29. septembra 2000
         v zadevi CETM proti Komisiji, T-55/99, Recueil, str. II-3207, točka 52, in navedena sodna praksa, in z dne 1. julija 2004
         v zadevi Salzgitter proti Komisiji, T-308/00, ZOdl., str. I-1933, točka 42, in navedena sodna praksa).

      65      Vendar pa za to, da bi lahko v takem primeru ugotovili, da oprostitev plačila notarskih stroškov, ki so prvi del enkratnih
         prednosti, ni državna pomoč, ampak je utemeljena z naravo in splošno logiko sistema, v katerega je vključena, ne zadostuje
         ugotovitev, kot je trdila Komisija, da zaradi sklicevanja na zakon o preoblikovanju javnih podjetij v delniške družbe niso
         obstajala dejstva, ki bi povzročila notarske stroške. Takšna ugotovitev bi bila poustvarjanje že dokazanega.

      66      Vprašanje, ki bi ga morala Komisija preučiti, je bilo, ali je skladno z logiko portugalskega pravnega sistema, da se preoblikovanje
         javnih podjetij v delniške družbe izvede z zakonom, oziroma ali sklicevanje na ta zakon pri izvajanju tega preoblikovanja
         pomeni izjemo, ki zaradi posledic, ki iz tega izhajajo (nepotrebnost notarskega zapisa in zato neobstoj s tem povezanih stroškov),
         dejansko daje javnim podjetjem prednost pred drugimi podjetji.

      67      Sodišče prve stopnje zato meni, da Komisija, ker ni preučila vprašanja, ali oprostitev plačila notarskih storitev kljub svoji
         posebnosti ne pomeni državne pomoči, saj sklicevanje na zakonodajni instrument, ki ima za posledico to oprostitev, ni bilo
         izbrano s ciljem, da bi se javnim podjetjem omogočilo izogniti se stroškom, ampak je zgolj del logike portugalskega pravnega
         sistema, ni zakonito utemeljila svoje odločitve, da oprostitev plačila notarskih storitev ni državna pomoč.

      68      Sodišče prve stopnje je v zvezi z drugim delom enkratne prednosti, torej oprostitvijo stroškov registracije in stroškov objave
         v zvezi z preoblikovanjem RTP v delniško družbo, navedlo, da je Komisija v uvodni izjavi 129 izpodbijane odločbe trdila, da
         je treba uporabiti enako utemeljitev, kot je navedena v uvodni izjavi 128 izpodbijane odločbe. Komisija v bistvu dodaja, da
         bi bilo zaradi objave zakona št. 21/92 (ki v prilogi vsebuje statut RTP) v Diário da República, odveč RTP naložiti obveznost objave skupne zakonodaje. Objava v Diário da República bi imela enake učinke kot registracija.

      69      Četudi bi bile te trditve v zvezi z učinki objave v Diário da República pravilne – kar je sicer dvomljivo, saj besedilo portugalskega zakona (navedenega v točki 55 zgoraj) predlaga, nasprotno, naj
         formalnosti registracije ostanejo obvezne, čeprav je preoblikovanje RTP v delniško družbo nastopilo na podlagi zakonodajnega
         akta – še vedno ostaja vprašanje, ali je v skladu s portugalskim pravnim sistemom, da preoblikovanje RTP v delniško družbo
         ne nastopi po običajnem postopku za zasebne družbe, torej na podlagi notarskega zapisa (z vsemi pravnimi posledicami skupne
         zakonodaje, ki iz tega izhajajo, glede formalnosti registracije in objave), ampak na podlagi zakona.

      70      Ker Komisija v izpodbijani odločbi ni odgovorila na to vprašanje, je treba ugotoviti, da ta institucija, tako kot v zvezi
         z oprostitvijo plačila notarskih storitev tudi v zvezi z oprostitvijo stroškov registracije in objave, povezanih s preoblikovanjem
         RTP v delniško družbo, ni pravno zadostno dokazala, da ta oprostitev RTP ni dala posebne prednosti in da ne gre za državno
         pomoč.

      71      Tožeča stranka, dalje, v zvezi s trajno prednostjo, ki je bila dodeljena RTP, trdi, da RTP brez omejitve prejema ugodnosti
         oprostitve plačila vseh stroškov in nagrad za vse akte v zvezi z vpisom, registracijo ali zaznambo pri vseh organih.

      72      Komisija v odgovoru na tožbo ugovarja, da člen 11(2) zakona št. 21/92 (glej točko 56 zgoraj) zgolj potrjuje, da za RTP velja
         določba s splošno veljavnostjo, to je člen 1 Decreto-Lei nº 404/90 z dne 21. decembra 1990 (portugalska uredba z zakonsko
         močjo št. 404/90) (Diário da República I, serija I, št. 293 z dne 21. decembra 1990, v nadaljevanju: uredba z zakonsko močjo št. 404/90) o potrditvi sistema oprostitev
         stroškov preoblikovanja („regime de isenção de sisa“) podjetij, ki sklepajo akte o sodelovanju ali akte o koncentraciji (glej
         zlasti uvodno izjavo 130 izpodbijane odločbe).

      73      Poleg tega Komisija prereka, da je oprostitev, dodeljena s členom 11(2) zakona št. 21/92, „splošna“ v smislu trajnosti v času.
         Komisija trdi, da je RTP večkrat plačala notarske stroške in stroške registracije, povezane s spremembami po njenem preoblikovanju
         v delniško družbo (glej zlasti uvodno izjavo 126 izpodbijane odločbe).

      74      Sodišče prve stopnje navaja, da je ugotovitev Komisije nujno v trditvi, da gre pri členu 11(2) zakona št. 21/92 le za uporabo
         splošnega pravila v posameznem primeru in da pogoj posebnosti, ki ga zahteva člen 87(1) ES za označitev državne pomoči, v
         obravnavanem primeru ni izpolnjen.

      75      Ta utemeljitev Komisije ni prepričljiva, če se sklicujemo na besedilo uredbe z zakonsko močjo št. 404/90, ki v členih 1 in
         2 določa:

      „Člen 1
      Podjetjem, ki so izvršila akt sodelovanja ali koncentracije do 31. decembra 1993, se lahko odobri oprostitev davka na prenos
         stalnih sredstev, ki so potrebna za takšno koncentracijo ali sodelovanje, kot tudi oprostitev nagrad in drugih plačljivih
         pravnih stroškov za izvedbo teh aktov.

      Člen 2
      1. Za namene te uredbe z zakonsko močjo je akt koncentracije:
      a)      združitev dveh ali več posameznih podjetij in/ali družb v novo družbo z delnicami ali deleži [d. d. ali d. o. o.], ki združuje
         celotno premoženje navedenih podjetij ali družb.

      b)      Pripojitev s strani podjetja, ki opravi preoblikovanje v svojo korist, celotnega ali dela premoženja drugega podjetja, čeprav
         zadnjenavedeno ne preneha.

      2. Za namene te uredbe z zakonsko močjo je akt sodelovanja:
      a)      ustanovitev dodatnih združenj podjetij, v skladu z veljavno zakonodajo, katerih namen je opravljanje skupnih storitev, skupen
         ali združen nakup ali prodaja, specializacija ali racionalizacija proizvodnje, tržne raziskave, pospeševanje prodaje, pridobivanje
         in posredovanje tehničnega znanja ali uporabljenih postopkov, razvoj novih tehnik in proizvodov, izobraževanje in izpopolnjevanje
         kadrov, izvajanje posameznih del ali storitev in vseh drugih skupnih ciljev, ki so povezani s tem.

      b)      Ustanovitev neprofitnih pravnih oseb zasebnega prava, kot so združenja javnih podjetij, družbe z javnim kapitalom ali s prevladujočim
         javnim kapitalom, družbe in druge osebe zasebnega prava, ki so ustanovljene z namenom, da v zadevnem sektorju ohranjajo službe
         za tehnično pomoč, organizirajo informacijski sistem, spodbujajo standardizacijo in kakovost proizvodov ter dobro tehnologijo
         proizvodnih postopkov ter na splošno, da preučujejo možnosti za razvoj sektorja.“

      76      Zdi se, da te uredbe z zakonsko močjo, ki je na prvi pogled splošno veljavna norma, nikakor ni mogoče uporabiti za obravnavani
         primer v postopku v glavni stvari, in sicer za preoblikovanje družbe javnega prava v delniško družbo. Ta uredba namreč zadeva
         primere koncentracije ali sodelovanja med dvema ali več podjetji. Tožeča stranka je na obravnavi v odgovor na vprašanje Sodišča
         prve stopnje razložila, ne da bi Komisija temu resno nasprotovala, da uredbe z zakonsko močjo ni mogoče uporabiti v obravnavani
         zadevi.

      77      Zato ni mogoče, da bi se zasebno podjetje, ki namerava spremeniti svojo pravno obliko v delniško družbo, sklicevalo na to
         besedilo, da bi doseglo oprostitev plačila zakonskih dajatev in stroškov, ki so povezani s tem preoblikovanjem. Iz tega sledi,
         da izpodbijana odločba v uvodni izjavi 130 ne dokaže zadostno, da je oprostitev iz člena 11(2) zakona št. 21/92 zgolj uporaba
         splošnega pravila na posameznem primeru RTP.

      78      Sodišče prve stopnje tudi tukaj, tako kot v primeru enkratnih prednosti, ugotavlja, da Komisija ni zadostno pravno dokazala,
         da zadevni ukrep RTP ne daje posebne prednosti in da ta ne pomeni državne pomoči.

      79      Utemeljitev Komisije v zvezi s tem, da oprostitve niso trajne (glej točko 73 zgoraj), je verjetno utemeljena, vendar ne vpliva
         na ugotovitev, da splošnost te oprostitve ni zadostno pravno dokazana, in zato na tej stopnji ni bilo mogoče ugotoviti, da
         ta oprostitev ni državna pomoč.

      80      Komisija je v odgovoru na tožbo podala utemeljitev, da, četudi bi Sodišče prve stopnje ugotovilo, da bi morala RTP plačati
         vse notarske stroške ter stroške registracije in objave, ki veljajo za zasebna podjetja, bi morala stroške, ki iz tega nastanejo,
         plačati Portugalska republika sama, ne da bi bilo mogoče te „pomoči“ šteti za nezakonite, saj bi bile, ker bi bile neposredno
         povezane z opravljanjem javne službe RTP, nujne za ustanovitev podjetja.

      81      Če je trditev Komisije, da je bilo preoblikovanje RTP v delniško družbo izvedeno zato, ker je portugalska vlada menila, da
         je to nujno za dobro izvrševanje nalog javne službe, ki jo ima RTP, pravilna, je razumljivo, da bo, če se za takšno preoblikovanje
         zahtevajo notarski zapis in običajne formalnosti in takšno preoblikovanje samo po sebi ne daje prednosti RTP, stroške v zvezi
         s tem v celoti nosila država.

      82      Vendar ta trditev Komisije, ki ne izhaja iz izpodbijane odločbe, ni podkrepljena z nobenim dokazom. Zato ni izključeno, da
         je portugalska vlada izvedla preoblikovanje RTP v delniško družbo zaradi drugih razlogov, ki niso povezani z dobrim izvrševanje
         nalog javne službe. Komisija v odgovoru na tožbo meni, da to preoblikovanje ni bilo nujno.

      83      Na podlagi teh okoliščin je treba zadnjenavedeno trditev Komisije zavrniti.

      84      Sodišče prve stopnje ob upoštevanju predhodno navedenih preudarkov ugotavlja, da je prvi del obravnavanega tožbenega razloga
         v zvezi z davčnimi oprostitvami pravno utemeljen in mu je zato treba ugoditi.

       Drugi del v zvezi z neopredelitvijo olajšav pri plačilu pristojbin kot državnih pomoči
      –       Trditve strank
      85      Tožeča stranka trdi, da je v skladu s členom 13(1)(f) Lei n° 58/90 regime da actividade de televisão z dne 7. septembra 1990
         (portugalski zakon št. 58/90 o ureditvi televizijske dejavnosti) (Diário da República, serija I, št. 207, z dne 7. septembra 1990, v nadaljevanju: zakon št. 58/90) zamuda pri plačilu pristojbin Portugal Telekom
         razlog za odvzem licence. Glede na težo zagrožene sankcije to nasprotuje ugodni obravnavi, ki je je bila deležna RTP. To nasprotuje
         tudi trditvi Komisije, da Portugalska republika pri določanju pristojbin Portugal Telekom ni razlikovala med RTP in drugimi
         zasebnimi izdajatelji, ker je bil odločilen razumni rok, do katerega je mogoče zahtevati plačilo. Zato je dejstvo, da je Portugal
         Telekom, katerega večinski delničar je bila od leta 1991 do leta 1997 Portugalska republika, odobril zamudna plačila pristojbin
         RTP, pomenilo državno pomoč. Zatrjevano dejstvo, da Portugal Telekom ni izterjal svojih terjatev in zahteval plačila zamudnih
         obresti, samo po sebi ne zadostuje za izpodbijanje te presoje.

