Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 3. oktobra 2000. # Pascual Juan Cubero Vermurie proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki - Napredovanje - Dopustnost. # Zadeva T-187/98.


Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 6. decembra 2001. # Emesa Sugar (Free Zone) NV proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Ničnostna tožba. # Zadeva T-44/98.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (pritožbeni senat) z dne 12. marca 2008.#Francisco Rossi Ferreras proti Komisiji Evropskih skupnosti.#Pritožba - Javni uslužbenci - Uradniki.#Zadeva T-107/07 P.

text:
      SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (pritožbeni senat)
      z dne 12. marca 2008
      Zadeva T-107/07 P
      Francisco Rossi Ferreras
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Pritožba – Javni uslužbenci – Uradniki – Karierno ocenjevalno poročilo – Ocenjevalno obdobje 2003 – Presoja dejanskega stanja – Dokazno breme in izvedba dokazov – Nedopustna pritožba