      86      Tožeča stranka v repliki trdi, da je Portugalska republika izvajala nadzor nad Portugal Telekom vsaj do leta 1997 in da so
         bili sporazumi med Portugal Telekom in RTP sklenjeni marca 1996 in decembra 1997. RTP je bila v položaju tehničnega stečaja.

      87      Komisija naj bi trdila, da je preučila to točko, vendar tožeča stranka ugotavlja, da izpodbijana odločba ne vsebuje odgovorov
         na vprašanja, ki jih je postavila v upravnem postopku v zvezi z datumom, ko je bil morebitni dolg do Portugal Telekom poravnan,
         glede zneskov zamudnih obresti, ki so bili dejansko poravnani, in zneska dolga RTP do Portugal Telekom na dan vložitve zahtevka.

      88      Dejstvo, da je Autoridade Nacional de Comunicações (portugalski nacionalni organ za komunikacije, v nadaljevanju: ANACOM),
         odgovoren za zagotavljanje spoštovanja pravil za oblikovanje cen radiodifuzijskega omrežja, leta 2003 odločil, da je treba
         znižati znesek pristojbin, ki so jih izdajatelji televizijskega programa plačali Portugal Telekom leta 2002, ne vpliva na
         preiskavo za obdobje od leta 1992 do leta 1998.

      89      Komisija izpodbija stališče tožeče stranke, da Portugalska republika ni vedela za to, da je Portugal Telekom odobril zamude
         pri plačilih in torej domnevno odobril plačilne pogoje, ki niso bili dostopni konkurentom RTP.

      90      Komisija ni a priori izključila uporabe javnih sredstev. Vendar je ugotovila, da ni indicev za dejansko udeležbo portugalskih organov pri sprejetju
         sporazumov v zvezi z odobritvijo odloženih plačil, zato ni mogla ugotoviti, da gre za uporabo takšnih sredstev v smislu člena
         87 ES.

      91      Poleg tega se ravnanje Portugal Telekom pred privatizacijo leta 1997 in po njej ni razlikovalo. Portugal Telekom je po privatizaciji
         še naprej sklepal sporazume z RTP, s katerimi je odobril zamude pri plačilu pristojbin RTP. Glavni razlog za te sporazume
         je bila razlika v letnem znesku pristojbin, povezanem z medsebojno odvisnostjo obeh podjetij. To dejstvo je bilo poleg tega
         poudarjeno v odločbi ANACOM, sprejeti leta 2003, v skladu s katero je moral Portugal Telekom znatno znižati svoje cene. To
         izkazuje, da je Portugal Telekom z RTP posloval kot zasebni upnik.

      92      Komisija je v dupliki navedla, da se je sklicevala na odločbo ANACOM, sprejeto leta 2003, zgolj zato, ker je ta odločba poudarila
         dejstvo, da je bil glavni razlog za sporazume med RTP in Portugal Telekom razlika v znesku letne pristojbine in da je bila
         ta dodaten indic, da je Portugal Telekom ravnal tako, kot bi ravnal zasebni upnik v podobnem položaju.

      –       Presoja Sodišča prve stopnje
      93      Da bi se prednosti lahko opredelile kot pomoči v smislu člena 87(1) ES, jih je treba dodeliti neposredno ali posredno iz državnih sredstev in jih je mogoče pripisati državi (zgoraj v točki 43
         navedena sodba Sodišča Francija proti Komisiji, točka 24, in navedena sodna praksa, sodbi Sodišča z dne 22. maja 2003 v zadevi
         Freskot, C-355/00, Recueil, str. I‑5263, točka 81, in z dne 15. julija 2004 v zadevi Pearle in drugi, C‑345/02, ZOdl., str.
         I-7139, točka 35, sklepni predlogi generalnega pravobranilca F. G. Jacobsa k sodbi Sodišča z dne 3. julija 2003 v zadevi Belgija
         proti Komisiji, C-457/00, Recueil, str. I-6931, str. I-6934, točki 67 in 69, ter sodbi Sodišča prve stopnje z dne 6. marca
         2003 v zadevi Westdeutsche Landesbank Girozentrale in Land Nordrhein-Westfalen proti Komisiji, T-228/99 in T-233/99, Recueil,
         str. II-435, točka 179, in z dne 5. aprila 2006 v zadevi Deutsche Bahn proti Komisiji, T-351/02, ZOdl., str. II-1047, točka
         101).

      94      V skladu s sodno prakso državi ni mogoče pripisati ukrepa le na podlagi okoliščine, da je zadevni ukrep sprejelo javno podjetje
         (zgoraj v točki 43 navedena sodba Francija proti Komisiji, točki 51 in 57).

      95      Četudi država lahko nadzoruje javno podjetje in ima prevladujoč vpliv na njegovo poslovanje, ni mogoče avtomatično predpostavljati
         njenega dejanskega izvrševanja tega nadzora v konkretnem primeru. Javno podjetje lahko deluje z večjo ali manjšo neodvisnostjo,
         glede na stopnjo avtonomije, ki mu jo prepušča država. Torej samo dejstvo, da je javno podjetje pod državnim nadzorom, ni
         dovolj, da se državi pripiše ukrepe, ki jih je sprejelo to podjetje. Preučiti je treba tudi, ali je treba javne organe šteti
         za tako ali drugače povezane s sprejetjem teh ukrepov (zgoraj v točki 43 navedena sodba Francija proti Komisiji, točka 52).

      96      V zvezi s tem ni mogoče zahtevati, da je treba na podlagi podrobnih navodil dokazati, da so javni organi v posameznem primeru
         vzpodbudili javno podjetje, da sprejme ukrepe zadevne pomoči. Po eni strani zaradi tesnih odnosov med državo in javnim podjetjem
         obstaja resna nevarnost, da se bodo prek njih državne pomoči odobrile nepregledno in ob neupoštevanju ureditve državnih pomoči,
         ki jo predvideva Pogodba (zgoraj v točki 43 navedena sodba Francija proti Komisiji, točka 53).

      97      Po drugi strani pa na splošno tretja oseba ravno zaradi privilegiranih odnosov med državo in javnim podjetjem zelo težko dokaže,
         da so bili v posameznem primeru ukrepi, ki jih je sprejelo takšno podjetje, dejansko sprejeti po navodilih javnih organov
         (zgoraj v točki 43 navedena sodba Francija proti Komisiji, točka 54).

      98      Zato je Sodišče v točki 55 zgoraj v točki 43 navedene sodbe Francija proti Komisiji ugotovilo, da je treba priznati, da se
         lahko državi pripiše ukrep pomoči, ki ga je sprejelo javno podjetje, na podlagi celote indicev, ki izvirajo iz okoliščin v
         postopku v glavni stvari in konteksta, v katerem je nastopil ta ukrep. Zato Sodišče opozarja, da je bilo že upoštevano, da
         zadevni organ izpodbijane odločbe ne bi mogel sprejeti, ne da bi upošteval zahteve javnih organov (glej zlasti sodbo Sodišča
         z dne 2. februarja 1988 v zadevi Van der Kooy in drugi proti Komisiji, 67/85, 68/85 in 70/85, Recueil, str. 219, točka 37),
         ali da bi morali, poleg elementov, ki javna podjetja povezujejo z državo zaradi organske narave, ti, prek katerih so bile
         odobrene pomoči, upoštevati smernice medministrskega odbora (sodbi Sodišča z dne 21. marca 1991 v zadevi Italija proti Komisiji,
         C-303/88, Recueil, str. I‑1433, točki 11 in 12, ter C-305/89, Recueil, str. I-1603, točki 13 in 14).

      99      Poleg tega bi lahko bili po potrebi za ugotovitev, da je državi mogoče pripisati ukrep pomoči, ki ga je sprejelo javno podjetje,
         upoštevni tudi drugi indici, kot je zlasti njegova integracija v strukturo javne uprave, narava njegovih dejavnosti in njihovo
         izvajanje na trgu v običajnih razmerah konkurence z drugimi zasebnimi gospodarskimi subjekti, pravni status podjetja, ali
         to spada v javno pravo ali pravo družb, intenzivnost vpliva javnih organov na upravljanje podjetja ali drugi indici, ki v
         posameznem primeru kažejo na vpletenost javnih organov ali na težko verjetni neobstoj vpletenosti pri sprejetju ukrepa, tudi
         ob upoštevanju razsežnosti tega, njegove vsebine ali pogojev, ki jih vsebuje (zgoraj v točki 43 navedena sodba Francija proti
         Komisiji, točka 56).

      100    Vendar le okoliščina, da je javno podjetje ustanovljeno v obliki kapitalske družbe splošnega prava, ob upoštevanju avtonomije,
         ki mu jo lahko daje taka pravna oblika, ni dovolj za izključitev dejstva, da se nek ukrep pomoči, ki ga je sprejela taka družba,
         pripiše državi. Obstoj položaja nadzora in dejanske možnosti izvajanja prevladujočega vpliva v praksi preprečujejo takojšnjo
         izključitev vsakršne povezanosti države z ukrepom, ki ga je sprejela takšna družba, in posledično tveganje nespoštovanja pravil
         Pogodbe v zvezi z državnimi pomočmi, ne glede na samo upoštevnost pravne oblike javnega podjetja za indic, ki med drugim v
         posameznem primeru omogoča ugotovitev vpletenosti države (zgoraj v točki 43 navedena sodba Francija proti Komisiji, točka
         57, in navedena sodna praksa).

      101    Komisija pa je v obravnavani zadevi, potem ko je navedla, da je bila Portugalska republika vsaj do sredine leta 1997 v položaju
         nadzora Portugal Telekom (uvodna izjava 109 izpodbijane odločbe), menila, da ni ničesar, kar bi kazalo na vpletenost portugalskih
         javnih organov v sprejetje ukrepa olajšav pri plačilu pristojbin (uvodna izjava 116 izpodbijane odločbe).

      102    Komisija je v zvezi s tem opozorila, da ureditev cen in storitev, ki jo je predlagal Portugal Telekom, ni razlikovala med
         zasebnimi in javnimi izdajatelji televizijskega programa in da Portugal Telekom v okviru obveznosti univerzalne storitve RTP
         ni bil dolžan zagotavljati omrežne storitve (uvodna izjava 111 izpodbijane odločbe).

      103    Komisija je navedla, da Portugal Telekom, delniška družba zasebnega prava, ni bil integriran v strukturo javne uprave (uvodna
         izjava 113 izpodbijane odločbe).

      104    Komisija je ugotovila, da so ji portugalski javni organi v odgovoru na zastavljeno vprašanje izrecno zagotovili, da niso neposredno
         ali posredno posredovali pri odobritvah olajšav za plačila pristojbin. Poleg tega nobene tretje osebe niso predložile navedb,
         ki bi kazale na takšno posredovanje (uvodna izjava 114 izpodbijane odločbe).

      105    Končno, Komisija je po eni strani trdila, da se ravnanje Portugal Telekom po sredini leta 1997 ni spremenilo, saj je z RTP
         še naprej sklepal sporazume o olajšavah plačil, in po drugi strani podrobno navaja, da je glavni razlog teh sporazumov spor
         glede zneska navedene pristojbine. To je bilo potrjeno z odločbo ANACOM, sprejeto leta 2003 (uvodna izjava 115 izpodbijane
         odločbe).

      106    Sodišče prve stopnje ugotavlja, da so kritike, ki jih navaja tožeča stranka zoper to razlogovanje in navedbe Komisije v izpodbijani
         odločbi, omejene.

      107    Čeprav trditev tožeče stranke, da je Portugalska republika kot večinski delničar Portugal Telekom izvajala nadzor nad zadnjenavedenim,
         sicer pomeni gotovo dejstvo v sporu, vendar ob upoštevanju zgoraj navedene sodne prakse to ni dovolj za ugotovitev vpletenosti
         države v sporni ukrep.

      108    Tožeča stranka trdi, da je zakon vseboval kršitev načela enakosti med zasebnimi in javnimi izdajatelji, glede sankcije za
         primer zamude plačila pristojbine. Ob zamudi plačila bi bila licenca odvzeta le zasebnim izdajateljem.

      109    Sodišče prve stopnje ugotavlja, da čeprav člen 13(1)(f) zakona št. 58/90, tako kot trdi tožeča stranka, obravnava zgolj zasebne
         izdajatelje, to dejstvo ni dovolj za dokaz, da je bila Portugalska republika vpletena v odobritve olajšav pri plačilu pristojbin
         RTP. Komisija v zvezi s tem trdi, ne da bi tožeča stranka to izpodbijala, da Portugal Telekom v okviru dolžnosti univerzalne
         storitve nikakor ni bil zavezan k zagotavljanju radiodifuzijskih storitev RTP. Z drugimi besedami, četudi bi zakon formalno
         predvideval odvzem radiodifuzijskih licenc v primeru zamude plačil samo zasebnim subjektom, Portugal Telekom ni bilo prepovedano,
         da bi prekinil ali odložil izvajanje storitev za RTP v enakem obsegu.

      110    Sodišče prve stopnje, nazadnje, ugotavlja, da tožeča stranka ne nasprotuje presoji Komisije, da so olajšave plačil v glavnem
         posledica razlike v znesku pristojbin med RTP in Portugal Telekom. Tožeča stranka poleg tega trdi, da odločba ANACOM iz leta
         2003 ni bila upoštevna za postopek v glavni stvari. Vendar ta ugovor, ki sicer ne zbuja dvoma o presoji Komisije, ni upošteven.
         Nič ne preprečuje Komisiji, da se sklicuje na to odločbo iz leta 2003 kot na element, ki je sicer oddaljen, vendar upošteven
         za podporo njeni presoji, da je izvorna podlaga za olajšave pri plačilu pristojbin razlika v cenah med RTP in Portugal Telekom.

      111    V zvezi s trditvijo tožeče stranke, da zatrjevano dejstvo, da Portugal Telekom ni izterjal plačila dolga in zamudnih obresti,
         samo po sebi ni dovolj, da ukrepov ne bi opredelili kot državnih pomoči, je treba ugotoviti, da ne gre za vprašanje vpletenosti
         države v sporni ukrep, ampak za vprašanje, ali so bila uporabljena državna sredstva. Vendar to vprašanje ni sporno, ker je
         Komisija v uvodni izjavi 107 izpodbijane odločbe odločila, da ne gre za izplačila iz državnih sredstev.

      112    Končno, v zvezi z navedbo tožeče stranke, da je bila RTP v položaju tehničnega stečaja, ki se lahko razume tako, da je Portugal
         Telekom odobril RTP olajšave pri plačilu pristojbin izključno zaradi vpliva Portugalske republike, je treba poudariti, da
         ta sama po sebi ne vsebuje ničesar, kar bi lahko oprijemljivo ovrglo trditev Komisije, da je razlika v cenah med RTP in Portugal
         Telekom razlog za olajšave pri plačilu pristojbin.

      113    V teh okoliščinah je Sodišče prve stopnje menilo, da tožeča stranka ni uspela izpodbiti presoje Komisije, ki je vsebovana
         v izpodbijani odločbi, in sicer da ni nobenih podatkov, na podlagi katerih bi lahko sklepali, da je Portugalska republika
         vplivala na olajšave pri plačilih pristojbin.

      114    Zato je treba ta del tožbenega razloga zavrniti.

       Tretji del v zvezi z neobstojem opredelitve izdaje obveznic iz leta 1994 kot državne pomoči
      –       Trditve strank
      115    Tožeča stranka prereka, da je bila Komisija na podlagi ugotovitve, da je v obvestilu o izdaji obveznic iz leta 1994 navedeno,
         da RTP jamči za vračilo posojila v svojem imenu, upravičena ugotoviti, da ne gre za državno pomoč.

      116    Iz izpodbijane odločbe izhaja, da je bila RTP leta 1994 v zelo slabem finančnem položaju. Prodaja obveznic leta 1994 je bila
         na trgu uspešna le zato, ker je bila država lastnica celotnega kapitala RTP in ker je bilo jasno, da država ne bo dopustila,
         da bi šlo njeno podjetje v stečaj. Ta položaj bi bilo treba skrbno upoštevati pri presoji zadevnega ukrepa.

      117    Tožeča stranka je v repliki navedla poročilo Tribunal de Contas, iz katerega izhaja, da je zadolžitvena raven RTP pri banki
         posledica dejstva, da je RTP javno podjetje, ki opravlja službo javne televizije in je deležna rednih finančnih pomoči države,
         kar je bilo zadostno jamstvo za različne upnike RTP.

      118    Komisija meni, da je stališče tožeče stranke napačno. Komisija je namreč v izpodbijani odločbi razložila (uvodna izjava 121),
         zakaj je menila, da izdaja obveznic iz leta 1994 ni pomenila državne pomoči. Država ni dala nobenega uradnega jamstva, kar
         priznava tudi tožeča stranka. Poleg tega je sama RTP zagotovila odplačilo dolga. RTP je bila takrat delniška družba in torej
         ni imela pravnega statusa, ki bi impliciral jamstvo države.

      119    Komisija zato meni, da je bila izdaja obveznic leta 1994 izvedena v skladu s tržnimi pogoji in da se država dohodku ni odrekla.
         Končno, dejstvo, da je RTP v lasti države, ne spremeni te ugotovitve ob upoštevanju tega, da v Pogodbi ES ni opredelitve glede
         javnega in zasebnega lastništva zadevnega podjetja.

      120    Komisija trdi, da je poročilo Tribunal de Contas nedopustno, ker ni bilo predloženo v tožbi, in navaja, da že zgolj sklicevanje
         na to poročilo, ki ga navaja tožeča stranka, kaže na to, da Portugalska republika ni zagotovila niti najmanjšega jamstva.

      –       Presoja Sodišča prve stopnje
      121    Komisija se je v uvodni izjavi 121 izpodbijane odločbe izrekla, da ni dobila nobenih podatkov, ki bi dokazovali, da je bila
         izdaja obveznic iz leta 1994 podkrepljena z jamstvom države. Iz prospekta te izdaje obveznic izhaja, da RTP sama jamči za
         vračilo dolga. Pravni status RTP ni impliciral jamstva države.

      122    Ni sporno, da je bila RTP v času izdaje obveznic leta 1994 delniška družba. Zaradi tega pravnega statusa Portugalska republika
         kot lastnik RTP ni bila neomejeno odgovorna za vračilo dolgov te družbe.

      123    Prav tako ni sporno, da prospekt izdaje obveznic iz leta 1994 ni določal nobenega jamstva države.

      124    Vendar tožeča stranka trdi, da dejstvo, da je bila država 100‑odstotni delničar RTP, pomeni obstoj neizrecnega jamstva, ki
         samo po sebi razlaga, zakaj je tej družbi kljub težkemu finančnemu položaju uspelo na trgu izvesti izdajo obveznic iz leta
         1994.

      125    Ne sme se zamenjevati edinega upoštevnega vprašanja v tej zadevi, ali je država izrecno ali neizrecno odobrila jamstvo, z
         vprašanjem, kako se je trg odzval na dejstvo, da izdajatelj obveznic ni kateri koli zasebni gospodarski subjekt, ampak RTP.

      126    Dejstvo, da je bil vpis obveznic iz leta 1994 na trgu uspešen, ker se je po mnenju tožeče stranke predvidevalo, da bo država
         de facto jamčila za vračilo, ne omogoča ugotovitve, da gre za državno pomoč, zato ker ni država niti izrecno niti neizrecno dala jamstva.
         Dokaz obstoja državnih pomoči bi omogočale le objektivne ugotovitve, da je bila država pravno zavezana kriti to izdajo v primeru
         neizpolnitve s strani RTP.

      127    Vendar iz spisa niti iz pisanj tožeče stranke ne izhaja takšna obveznost za Portugalsko republiko.

      128    Poročilo Tribunal de Contas, ki je navedeno v repliki, ter poročilo, ki je navedeno v nadaljevanju v točkah od 186 do 193,
         nista upoštevna za presojo zakonitosti izpodbijane odločbe.

      129    Ker tožeča stranka v svojih pisanjih ni navedla nobenega dokaza, ki bi izpodbijal presojo Komisije, ki izhaja iz uvodne izjave
         121 izpodbijane odločbe, je treba očitek tožeče stranke v zvezi z izdajo obveznic iz leta 1994 zavrniti.

       Ugotovitev v zvezi s tretjim tožbenim razlogom
      130    Ob upoštevanju vseh zgoraj navedenih preudarkov je treba obravnavanemu tožbenemu zahtevku delno ugoditi in člen 2 izpodbijane
         odločbe razglasiti za ničnega, ker vsebuje ugotovitev, da oprostitev plačila notarskih stroškov in stroškov registracije ne
         pomeni državne pomoči.

      131    Obravnavani tožbeni razlog pa se zavrne v preostalem delu, v katerem se nanaša na olajšave pri plačilu pristojbin in izdajo
         obveznic iz leta 1994.

      132    V nadaljevanju je treba preučiti drugo glavno izpodbijanje, ki je navedeno zgoraj v točki 33, in s tem četrti ničnostni tožbeni
         razlog.

       Četrti tožbeni razlog v zvezi z napačno uporabo prava glede pogojev uporabe člena 86(2) ES
      133    Ta tožbeni razlog je razdeljen na dva dela. V prvem delu tožeča stranka meni, da Portugalska republika, s tem ko RTP brez
         razpisnih postopkov dodeljuje službo javne televizije, onemogoča uporabo izjeme iz člena 86(2) ES. V drugem delu tožeča stranka
         zatrjuje kršitev člena 86(2) ES, ker je Komisija v izpodbijani odločbi kršila merila za uporabo teh določb, kot so opredeljene
         v sporočilu o radiodifuziji.

       Prvi del v zvezi z dodelitvijo službe javne televizije RTP brez razpisnih postopkov
      –       Trditve strank
      134    Tožeča stranka, potem ko je navedla, da služba javne televizije RTP ni bila dodeljena na podlagi javnega razpisa, Komisiji
         očita, da ni podvomila o zakonitosti te dodelitve. Tožeča stranka meni, da če je Komisija začela to preiskavo, bi morala ugotoviti,
         da ta dodelitev ni izpolnjevala zahtev prava Skupnosti in tako za plačila, ki so bila odobrena RTP, ni bilo mogoče uporabiti
         nobene oprostitve na podlagi člena 86(2) ES. Tožeča stranka se sklicuje na razlagalno sporočilo Komisije o koncesijah v pravu
         Skupnosti (UL 2000, C 121, str. 2, v nadaljevanju: sporočilo o koncesijah) in razlago, ki jo je Komisija podala v XXXI. Poročilu o politiki konkurence (SEC(2002) 462 konč.), glede sodbe Sodišča z dne 7. decembra 2000 v zadevi Telaustria in Telefonadress (C-324/98, Recueil,
         str. I-10745). Tožeča stranka se sklicuje tudi na sodbo Sodišča z dne 18. novembra 1999 v zadevi Teckal (C-107/98, Recueil,
         str. I-8121).

      135    Tožeča stranka v repliki v bistvu trdi, da je četrti od pogojev, ki so bili določeni v točkah od 88 do 93 sodbe Sodišča z
         dne 24. julija 2003 v zadevi Altmark Trans in Regierungspräsidium Magdeburg (C-280/00, Recueil, str. I-7747, v nadaljevanju:
         četrti pogoj Altmark), zahteval, da mora Komisija v primeru neobstoja kakršnega koli razpisnega postopka preveriti, ali je
         bila raven nadomestila, ki je bilo odobreno RTP, določena na podlagi merila srednje velikega podjetja, ki je dobro upravljano
         in ustrezno opremljeno. Vendar to v tem primeru očitno ni bilo preverjeno.

      136    Komisija trdi, da se vprašanje dodelitve službe javne televizije RTP – ki ni bilo v formalnem postopku nikoli postavljeno
         – razlikuje od vprašanja združljivosti nadomestil, ki so bila dodeljena temu podjetju, v smislu ureditve v zvezi z državnimi
         pomočmi.

      137    V nobenem primeru iz določb člena 86(2) ES niti iz sodne prakse ne izhaja, da morajo države članice uporabiti posebne postopke
         za izbiro podjetij za opravljanje storitev splošnega gospodarskega pomena.

      138    Vsekakor pravo Skupnosti v primeru službe splošnega gospodarskega pomena radiotelevizije ne zahteva uporabe javnih postopkov,
         ki so odprti za konkurenco in se običajno na splošno zahtevajo za pogodbe o koncesiji za javne storitve.

      139    Sklicevanja tožeče stranke na sistem, ki se uporabi za koncesije, in na sodno prakso Sodišča zato ni upoštevno.

      140    Tožeča stranka je napačno razumela pomen četrtega pogoja Altmark. Ta pogoj se nanaša na vprašanje, ali je ukrep državna pomoč
         in ne ali ta ukrep spada v izjemo iz člena 86(2) ES.

      –       Presoja Sodišča prve stopnje
      141    Najprej je treba v zvezi z uvodno pripombo Komisije, da je bilo vprašanje glede pogojev za dodelitev službe splošnega gospodarskega
         pomena televizije RTP zastavljeno prvič pred Sodiščem Evropskih skupnosti, opozoriti, da ne more biti dopustno, da se tožeča
         stranka, če je zainteresirana za postopek na področju državnih pomoči, pred Sodiščem sklicuje na trditve o dejstvih, ki Komisiji
         niso bila znana in ji jih ni posredovala med postopkom preiskave. Vendar pa zadevni stranki, kot v obravnavanem primeru, nič
         ne preprečuje, da zoper dokončno odločbo ne bi razvila pravnega razloga, ki ga ni uveljavljala v fazi upravnega postopka (glej
         v tem smislu sodbe Sodišča prve stopnje z dne 6. oktobra 1999 v zadevi Kneissl Dachstein proti Komisiji, T-110/97, Recueil,
         str. II-2881, točka 102, in navedena sodna praksa; z dne 16. septembra 2004 v zadevi Valmont proti Komisiji, T-274/01, ZOdl.,
         str. II-3145, točka 102, in z dne 11. maja 2005 v zadevi Saxonia Edelmetalle in ZEMAG proti Komisiji, T-111/01 in T-133/01,
         ZOdl., str. II-1579, točka 68).

      142    Stališče Komisije, da je tožeča stranka podala novo trditev, ne omogoča njenega neupoštevanja.

      143    Sodišče prve stopnje se zato strinja s Komisijo, da ta trditev ne izpodbija zakonitosti izpodbijane odločbe.

      144    Kot je poudarjeno v točki 29 sporočila o radiodifuziji, je treba za odobritev izjeme, ki je predvidena v členu 86(2) ES, glede
         prepovedi državnih pomoči v skladu s sodno prakso (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 10. decembra 1991 v zadevi Merci
         Convenzionali Porto di Genova, C-179/90, Recueil, str. I-5889, točka 26, ter sodbi Sodišča prve stopnje z dne 27. februarja
         1997 v zadevi FFSA in drugi proti Komisiji, T-106/95, Recueil, str. II-229, točki 173 in 178, in z dne 13. junija 2000 v zadevi
         EPAC proti Komisiji, T-204/97 in T-270/97, Recueil, str. II-2267, točki 125 in 126) izpolnjevati tri pogoje: prvič, zadevna
         storitev mora biti služba splošnega gospodarskega pomena in jo mora kot tako jasno opredeliti država članica; drugič, država
         članica mora zadevno podjetje izrecno pooblastiti za opravljanje navedene službe splošnega gospodarskega pomena; tretjič,
         uporaba pravil o konkurenci iz Pogodbe (v tem primeru prepoved državnih pomoči) mora ovirati opravljanje posebnih nalog, dodeljenih
         podjetju, odstopanje od teh pravil pa ne sme vplivati na razvoj trgovine v obsegu, ki bi bil v nasprotju z interesi Skupnosti.

      145    Člen 86(2) ES v okviru pogojev uporabe ne vsebuje zahteve, da mora država članica uporabiti postopek javnega razpisa za dodelitev
         službe splošnega gospodarskega pomena. Sodišče prve stopnje je poleg tega v sodbi z dne 15. junija 2005 v zadevi Olsen proti
         Komisiji (T-17/02, ZOdl., str. II-2031, točka 239) izrecno opozorilo, da niti iz besedila člena 86(2) ES niti iz sodne prakse
         v zvezi s to določbo ne izhaja, da službe splošnega gospodarskega pomena ne bi bilo mogoče zaupati gospodarskemu subjektu
         drugače kot na podlagi postopka javnega razpisa.

      146    Ob upoštevanju zgoraj navedenih preudarkov je treba očitek tožeče stranke v zvezi s tem, da bi morala Komisija v okviru svoje
         preiskave na podlagi člena 86(2) ES preveriti, ali je bila služba splošnega gospodarskega pomena televizije RTP dodeljena
         na podlagi razpisnega postopka, zavrniti.

      147    Iz te ugotovitve, da Komisiji v okviru preiskave na podlagi člena 86(2) ES ni bilo treba preiskati, ali je bila dodelitev
         službe splošnega gospodarskega pomena televizije RTP dodeljena v okviru razpisnega postopka, prav tako izhaja – tudi če predpostavljamo,
         da bi služba splošnega gospodarskega pomena televizije, ne samo zaradi razlogov, ki jih je navedla tožeča stranka in poudarila
         v zadnjih dveh stavkih zgoraj navedene točke 134, morala biti predmet takšnega razpisnega postopka –, da bi lahko neobstoj
         takšnega razpisnega postopka v obravnavanem primeru poleg tega upravičil to, da Komisija začne postopek zaradi neizpolnitve
         obveznosti zoper Portugalsko republiko na podlagi člena 226 ES; tak postopek pa bi po potrebi od te države članice zahteval,
         naj ustavi postopek dodelitve in organizira postopek javnega razpisa. Vendar tak neobstoj razpisnega postopka ne bi imel za
         posledico, da bi se državno financiranje obveznosti javne službe nosilcu storitev splošnega gospodarskega pomena, kljub upoštevanju
         pogojev opredelitve službe splošnega gospodarskega pomena, pooblastila in sorazmernosti, štelo za pomoč, ki je nezdružljiva
         s skupnim trgom.

      148    Na podlagi tega je Sodišče prve stopnje ugotovilo, da Portugalska republika v nasprotju s trditvijo tožeče stranke zaradi
         razlogov, ki so poudarjeni v zadnjih dveh stavkih točke 134 zgoraj, ni bila dolžna organizirati razpisnega postopka pred dodelitvijo
         službe splošnega gospodarskega pomena televizije RTP.

      149    V zvezi s tem se tožeča stranka najprej sklicuje na sporočilo o koncesijah (točka 134 zgoraj). Čeprav se pogodbe za izvajanje
         javnih služb, sklenjene med Portugalsko republiko in RTP, imenujejo „koncesije“, se ne zdi – in tožeča stranka ni v tem smislu
         ničesar navedla –, da bi bila RTP koncesionar v smislu tega sporočila (glej še posebej točko 2.2, šesti odstavek, in točko
         2.4, tretji odstavek, sporočila o koncesijah), torej je RTP plačana na podlagi gospodarskega poslovanja (kot televizija, ki
         oddaja za svoje naročnike) in zato nosi tveganja tega poslovanja.

      150    Zdi pa se, da je RTP izdajatelj javnega televizijskega programa, ki razširja programe v korist vsega prebivalstva in za vse
         prebivalstvo in katerega stroške opravljanja javne službe nosi država.

      151    Čeprav bi bila RTP koncesionar v smislu sporočila o komunikacijah, ker to sporočilo navaja, da se „za razmerja med javnimi
         organi in javnimi podjetji z nalogami splošnega gospodarskega pomena […] uporabi [to]“ (točka 2.4, osmi odstavek, sporočila
         o koncesijah), je treba poudariti, da to sporočilo izrecno navaja, da je treba „za avdiovizualni sektor uporabljati [amsterdamski
         protokol]“ (opomba 29, točka 2.4, osmi odstavek, sporočila o koncesijah). S tem sporočilo o koncesijah priznava posebnost
         službe javne radiodifuzije in izvzema ta sektor od splošnega pravila.

      152    Nazadnje, treba je upoštevati, da v skladu s sporočilom o koncesijah za zadnjenavedene „veljajo pravila in načela iz Pogodbe,
         ker [...] so namenjene izvajanju gospodarske dejavnosti“ (točka 2.4, prvi odstavek). Poleg tega sporočilo o koncesijah navaja,
         da se to „ne nanaša na akte [...] v zvezi z negospodarskimi dejavnostmi, kot je obvezno šolstvo ali socialna varnost“ (točka
         2.4, peti odstavek, druga alinea).

      153    Čeprav se storitev javne radiotelevizije šteje za službo splošnega gospodarskega pomena in ne za storitev splošnega negospodarskega
         pomena, je treba poudariti, da je ta opredelitev službe splošnega gospodarskega pomena bolj izražena z vplivom, ki ga ima
         de facto storitev javne radiotelevizije na sicer konkurenčen in tržen sektor radiotelevizije, kot z domnevno tržno razsežnostjo storitve
         javne radiotelevizije. Kot jasno izhaja iz amsterdamskega protokola, so storitve javne radiotelevizije „neposredno povezane
         z demokratičnimi, socialnimi in kulturnimi potrebami vsake družbe“. V enakem smislu tudi Resolucija Sveta in predstavnikov
         držav članic z dne 25. januarja 1999 o storitvah javne radiotelevizije (UL C 30, str. 1) določa, da je ta javna služba „glede
         na svoje kulturne, družbene in demokratične naloge za skupno dobro ključnega pomena za zagotavljanje demokracije, pluralizma,
         socialne kohezije ter kulturne in jezikovne raznolikosti, [in] mora biti sposobna neprekinjeno zagotavljati številne programe
         [...] družbi kot celoti“ (uvodna izjava B in točka 7 Resolucije).

      154    Ta posebnost storitev javne radiotelevizije je poleg tega utemeljena s svoboščino, ki je bila državam članicam priznana z
         amsterdamskim protokolom, pri dodeljevanju službe splošnega gospodarskega pomena radiotelevizije. Ta svoboščina razlaga in
         upravičuje dejstvo, da od države članice ni mogoče zahtevati razpisnega postopka za dodelitev službe splošnega gospodarskega
         pomena, vsaj če se odloči, da bo to službo zagotavljala sama prek, kot je to v obravnavanem primeru, javne družbe.

      155    Dalje, zaradi enakih preudarkov se zdijo neprimerna tudi sklicevanja tožeče stranke na XXXI. Poročilo o politiki konkurence ter na razlago Komisije, ki jo je podala glede zgoraj v točki 134 navedenih sodb Telaustria in Telefonadress ter Teckal. Tožeča
         stranka s svojimi navedbami v zvezi z dejavnostmi, ki so bistveno drugačne od storitev javne radiotelevizije, ni upoštevala
         posebnih lastnosti zadnjenavedenega sektorja in posameznih zasledovanih ciljev držav članic pri opredeljevanju in organiziranju
         storitev javne radiotelevizije.

      156    Iz zgoraj navedenih preudarkov izhaja, da ne samo, da Komisiji v zvezi z odobritvijo izjeme iz člena 86(2) ES ni bilo treba
         preučiti, ali je bila služba splošnega gospodarskega pomena televizije dodeljena na podlagi razpisnega postopka (točka 146
         zgoraj), ampak tudi, da Portugalska republika ni bila nikoli dolžna uporabiti razpisnega postopka.

      157    V zvezi z očitkom tožeče stranke glede četrtega pogoja Altmark (točka 135 zgoraj) je treba opozoriti, da lahko Sodišče prve
         stopnje na podlagi člena 113 Poslovnika po uradni dolžnosti preizkusi, ali so izpolnjene procesne predpostavke javnega reda.
         V skladu s členom 48(2) navedenega poslovnika ni dovoljeno navajanje novih razlogov v fazi replike, razen če ti izhajajo iz
         pravnih in dejanskih okoliščin, ki so se pojavile med postopkom (sodbi Sodišča prve stopnje z dne 28. novembra 2002 v zadevi
         Scan Office Design proti Komisiji, T-40/01, Recueil, str. II‑5043, točka 96, in z dne 27. septembra 2005 v zadevi Common Market
         Fertilizers proti Komisiji, T-134/03 in T-135/03, ZOdl., str. II‑3923, točka 51). Vendar pa je tožbeni razlog ali trditev,
         ki pomeni razširitev razloga, predhodno navedenega v tožbi, in je z njim v tesni zvezi, treba razglasiti za dopustnega (sodba
         Sodišča z dne 26. aprila 2007 v zadevi Alcon proti UUNT, C-412/05 P, ZOdl., str. I-3569, točke od 38 do 40, in sodba Sodišča
         prve stopnje z dne 14. marca 2007 v zadevi Aluminium Silicon Mill Products proti Svetu, T-107/04, ZOdl., str. II-669, točka
         60, in navedena sodna praksa).

      158    Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je bil ta očitek naveden šele v fazi replike (točke od 14 do 22), ne da bi izhajal iz
         pravnih in dejanskih okoliščin, ki so se pojavile med postopkom pred Sodiščem prve stopnje. Zato dejstvo, da je Komisija v
         odgovoru na tožbo (zlasti v točki 37) na lastno pobudo navedla četrti pogoj Altmark, da bi ovrgla trditev iz tožbe, da se
         za dodelitev zadevne službe splošnega gospodarskega pomena zahteva razpisni postopek, nikakor ne pomeni navajanja novih pravnih
         in dejanskih okoliščin med postopkom v smislu sodne prakse, na katero je opozorjeno v prejšnji točki, ki bi tožeči stranki
         omogočile, da v fazi replike učinkovito navede ta očitek.

      159    Poleg tega Sodišče prve stopnje ugotavlja, da ta očitek, s tem ko določa obveznost Komisije, da preveri, ali je bila nujna
         raven nadomestila določena na podlagi analize stroškov, ki bi nastali za srednje veliko, dobro upravljano in ustrezno opremljeno
         podjetje pri opravljanju obveznosti javne službe, ne ustreza nobenemu v tožbi navedenemu tožbenemu razlogu. V bistvu je tožeča
         stranka v tožbi, ne da bi se kakor koli sklicevala na četrti pogoj Altmark, zgolj izpodbijala neobstoj razpisnega postopka
         za dodelitev službe splošnega gospodarskega pomena televizije RTP (glej točke od 175 do 183 tožbe) in ni nikakor navedla očitka,
         ki je zdaj sporen – in čisto drugačen –, v skladu s katerim bi morala Komisija, ob neobstoju razpisnega postopka, pred priznanjem
         izjeme na podlagi člena 86(2) ES RTP – po mnenju tožeče stranke – v skladu s četrtim pogojem Altmark preveriti, ali je bila
         priznana raven nadomestila, določena na podlagi potreb srednje velikega, dobro upravljanega in ustrezno opremljenega podjetja.
      160    Iz tega sledi, da je očitek tožeče stranke v zvezi s četrtim pogojem Altmark nedopusten.

      161    Iz vseh zgoraj navedenih preudarkov izhaja, da je treba prvi del obravnavanega tožbenega razloga zavrniti.

       Drugi del v zvezi s kršitvijo meril uporabe člena 86(2) ES
      –       Trditve strank
      162    Tožeča stranka trdi, da Komisija ni spoštovala meril uporabe člena 86(2) ES, kot so navedena v sporočilu o radiodifuziji in
         v skladu s katerimi mora, prvič, država opredeliti naloge javne službe, ki so zaupane zadevnemu podjetju, drugič, je treba
         službo učinkovito izvajati, tretjič, učinkovito izvajanje službe je treba neodvisno nadzirati, in, četrtič, denarna nadomestila,
         ki jih je priznala država, morajo biti v skladu z načeli preglednosti in sorazmernosti.

      163    Na podlagi prvega merila država, ki kot v obravnavani zadevi odloči, da bo dodelila javno službo podjetju, ki hkrati opravlja
         gospodarske dejavnosti na trgu z drugimi subjekti, ne more uporabiti „široke“ opredelitve javnih služb. Taka opredelitev bi
         onemogočala jasno razločevanje med konkurenčnimi dejavnostmi in dejavnostjo javnih služb ter bi onemogočala tako nadzor učinkovitega
         izvajanja javnih služb kot tudi določitev, ali so stroški nastali pri opravljanju gospodarskih dejavnosti ali dejavnosti javnih
         služb. Portugalska država nalog javne službe, ki so bile dodeljene RTP, in sredstev, ki so ji bila namenjena za njihovo financiranje,
         ni opredelila jasno, pregledno in preverljivo.

      164    Ta merila niso abstraktna. Nanašajo se konkretno na neučinkovitost mehanizmov za nadzor. Med mehanizmi za nadzor, ki so navedeni
         v uvodnih izjavah od 56 do 59 izpodbijane odločbe, so organi, neodvisni od Portugalske republike in RTP, izvajali le tiste,
         ki jih je uporabil svetovalni svet, ki ga sestavljajo predstavniki različnih skupin javnega mnenja ter zunanji revizorji.

      165    Vendar Komisija poleg tega, da se nikjer v izpodbijani odločbi ni sklicevala na izvajanje neodvisnega nadzora, tudi ni poskušala
         preveriti, ali se je v praksi izvajal tak nadzor. Komisija pa ni bila zgolj zavezana seznaniti se s teoretično predvidenimi
         mehanizmi, ampak bi morala preveriti tudi njihovo dejansko uporabo.

      166    Čeprav je imela Komisija na voljo vse preiskovalne ukrepe za ta namen, v zvezi s tem ni ukrepala in ni odgovorila na nobeno
         ponavljajočo se zahtevo tožeče stranke, s katerimi je hotela ta pri portugalskih organih pridobiti pogodbena zunanja revizijska
         poročila ali dokazilo, da ta poročila ne obstajajo. Po eni strani iz podatkov, ki jih je tožeča stranka pridobila iz lastnih
         virov, izhaja, najprej, da pri RTP med letoma 1992 in 1997 ni bila opravljena nobena neodvisna revizija, in po drugi strani,
         da so podatki, ki so bili na voljo glede zunanje revizije za leto 1998, kazali resne pomanjkljivosti.

      167    Poleg tega Komisija tudi ni upoštevala merila v zvezi z zahtevo učinkovitega opravljanja javnih služb. Izpodbijana odločba
         ni podprta z nobenim listinskim dokazom, da je RTP učinkovito opravljala naloge javne službe, ki ji je bila zaupana. Poleg
         tega ni bila opravljena nobena neodvisna revizija med letoma 1992 in 1997, zunanje revizijsko poročilo za leto 1998 pa je
         pokazalo številne pomanjkljivosti RTP pri opravljanju javne službe.

      168    Ker merila uporabe člena 86(2) ES, kot jih je Komisija sama opredelila, niso bila upoštevana, bi bilo treba izpodbijano odločbo
         razglasiti za nično.

      169    Tožeča stranka dodaja, da na podlagi sporočila o radiodifuziji, če mehanizmi za nadzor izvrševanja obveznosti javnih služb
         ne delujejo, ni mogoče ugotoviti, da se javne službe učinkovito opravljajo. Če pa nadzor deluje in pristojni organi menijo,
         da se javna služba ne opravlja ali da nekateri stroški ne izhajajo iz te službe, Komisija ne more zavrniti tega nadzora in
         meniti, kot je storila v izpodbijani odločbi in odgovoru na tožbo, da na koncu vse spada med javne službe in da vsi stroški,
         ki jih je predložilo podjetje, izhajajo iz nalog javne službe.

      170    Vrniti se je treba na poročilo Tribunal de Contas, ki je bilo sprejeto več kot eno leto pred izpodbijano odločbo, za katero
         sta očitno vedeli Portugalska republika in RTP in za katero bi prav tako morala vedeti Komisija. Komisija bi morala ob upoštevanju
         trajanja njene preiskave RTP in obveznosti lojalnega sodelovanja držav članic z institucijami Skupnosti vedeti, da je Tribunal
         de Contas izvedlo poglobljeno analizo, in za obstoj tega poročila.

      171    To poročilo naj bi potrjevalo pogodbeno zunanje revizijsko poročilo za leto 1998 in navedbe v tožbi v zvezi z napačno presojo
         Komisije pri analizi stroškov, ki so nastali za RTP pri izvajanju javne službe. Potrdilo bi prav tako trditve tožeče stranke
         v zvezi z napačno uporabo prava Komisije glede presoje pogojev uporabe člena 86(2) ES, zlasti v zvezi z neučinkovitostjo mehanizmov
         za nadzor. Končno, potrdilo bi, da RTP ni opravljala službe, kot se je od nje pričakovala. Ob upoštevanju meril sporočila
         o radiodifuziji, „Komisija [ni mogla] opraviti svojih nalog na podlagi člena 86(2) [ES] in zato [ni mogla] dodeliti nobene
         oprostitve na podlagi tega člena“ (točka 43 navedenega sporočila).

      172    Po mnenju tožeče stranke ni mogoče, da Komisija ni vedela za poročilo Tribunal de Contas, iz katerega je jasno izhajalo, da
         niso izpolnjeni pogoji uporabe člena 86(2) ES. Komisija ne bi smela nadzirati, kako je RTP zagotavljala javno službo, na podlagi
         letnih poročil, ki jih je pripravil statutarni revizor ali računovodstvo podjetja. Poleg tega vloga statutarnega revizorja
         ni preverjati, ali določeno podjetje zagotavlja izvajanje javne službe in, še manj, ali zneski teh ustrezajo temu izvajanju.
         Izpodbijana odločba je zato očitno nezakonita in bi jo bilo treba razglasiti za nično.

      173    Komisija v nasprotju s trditvami tožeče stranke odgovarja, da sporočilo o radiodifuziji ne nalaga obveznosti neodvisnega nadzora
         v zvezi z učinkovitim izvajanjem storitev javne radiotelevizije. To sporočilo v točki 29 navaja tri merila za določitev, ali
         za neki ukrep velja odstopanje iz člena 86(2) ES. Ta merila v zvezi z opredelitvijo službe splošnega gospodarskega pomena,
         s pooblastilom javne službe in sorazmernostjo so tista, ki jih je bilo treba uporabiti v izpodbijani odločbi.

      174    Napačno bi bilo sklepati, da bi „široka“ opredelitev javne službe onemogočala razlikovanje med konkurenčnimi dejavnostmi in
         dejavnostjo javne službe ter da bi onemogočala nadzor nad učinkovitim izvajanjem javne službe in določitev, ali so stroški
         nastali pri opravljanju gospodarskih dejavnosti ali pri dejavnosti javne službe.

      175    Vloga Komisije v sektorju radiodifuzije je bila le preverjanje morebitnih očitnih napak pri opredelitvi javne službe, ki mora
         biti skladna s ciljem zadovoljevanja demokratičnih, družbenih in kulturnih potreb v določeni družbi. Komisija takšnih napak
         ni ugotovila.

      176    V teh okoliščinah se postavlja vprašanje, ali je bilo financiranje nalog javne službe sorazmerno z neto stroški opravljanja
         javnih storitev. Tako Komisija ugotavlja, da finančna sredstva, ki jih je prejela RTP v upoštevnem obdobju, niso presegla
         čistih stroškov javne službe.

      177    Zdi se, da je RTP uvedla vodenje ločenih računov za dejavnosti javne službe in gospodarske dejavnosti, ki so jih izvajale
         različne pravne osebe. Računovodska služba RTP je torej prikazala stroške in prihodke nalog javne službe ter dejstvo, da so
         udeležbe RTP v drugih gospodarskih podjetjih računovodsko zavedene kot finančne naložbe. Statutarni revizor je redno izvajal
         letno revizijo finančnih poročil RTP. Poleg tega je v okviru portugalskega notranjega finančnega sistema RTP dobivala zgolj
         delna povračila stroškov javne službe. V okviru tega je RTP uporabila drugo raven stroškovno-računovodskih načel znotraj dejavnosti
         javne službe v ožjem pomenu besede – kar je bilo vedno prikazano v poročilih o javni službi –, ki je pregledno prikazala,
         kateri stroški se lahko povrnejo zaradi dejavnosti javne službe.

      178    Portugalski organi so domnevno najprej odločili, da bodo s pogodbo o izvajanju javnih služb uporabili mehanizem nadomestil,
         ki ne bo pokrival celotnih stroškov javne službe. Ostajalo naj bi dejstvo, da pravo Skupnosti dovoljuje celotno nadomestilo
         navedenih stroškov. Tožeča stranka torej ne bi smela nasprotovati drugim ukrepom, ki so jih pozneje sprejeli portugalski organi
         za kritje dela stroškov, ki še niso bili predmet nadomestila.

      179    Poleg tega stališče, da je upravičeno uporabiti „široko“ opredelitev nalog javne službe v primeru RTP, ker je bilo dokazano,
         da je financiranje teh nalog javne službe sorazmerno z neto stroški, potrjuje tudi dejstvo, da ni bilo nobenega izkrivljanja
         konkurence na trgu v zvezi z gospodarskimi dejavnostmi, ki izhajajo iz dejavnosti javne službe.

      180    Trditev v zvezi z domnevno neučinkovitostjo mehanizmov za nadzor ne vzdrži. Vloga Komisije namreč ni presoditi, ali je RTP
         oziroma Portugalska republika pravilno uporabila vse portugalske notranje predpise, ampak zgolj preveriti, ali je bilo državno
         financiranje RTP združljivo s Pogodbo. V ta namen bi morala Komisija preučiti in oceniti objektivne ter verodostojne podatke
         v zvezi s stroški dejavnosti javne službe in v zvezi z gospodarskimi dejavnostmi.

      181    Poudariti je treba, kot je bilo podrobno navedeno v uvodni izjavi 177 in naslednjih izpodbijane odločbe, da so vsi ti podatki,
         ki jih je Komisija preučila in potrdila, bili predmet ustreznih mehanizmov za nadzor na Portugalskem.

      182    Čeprav bi pozneje ugotovili, da celotni opisani sistem za nadzor ne deluje, kot bi moral, ali da Komisija ni pridobila pravilnih
         podatkov, to ne bi pomenilo, da izpodbijana odločba vsebuje kakršno koli napako. Komisija je to odločbo sprejela na podlagi
         dejstev, ki jih je imela ob njenem sprejetju, in zato ni imela razlogov za dvom.

      183    Končno, trditev, da izpodbijana odločba ni temeljila na nobenem dokazu, da je RTP učinkovito opravljala naloge javne službe,
         je napačna. V bistvu Komisija ni pristojna za konkretno presojo, ali so bile pogodbe o izvajanju javnih služb izvršene do
         podrobnosti, niti, ali so bili izpolnjeni standardi kakovosti, ki izhajajo iz njih. Njena vloga je le preverjanje, ali je
         mogoče dejavnost javne službe, ki jo je izvajala RTP, šteti za službo splošnega gospodarskega pomena v smislu Pogodbe.

      184    Torej so vse dejavnosti, ki jih je izvajala RTP kot storitve splošnega gospodarskega pomena, zakonite in nimajo nobene očitne
         napake. Poleg tega preiskava omogoča sklep, da so bila finančna sredstva, ki so bila dodeljena RTP, učinkovito uporabljena
         za opravljanje nalog javne službe.

      185    Komisija v repliki navaja, da je bilo revizijsko poročilo Tribunal de Contas izdelano prepozno in brez prepričljive obrazložitve
         te zamude. Komisija izrecno prereka, da je vedela za obstoj poročila pred izdajo izpodbijane odločbe. Vsekakor pa s tem poročilom
         ni mogoče izpodbiti presoje, ki jo vsebuje izpodbijana odločba.

      –       Presoja Sodišča prve stopnje
      186    Najprej je treba odločiti v zvezi z vprašanjem, ali je revizijsko poročilo Tribunal de Contas, ki je navedeno v prilogi k
         repliki, v obravnavani tožbi dopustno in upoštevno za presojo zakonitosti izpodbijane odločbe.

      187    Najprej je treba načeti vprašanje upoštevnosti tega poročila.

      188    Na podlagi ustaljene sodne prakse je treba v okviru ničnostne tožbe, vložene v skladu s členom 230 ES, zakonitost akta Skupnosti
         presojati glede na podatke, ki so obstajali ob sprejetju akta. Zlasti kompleksne presoje Komisije je treba preizkusiti glede
         na podatke, ki jih je imela, ko jih je opravila (sodbi Sodišča z dne 7. februarja 1979 v zadevi Francija proti Komisiji, 15/76
         in 16/76, Recueil, str. 321, točka 7, in z dne 11. septembra 2003 v zadevi Belgija proti Komisiji, C‑197/99 P, Recueil, str. I‑8461,
         točka 86; sodbi Sodišča prve stopnje z dne 25. junija 1998 v zadevi British Airways in drugi in British Midland Airways proti
         Komisiji, T‑371/94 in T‑394/94, Recueil, str. II‑2405, točka 81, in z dne 15. septembra 1998 v zadevi BFM in EFIM proti Komisiji,
         T‑126/96 in T‑127/96, Recueil, str. II‑3437, točka 88).

      189    Tožeča stranka meni, da bi Komisija ob upoštevanju trajanja njene preiskave v zvezi z RTP in obveznosti lojalnega sodelovanja
         držav članic z institucijami Skupnosti morala vedeti, da je Tribunal de Contas izvedlo poglobljeno analizo glede RTP, in za
         obstoj tega poročila.

      190    Zato je treba ugotoviti, da tožeča stranka, ki nosi dokazno breme, poleg zgoraj navedenih splošnih trditev ne navaja nobenega
         konkretnega dokaza, da je Komisija dejansko vedela za obstoj navedenega poročila ob sprejetju izpodbijane odločbe. Tožeča
         stranka poleg tega navaja, da ni vedela za obstoj tega poročila ob sprejetju te odločbe.

      191    Komisija izrecno trdi, da ni vedela za obstoj tega poročila v času izpodbijane odločbe ter da zato ni mogla zahtevati njegovega
         posredovanja.

      192    Sodišče prve stopnje v zvezi s tem ugotavlja, da ni dokazano, da je Komisija vedela za obstoj poročila Tribunal de Contas
         v času izpodbijane odločbe.

      193    Zato je treba to poročilo, neodvisno od vprašanja, ali ga je treba, čeprav je bilo predloženo šele v fazi replike, šteti za
         dopustnega na podlagi člena 48(2) Poslovnika, razglasiti za neupoštevnega in se ne sme upoštevati pri presoji zakonitosti
         izpodbijane odločbe.

      194    Po odločitvi glede tega predhodnega vprašanja je treba načeti kritiko tožeče stranke v zvezi s tem, da ni mogoče, da bi država
         članica, kot v obravnavani zadevi, odločila, da bo dodelila službo splošnega gospodarskega pomena radiotelevizije izdajatelju,
         ki hkrati opravlja tudi gospodarske dejavnosti, uporabiti „široko“ opredelitev javne službe.

      195    Najprej je treba opozoriti, kot izhaja iz sodne prakse (glej v tem smislu zgoraj v točki 144 navedeno sodbo FFSA in drugi
         proti Komisiji, točka 99) in navedb Komisije v točki 22 sporočila COM(2000) 580 konč. z dne 20. septembra 2000 o storitvah
         splošnega gospodarskega pomena v Evropi, da imajo države članice široko diskrecijsko pravico za opredelitev, kaj bodo štele
         za službo splošnega gospodarskega pomena. Te opredelitve s strani države članice Komisija ne more izpodbijati, razen če ne
         gre za očitno napako (sklepni predlogi generalnega pravobranilca P. Légerja k sodbi Sodišča z dne 19. februarja 2002 v zadevi
         Wouters in drugi, C-309/99, Recueil, str. I‑1577, I-1583, točka 162, in zgoraj v točki 145 navedena sodba Olsen proti Komisiji,
         točka 216).

      196    Pomen služb splošnega gospodarskega pomena za Evropsko unijo in potreba po zagotavljanju dobrega delovanja teh služb sta bila
         poudarjena s tem, ko je bil z amsterdamsko pogodbo v Pogodbo ES vstavljen člen 16 ES (glej v tem smislu sklepne predloge generalnega
         pravobranilca Alberja k sodbi Sodišča z dne 17. maja 2001 v zadevi TNT Traco, C-340/99, Recueil, str. I-4109, I-4112, točka
         94; generalnega pravobranilca F. G. Jacobsa k sodbama Sodišča z dne 25. oktobra 2001 v zadevi Ambulanz Glöckner, C-475/99,
         Recueil, str. I‑8089, I-8094, točka 175, in z dne 20. novembra 2003 v zadevi GEMO, C‑126/01, Recueil, str. I‑13769, I-13772,
         točka 124; in generalnega pravobranilca M. Poiaresa Madura k sodbi Sodišča z dne 11. julija 2006 v zadevi FENIN proti Komisiji,
         C-205/03 P, ZOdl., str. I-6295, I‑6297, opomba 35, točka 26, ter zlasti Sklep predsednika Sodišča prve stopnje z dne 28. maja
         2001 v zadevi Poste Italiane proti Komisiji, T‑53/01 R, Recueil, str. II-1479, točka 132).

      197    Sodišče je posebej v zvezi s službo splošnega gospodarskega pomena radiotelevizije v sodbi z dne 30. aprila 1974 v zadevi
         Sacchi (155/73, Recueil, str. 409) med drugim v zvezi z vprašanjem, ali izključna pravica, ki jo dodeli država članica podjetju,
         za oddajanje vseh vrst televizijskih programov, tudi za oglaševalske namene, pomeni kršitev konkurenčnega prava, priznalo,
         da lahko države članice zakonito opredelijo službe splošnega gospodarskega pomena radiotelevizije glede oddajanja splošnih
         programov. Sodišče je v tej sodbi odločilo, da „nič v pogodbi ne nasprotuje temu, da države članice zaradi splošnega negospodarskega
         interesa izvzamejo radiotelevizijske programe [...] od konkurenčnih pravil, s tem da eni ali več ustanovam podelijo izključne
         pravice za njihovo izdajanje“ (zgoraj navedena sodba Sacchi, točka 14, glej zlasti sklepne predloge generalnega pravobranilca Reischla
         k tej sodbi, Recueil, str. 433, str. 445, od drugega do petega odstavka, in generalnega pravobranilca P. Légerja k zgoraj
         v točki 195 navedeni sodbi Wouters in drugi, točka 163).

      198    Ker so države članice v amsterdamskem protokolu izjavile, da je „sistem javne radiotelevizije v državah članicah neposredno
         povezan z demokratičnimi, socialnimi in kulturnimi potrebami vsake družbe in potrebo po ohranitvi medijske pluralnosti“, so
         se neposredno sklicevale na sisteme storitev javne radiotelevizije, ki so jih same ustanovile in jim dodelile pravico oddajanja
         splošnih televizijskih programov v korist celotnega prebivalstva teh držav.

      199    Končno, poudariti je treba izraze, s katerimi so Svet in države članice v resoluciji z dne 25. januarja 1999 o storitvah javne
         radiotelevizije (točka 153 zgoraj) ponovno potrdili pomen službe splošnega gospodarskega pomena radiotelevizije.

      200    V tej resoluciji so države članice „ob upoštevanju, da radiotelevizija glede na svoje kulturne, družbene in demokratične naloge
         za skupno dobro pomeni nujen predpogoj za zagotavljanje demokracije, pluralizma, socialne kohezije ter kulturne in jezikovne
         raznolikosti, [tako da so] poudarile, da povečana raznolikost predlaganih programov v novem medijskem okolju veča pomen splošnih
         nalog javnih organov radiotelevizije, [in tako da so] ponovno poudarile pristojnosti držav članic v zvezi s pooblaščanjem
         in financiranjem storitev iz [amsterdamskega protokola]“, zapisale in ponovno potrdile, da navedeni protokol potrjuje „[njihovo]
         željo [...], da bi poudarile vlogo storitev javne radiodifuzije“, da morajo „storitve javne radiodifuzije [...] še naprej
         omogočati široko paleto programov v skladu s svojimi nalogami, ki so jih opredelile države članice, tako da so lahko naslovljene
         na družbo kot celoto“, in da je „v tem smislu [...] legitimno, da želijo storitve javne radiodifuzije doseči široko občinstvo“.

      201    Iz zgoraj navedenih preudarkov izhaja, da pravo Skupnosti v ničemer ne nasprotuje temu, da bi država članica široko opredelila
         službe splošnega gospodarskega pomena radiotelevizije, kar bi vključevalo oddajanje splošnih programov.

      202    Te možnosti ni mogoče izpodbiti z dejstvom, da izdajatelj programov javne radiotelevizije poleg tega izvaja tudi gospodarske
         dejavnosti, zlasti prodajo oglasnega prostora.

      203    Takšno izpodbijanje bi opredelitev službe splošnega gospodarskega pomena radiotelevizije ponovno postavilo v odvisnost od
         načina njenega financiranja. Vendar so službe splošnega gospodarskega pomena opredeljene glede na splošni interes, ki ga zadovoljujejo,
         in ne glede na sredstva, ki zagotavljajo njihovo izvajanje. Kot je poudarila Komisija v točki 36 sporočila o radiodifuziji,
         „[v]prašanja opredelitve poslanstva javne storitve ne gre zamenjati z vprašanjem mehanizma financiranja, izbranega za posredovanje
         teh storitev“.

      204    Iz zgoraj navedenih preudarkov izhaja, da ni mogoče izpodbijati pristojnosti držav članic za opredelitev službe splošnega
         gospodarskega pomena radiotelevizije, tako da ta vključuje oddajanje široke palete programov in pooblaščenim gospodarskim
         subjektom, ki opravljajo storitev splošnega gospodarskega pomena, dovoljuje izvajanje gospodarskih dejavnosti, kot je prodaja
         oglasnih prostorov.

      205    Sodišče prve stopnje poleg tega ugotavlja, da se poleg kritike, ki jo je tožeča stranka izrazila zoper široko opredelitev
         javne službe v primeru izdajatelja televizijskega programa, ki opravlja tudi gospodarske dejavnosti, očitki tožeče stranke
         nanašajo predvsem na opravljanje teh nalog s strani RTP in nadzor Komisije v zvezi s tem.

      206    Po mnenju tožeče stranke se Komisija v bistvu ni poskušala prepričati, ali je bilo opravljanje nalog s strani RTP predmet
         neodvisnega nadzora. Komisija ni bila zgolj zavezana seznaniti se s teoretično predvidenimi mehanizmi za nadzor. Komisija
         bi morala poleg tega preveriti tudi učinkovitost njihovega izvajanja. Tožeča stranka očita Komisiji, da ni odgovorila na njene
         zahteve v zvezi s posredovanjem pogodbenih zunanjih revizijskih poročil s strani portugalskih organov ali z zagotovilom zadnjenavedenih
         organov, da ta poročila ne obstajajo. Poleg tega Komisiji očita, da izpodbijane odločbe ni podprla z nobenim dokazom, da je
         RTP učinkovito opravljala naloge javne službe, ki so ji bile zaupane.

      207    Upoštevne uvodne izjave izpodbijane odločbe so uvodne izjave od 56 do 59 in od 177 do 181.

      208    Za odločitev v zvezi z utemeljenostjo teh očitkov tožeče stranke je treba preučiti vprašanje nadzora tega, ali je izdajatelj
         programov javne radiotelevizije upošteval svoje pooblastilo za opravljanje javne službe.

      209    Ta preizkus vključuje analizo v dveh delih. V prvem delu je treba preiskati vprašanje nadzora tega, ali je RTP izvajala kakovostna
         merila – ali standarde kakovosti –, ki se na splošno uporabijo za njegovo celotno dejavnost storitev javne radiotelevizije.
         V drugem delu je treba preučiti vprašanje nadzora tega, ali je RTP dejansko zagotavljala konkretne storitve javnih služb,
         ki so se od nje pričakovale, in preveriti ujemanje teh storitev s priglašenimi stroški.

      210    Prvi del analize se nanaša na subjektivno presojo kakovostne ravni storitev javne televizije, drugi del pa je v zvezi z objektivnim
         vprašanjem upravne in računovodske verodostojnosti obračunov RTP v zvezi s stroškovnimi postavkami, ki jih vsebujejo, ter
         v zvezi s stroški, ki jih izkazujejo. Komisija bi dejansko lahko ustrezno preverila, ali je državno financiranje sorazmerno
         s stroški javne službe, le če bi bila razumno prepričana, da so finančni in računovodski podatki, ki so ji bili posredovani
         v zvezi z izdajateljem javne službe in njegove dejavnosti, zanesljivi.

      211    V zvezi z vprašanjem nadzora tega, ali je RTP upošteval merila kakovosti, je treba ob upoštevanju njegovega gospodarskega
         vpliva najprej ugotoviti, da je državno financiranje storitev javne radiotelevizije, ki so široko opredeljene, mogoče razglasiti
         za združljivo z določbami Pogodbe v zvezi z državnimi pomočmi, razen če niso upoštevane zahteve kakovosti, izražene v pooblastilu
         za opravljanje javne službe. Te kakovostne zahteve so pravzaprav smisel obstoja službe splošnega gospodarskega pomena radiotelevizije
         v nacionalni avdiovizualni podobi in torej ni razlogov, da bi bila služba splošnega gospodarskega pomena radiotelevizije sicer
         široko opredeljena, a se izpolnjevanje teh kakovostnih zahtev žrtvuje v korist gospodarske dejavnosti izdajatelja, ki oddaja
         posebne programe, ki so z vidika oglaševalcev usmerjeni v pridobivanje največjega občinstva, pri čemer jih država še vedno
         financira pod enakimi pogoji, kot če bi upoštevali kakovostne zahteve.

      212    Vendar lahko samo država članica presodi, ali izdajatelj programa javne radiotelevizije izvaja standarde kakovosti, ki so
         opredeljeni v pooblastilu za opravljanje javne službe. Kot poudarja Komisija v sporočilu Svetu, Evropskemu parlamentu, Ekonomsko-socialnemu
         odboru in Odboru regij COM(1999) 657 konč. z dne 14. decembra 1999 o načelih in smernicah za avdiovizualno politiko Skupnosti
         v digitalni dobi, so „vsebinska vprašanja […] po naravi nujno nacionalna, saj so neposredno in tesno povezana z kulturnimi,
         družbenimi in demokratičnimi potrebami zadevne družbe“ in „v skladu z načelom subsidiarnosti vsebinska ureditev nujno spada
         v pristojnost držav članic“. Komisija ni pristojna za presojanje izpolnjevanja standardov kakovosti, pač pa se mora zanesti
         na ustrezen nadzor držav članic (uvodna izjava 41 sporočila o radiodifuziji).

      213    Ker Komisija torej ni pristojna za konkretno preverjanje izpolnjevanja standardov kakovosti, se lahko in se načeloma tudi
         mora omejiti na ugotovitev obstoja mehanizma nadzora neodvisnega organa, ali izdajatelj programa javne radiotelevizije izpolnjuje
         svoje pooblastilo.

      214    Šele če podatki, ki so bili Komisiji posredovani med preiskavo, vsebujejo resne indice, da se mehanizem za nadzor kljub obstoju
         ni izvajal, lahko Komisija začne preiskavo v zvezi z dejanskim izvajanjem, vendar mora pri tem paziti, da ne prekorači te
         preiskave in, zlasti, da ne nadomesti države članice pri konkretni presoji izpolnjevanja meril kakovosti.

      215    V obravnavani zadevi je očitno, da je Komisija ugotovila obstoj mehanizma za nadzor nad tem, ali RTP izpolnjuje obveznosti
         javne službe. Tudi v izpodbijani odločbi je navedeno, da „[pogodbe] za izvajanje javne službe omogočajo ustanovitev Sveta
         za javno mnenje, ki ga sestavljajo predstavniki različnih skupin javnega mnenja, ki imajo možnost posredovanja, da ocenijo,
         če se izpolnjujejo obveznosti splošne ali posebne javne službe radiotelevizije“ (uvodna izjava 56), da mora RTP „za preteklo
         leto predložiti poročilo o obveznostih iz opravljanja javne službe“ (v nadaljevanju: poročilo o javni službi) (uvodna izjava
         57, drugi stavek, izpodbijane odločbe) in da morata „[minister] za finance in član vlade, pristojen za sredstva javnega obveščanja
         […] preveriti skladnost s pogodbami za izvajanje javne službe“ (uvodna izjava 58, prvi stavek).

      216    Ugotovitve, ki so navedene v izpodbijani odločbi, so dovolj za sklepanje o obstoju neodvisnih mehanizmov za nadzor tega, ali
         RTP izpolnjuje zahteve kakovosti pri opravljanju javne službe.

      217    Poleg tega Sodišče prve stopnje ugotavlja, da ni sporno, kot je navedeno v izpodbijani odločbi (uvodni izjavi 178 in 179),
         da je RTP vsako leto dejansko pripravila poročilo o javni službi in da sta minister za finance in član vlade, pristojen za
         sredstva javnega obveščanja, preverila skladnost pogodb za izvajanje javne službe.

      218    Ob upoštevanju predhodno navedenega ni mogoče izpodbijati zakonitosti izpodbijane odločbe zaradi razlogov, ki so povezani
         s tem, da Komisija preverja obstoj mehanizmov za nadzor standardov kakovosti.

      219    Drugič, preučiti je treba vprašanje nadzora tega, ali je RTP dejansko zagotavljala konkretne storitve javnih služb, ki so
         se od nje pričakovale, in ali so domnevno nastali stroški v zvezi s tem zagotavljanjem v resnici nastali.

      220    Tožeča stranka zatrjuje, da se Komisija ni z zahtevano skrbnostjo prepričala o resničnosti in zanesljivosti podatkov, ki so
         ji bili posredovani, v zvezi z opravljenimi storitvami javnih služb in njihovimi stroški. Komisija ni neodvisno in nepristransko
         podvomila o verodostojnosti računov, ki jih je RTP predložila kot stroške izvajanja javne službe. Tožeča stranka Komisiji
         zlasti očita, da ni odgovorila na nobeno od njenih zahtev, naj od Portugalske republike zahteva predložitev pogodbenih zunanjih
         revizijskih poročil, ki so predvidena v pogodbah za izvajanje javne službe in katerih namen sta presoja in nadzor zveze med
         nalogami javne službe in plačilom ustreznih dejanskih stroškov.

      221    Komisija odgovarja, da je ob upoštevanju računovodskih mehanizmov in mehanizmov za nadzor, ki so se izvajali in uporabljali,
         upravičeno menila, da so posredovani podatki zanesljivi. Zato naj ji ne bi bilo mogoče očitati, da ni odločila, da je upravičeno
         ali nujno ugoditi zahtevi tožeče stranke, naj ji Portugalska republika predloži pogodbena zunanja revizijska poročila. Ni
         pomembno, da so bili spoštovani vsi postopki nadzora, ki so bili predvideni na nacionalni ravni, saj je bila objektivna zanesljivost
         podatkov, ki jih je zagotovila država članica v zvezi s storitvami javnih služb in z njimi povezanimi stroški, zadostno zagotovljena.

      222    Opozoriti je treba, da je postopek nadzora nad državnimi pomočmi, upoštevajoč njegovo splošno sistematiko, postopek, ki se
         uvede zoper odgovorno državo članico glede njenih obveznosti do Skupnosti v zvezi z dodelitvijo pomoči. Zainteresirane stranke,
         ki niso zadevna država članica, imajo v tem postopku za Komisijo v bistvu le vlogo podatkovnih virov in zato same ne morejo
         sodelovati v kontradiktorni razpravi s Komisijo, kakor je to na voljo tej državi članici (glej sodbe Sodišča prve stopnje
         z dne 10. aprila 2003 v zadevi Scott proti Komisiji, T‑366/00, Recueil, str. II-1763, točki 52 in 53; z dne 14. januarja 2004
         v zadevi Fleuren Compost proti Komisiji, T-109/01, Recueil, str. II-127, točki 42 in 43, in navedena sodna praksa, ter zgoraj
         v točki 141 navedeno sodbo Saxonia Edelmetalle in ZEMAG proti Komisiji, točka 48). Zainteresirane stranke, ki niso države
         članice, imajo samo pravico, da so ustrezno vključene v upravni postopek, upoštevaje okoliščine obravnavanega primera (zgoraj
         v točki 188 navedena sodba British Airways in drugi proti Komisiji, točka 60, in zgoraj v točki 93 navedena sodba Westdeutsche
         Landesbank Girozentrale in Land Nordrhein-Westfalen proti Komisiji, točka 125).

      223    V tem smislu zainteresirana stranka, ki pri Komisiji vloži zahtevo, da bi ta institucija uporabila svoje pristojnosti za pridobitev
         določenih podatkov od države članice, nima nobene pravice, s katero bi od Komisije lahko zahtevala, naj ugodi njeni prošnji.
         Komisija mora po potrebi presoditi v zvezi z uporabnostjo te zahteve za njen nadzor nad zadevnimi ukrepi. V tej presoji lahko
         Komisija upošteva podatke, ki jih že ima.

      224    Toda omejenost pravice do udeležbe in pravice dostopa do podatkov zainteresiranih strank, ki niso države članice, ni v nobenem
         primeru v nasprotju z dolžnostjo skrbne in nepristranske preiskave, ki jo izvaja Komisija na področju državnih pomoči (glej
         po analogiji, glede razlogovanja, kot je uporabljeno za dolžnost obrazložitve, zgoraj v točki 188 navedeno sodbo British Airways
         in drugi proti Komisiji, točka 64; glej, za potrditev dolžnosti skrbne in nepristranske preiskave, sodbo Sodišča z dne 2. aprila
         1998 v zadevi Komisija proti Sytraval in Brink’s France, C‑367/95 P, Recueil, str. I-1719, točke od 60 do 62, in zgoraj v
         točki 93 navedeno sodbo Westdeutsche Landesbank Girozentrale in Land Nordrhein-Westfalen proti Komisiji, točka 167).

      225    Komisija prav tako, kljub diskrecijski pravici, toda upoštevaje njeno dolžnost skrbne in nepristranske preiskave, ne sme opustiti
         zahteve za posredovanje podatkov, za katere se zdi, da bodo potrdili ali ovrgli druge ustrezne podatke za preiskavo zadevnega
         ukrepa, katerih zanesljivosti ni mogoče šteti za zadostno dokazano.

      226    Iz obravnavane zadeve izhaja, najprej, da je imela Komisija na voljo letna finančna poročila RTP (uvodni izjavi 67 in 180,
         drugi stavek, izpodbijane odločbe). Prav tako ni sporno, da je letna finančna poročila v obdobju od leta 1992 do leta 1998
         letno revidiral statutarni revizor (uvodna izjava 180, tretji stavek, izpodbijane odločbe), torej zunanji in neodvisni organ
         v podjetju.

      227    Tožeča stranka ne izpodbija obstoja tega nadzora niti ne navaja nobenih napak v letnih poročilih RTP. Tožeča stranka le trdi,
         da Komisija „ne bi smela nadzorovati, kako RTP zagotavlja službo javne televizije, na podlagi letnih poročil, ki jih je pripravil
         revizor podjetja ali računovodstvo podjetja“, in v zvezi s tem opaža, da v skladu s pravnim statusom revizorjev (Decreto-Lei
         n° 487/99 z dne 16. novembra 1999 (portugalska uredba z zakonsko močjo št. 487/99) (Diário da República I, serija I-A, št. 267, z dne 16. novembra 1999)) ti niso dolžni preveriti, ali določeno podjetje zagotavlja storitve javnih
         služb in, še manj, določati, kateri zneski ustrezajo temu zagotavljanju storitev javnih služb.

      228    V zvezi s tem je res, da zakonita naloga revizorja načeloma ni preverjati, ali neko podjetje zagotavlja storitve javne službe,
         niti ni presoja glede opredelitev storitev „javne službe“ kot storitev, ki so predmet vpisov v račune, niti ni ocena, katere
         stroške je mogoče pripisati tem storitvam. Zakonita naloga revizorja je načeloma potrjevanje računovodskih izkazov, torej
         izvajanje zunanje in neodvisne presoje glede pravilnosti in verodostojnosti računovodskih izkazov ter glede vprašanja, ali
         dajejo dejansko sliko gospodarskega položaja družbe.

      229    Zato in ker letna revizija računovodskih izkazov s strani revizorja družbe Komisiji omogoča, da jih šteje za zanesljive, nič
         ne ovira – prav nasprotno – te institucije, da preverja tudi že revidirane računovodske izkaze, če vsebujejo ustrezne podatke
         za presojo stroškov javnih služb, za namene njene presoje sorazmernosti pomoči v okviru člena 86(2) ES.

      230    Poleg tega, ker je mogoče revizorja pooblastiti, da poleg svojih nalog zakonite revizije računovodskih izkazov poda tudi svoje
         trenutno mnenje glede drugih vprašanj, na primer v zvezi z izvajanjem nalog javne službe, Komisije nič ne ovira, da po potrebi
         upošteva to mnenje.

      231    Iz predhodno navedenih preudarkov izhaja, da ni mogoče trditi, da se Komisija pri svoji presoji ne more zakonito nanašati
         na letna revidirana poročila RTP ali na mnenja revizorjev RTP.

      232    Dalje v zvezi s poročili o javni službi, navedenimi v uvodni izjavi 57, drugi stavek, in v uvodni izjavi 178 izpodbijane odločbe,
         „ki [opisujejo], kako je bila vsaka obveznost javne službe izpolnjena, in [navajajo] stroške vsake obveznosti javne službe
         z uporabo analitičnega računovodskega sistema“ (uvodna izjava 178), ni sporno, da je Komisija z njimi razpolagala v celotnem
         obdobju preiskave.

      233    Vendar podatkom iz teh poročil manjka objektivna zanesljivost, kar je vedela tudi Komisija. Ta pomanjkljivost izvira iz dejstva,
         da ta poročila glede javnih služb niso sistematično priložena „revizijskemu poročilu“ („relatório de auditoria“) (uvodna izjava
         180, zadnji stavek, izpodbijane odločbe).

      234    Z drugimi besedami, ni bilo gotovo, ali so revizorji RTP opravili zunanji neodvisni nadzor nad temi poročili o javni službi,
         ki zagotavljajo analitične podrobnosti glede priglašenih stroškov za posamezno opravljeno storitev javne službe.

      235    Na tej stopnji je treba pripomniti, da je zunanji neodvisni nadzor revizorjev glede poročil o javni službi, naveden v uvodni
         izjavi 180, zadnji stavek, izpodbijane odločbe, naveden tudi na drugih mestih izpodbijane odločbe, tako v verodostojni portugalski
         različici kot v drugih jezikovnih različicah, zlasti v francoski, s spremenljivo in neusklajeno terminologijo: „Paracer do
         Gabinete de Auditoria“ in „mnenje odbora revizorjev“ (uvodna izjava 57, drugi stavek), „Paracer do Gabinete de Auditoria“
         in „mnenje notranjega odbora revizorjev“ (uvodna izjava 178, prvi stavek), „controlo [...] pelo Gabinete de Auditoria a nível
         interno“ in „[notranja] preveritev [...] s strani odbora revizorjev“ (uvodna izjava 181, prvi stavek), oziroma še „auditoria
         externa sistemática“ in „zunanje poročilo“ (uvodna izjava 181, drugi stavek).

      236    Kljub tem terminološkim nejasnostim je Sodišče prve stopnje menilo, da je zgoraj v točkah 233 in 234 ugotovljeno pomanjkljivost
         nadomestila učinkovitost pravil stroškovno-računovodskega sistema, da lahko jasno in preverljivo opredelijo storitve javne
         službe in njene stroške (uvodna izjava 180, zadnji stavek, izpodbijane odločbe).

      237    Dalje, Komisija dodaja, da „[čeprav] je videti, da se niso opravila zunanja poročila javne službe, je opisani sistem zagotovil,
         da se je obveznost javne službe izvršila na določen način“ (uvodna izjava 181, drugi stavek, izpodbijane odločbe).

      238    Kljub temu nobenega od teh dveh preudarkov ni mogoče sprejeti.

      239    V zvezi s prvim preudarkom (točka 236 zgoraj) je treba ugotoviti, da neobstoja zunanjega revizorskega nadzora posledično ni
         bilo mogoče utemeljiti s trditvijo, da „so stroga pravila stroškovno-računovodskega sistema zagotovila, da se lahko identificirajo
         in ustrezno preverijo stroški vsake obveznosti javne službe [...]“ (uvodna izjava 180, zadnji stavek, izpodbijane odločbe).

      240    Ta trditev je na koncu naslednji predlog, ki je notranje protisloven, da dejstvo neobstoja nadzora ne vpliva na verodostojnost
         podatkov, če je bil tak nadzor mogoč. Podjetje ima lahko določena podrobna in jasna pravila stroškovno-računovodskega sistema,
         ki mu omogočajo učinkovito identifikacijo in preverjanje, toda sočasno lahko v svoje izkaze, zmotno ali zavedno, vnese številke
         ali naslove, ki ne ustrezajo resničnim dejstvom. Teh pomanjkljivosti nadzora v zvezi z odstopanjem od resničnosti se enostavno
         ne bo ugotovilo.

      241    Zato bi pomanjkljivost zunanjega sistemskega nadzora poročil o javnih službah s strani revizorjev RTP v nasprotju s tem, kar
         trdi Komisija v uvodni izjavi 180, zadnji stavek, izpodbijane odločbe, nujno vzbujala ali morala vzbuditi dvom pri tej instituciji
         v zvezi z zanesljivostjo podatkov, vsebovanih v teh poročilih, tega dvoma pa le zagotovilo o kakovosti pravil stroškovno-računovodskega
         sistema ne more ovreči.

      242    Sodišče prve stopnje v zvezi z drugim preudarkom Komisije, ki ga je izrazila v uvodni izjavi 181 izpodbijane odločbe in je
         ponovno poudarjeno zgoraj v točki 237, v skladu s katerim je na podlagi prvega preudarka glede kakovosti pravil stroškovno-računovodskega
         sistema „sistem“ („sistema“) kot celota tisti, ki je omogočal tej instituciji sklep, da so podatki, ki jih ima, zanesljivi,
         ugotovilo, da tega prav tako ni mogoče sprejeti, saj je ta trditev notranje protislovna.

      243    Če ta preudarek beremo glede na razjasnitev terminologije v izpodbijani odločbi iz točke 235 zgoraj, poudarek vsebuje naslednjo
         utemeljitev.

      244    Najprej, Komisija v uvodni izjavi 181, prvi stavek, izpodbijane odločbe, zatrjuje, da je na podlagi predhodnih preudarkov
         očitno, da je bila opravljena preveritev na treh različnih ravneh.

      245    Prva raven tega sistema, ki ga opisuje Komisija, je „[notranja] preveritev [...] s strani odbora revizorjev“. Gre za preveritev
         poročil javnih služb s strani revizorjev, predvideno v uvodni izjavi 178 izpodbijane odločbe in ponovno poudarjeno v uvodni
         izjavi 180, začetek zadnjega stavka, te odločbe.

      246    Druga raven tega sistema, ki ga opisuje Komisija, je „preveritev [...] s strani pristojnih državnih organov“. Gre za preveritev,
         navedeno v uvodni izjavi 179 izpodbijane odločbe.

      247    Tretja raven tega sistema, ki ga opisuje Komisija, je „preveritev [...] s strani zunanje revizijske družbe“. Gre za preveritev,
         predvideno v uvodni izjavi 180, prvi stavek, izpodbijane odločbe.

      248    Komisija v uvodni izjavi 181, drugi stavek, izpodbijane odločbe v bistvu navaja, da čeprav je videti, da se niso opravile
         sistematične zunanje revizije javne službe, torej čeprav je videti, da prva raven tega sistema ni pravilno delovala, je ta
         sistem zagotovil, da se je obveznost javne službe izvršila na določen način.

      249    Iz tega opisa obrazložitve Komisije izhaja, da ta institucija utemeljuje obstoj in izvajanje sistema nadzora, ki je sestavljen
         iz treh ravni, da bi lahko sklepala, da je bila javna služba zagotovljena na predviden način, čeprav je sama ugotovila nepravilnosti
         pri delovanju tega sistema, zlasti na enem od njegovih sestavnih delov. S tem postane navedena utemeljitev sama po sebi protislovna.

      250    Sodišče prve stopnje na podlagi teh okoliščin ugotavlja, da ni bilo mogoče, da bi Komisija kljub zgoraj navedenima preudarkoma
         v primeru neobstoja predvidenega zunanjega sistemskega nadzora poročil o javnih službah s strani revizorjev, podatke iz zgoraj
         navedenih poročil, ki niso bila sistematično priložena revizijskemu poročilu, štela za zanesljive.

      251    Poleg tega ni sporno, da je tožeča stranka večkrat opozorila Komisijo na druga poročila, torej pogodbena zunanja revizijska
         poročila, in jo prosila, naj zahteva njihovo predložitev s strani Portugalske republike. Tožeča stranka je v svojem stališču
         z dne 8. februarja 2002 navedla, da je na podlagi njenih podatkov pogodbeno zunanje revizijsko poročilo za leto 1998 zelo
         kritično glede tega, kako RTP izpolnjuje obveznosti, ki izhajajo iz pogodbe o izvajanju javne službe za leto 1996.

      252    Čeprav ta stališča tožeče stranke sama po sebi niso bila odločujoča, upoštevaje omejeno vlogo, ki jo imajo zainteresirane
         stranke v postopku preiskave državnih pomoči, bi kljub vsemu, v smislu negotovosti, v kateri se je Komisija morala nujno znajti,
         ta stališča nujno potrdila tej instituciji, da je treba od Portugalske republike zahtevati predložitev pogodbenih zunanjih
         revizijskih poročil.

      253    Ta nujnost je bila še toliko večja, če je Komisija vedela, da je bil cilj pogodbenih zunanjih revizijskih poročil, v smislu
         pogodb o izvajanju javne službe, preveriti zvezo med zagotovljenimi storitvami javnih služb in plačanimi stroški. Komisija
         bi torej morala vedeti, da bi ji lahko ta pogodbena zunanja revizijska poročila, posebej za leta, za katera niso obstajala
         pogodbena zunanja revizijska poročila o javni službi, dala ustrezne podatke, ki bi potrdili – ali ovrgli – podatke, ki jih
         je že imela.

      254    Sodišče prve stopnje je ob upoštevanju zgoraj navedenih preudarkov ugotovilo, da Komisija, s tem ko od Portugalske republike
         ni zahtevala predložitve pogodbenih zunanjih revizijskih poročil, ni izpolnila svoje dolžnosti skrbne in nepristranske preiskave.

      255    S tem Komisija ni imela dovolj zanesljivih podatkov, da bi določila opravljene storitve javne službe in stroške, ki so dejansko
         potrebni za zagotavljanje teh storitev. Ker Komisija s temi podatki ni razpolagala, dalje, ni mogla dejansko preveriti, ali
         je financiranje sorazmerno s stroški javnih služb, in torej ni mogla utemeljeno ugotoviti, da ni bilo čezmernih nadomestil
         za stroške javnih služb.

      256    Iz tega sledi, da – ne da bi bilo treba odrediti pripravljalni ukrep, naveden v točki 28 zgoraj, ali preučiti druge očitke
         in tožbene razloge tožeče stranke, ki so, s tem ko vsebujejo trditve, da je Komisija kršila obveznost preiskave, utemeljeni
         zgoraj – je treba člen 1 izpodbijane odločbe, v skladu s katerim je Komisija menila, da v tem členu navedene državne pomoči,
         odobrene RTP, niso privedle do kakršnega koli čezmernega nadomestila neto stroškov nalog javne službe, naloženih temu izdajatelju,
         razglasiti za ničnega.

       Zaključek
      257    Na podlagi vseh zgoraj navedenih preudarkov je treba člen 1 izpodbijane odločbe in člen 2 te odločbe razglasiti za nična v
         delih, v katerih je predvideno, da „oprostitev plačila notarskih stroškov in stroškov registracije“ ne pomeni državne pomoči.

      258    Tožbo je treba v preostalem delu, torej v delu, v katerem je predlagana razglasitev ničnosti člena 2 izpodbijane odločbe glede
         olajšav pri plačilu pristojbin in izdaje obveznic iz leta 1994, zavrniti.

       Stroški
      259    V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. V skladu s členom
         87(3) Poslovnika lahko Sodišče prve stopnje razdeli stroške ali odloči, da vsaka stranka nosi svoje stroške, če vsaka stranka
         uspe samo deloma ali v izjemnih okoliščinah. V obravnavanem primeru je treba odločiti, da Komisija nosi svoje stroške in štiri
         petine stroškov tožeče stranke ter da tožeča stranka nosi petino svojih stroškov.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE PRVE STOPNJE (peti senat)
      razsodilo:
      1)      Člen 1 Odločbe Komisije 2005/406/ES z dne 15. oktobra 2003 o začasnih ukrepih, ki jih je izvajala Portugalska za RTP, se razglasi
            za ničnega.
      2)      Člen 2 Odločbe 2005/406 se razglasi za ničnega v delu, v katerem je ugotovljeno, da oprostitev plačila notarskih stroškov
            in stroškov registracije ne pomeni državne pomoči.
      3)      V preostalem se tožba zavrne.
      4)      Komisija nosi svoje stroške in štiri petine stroškov družbe SIC – Sociedade Independente de Comunicação, SA.
      5)      Družba SIC nosi petino svojih stroškov.

               Vilaras

               Martins Ribeiro

               Jürimäe

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 26. junija 2008.

               Sodni tajnik

                      Predsednik

         Stvarno kazalo

      Pravni okvir
      Dejansko stanje spora
      Postopek in predlogi strank
      Pravo
      Tretji tožbeni razlog v zvezi z napačno uporabo prava, ki je privedla do neopredlitve nekaterih ukrepov kot državnih pomoči
      Prvi del v zvezi z neopredelitvijo davčnih oprostitev kot državnih pomoči
      – Trditve strank
      – Presoja Sodišča prve stopnje
      Drugi del v zvezi z neopredelitvijo olajšav pri plačilu pristojbin kot državnih pomoči
      – Trditve strank
      – Presoja Sodišča prve stopnje
      Tretji del v zvezi neobstojem opredelitve izdaje obveznic iz leta 1994 kot državne pomoči
      – Trditve strank
      – Presoja Sodišča prve stopnje
      Zaključek v zvezi s tretjim tožbenim razlogom
      Četrti tožbeni razlog v zvezi z napačno uporabo prava glede pogojev uporabe člena 86(2) ES
      Prvi del v zvezi z dodelitvijo službe javne televizije RTP brez razpisnih postopkov
      – Trditve strank
      – Presoja Sodišča prve stopnje
      Drugi del v zvezi z kršitvijo meril uporabe člena 86(2) ES
      – Trditve strank
      – Presoja Sodišča prve stopnje
      Zaključek
      Stroški
      * Jezik postopka: portugalščina.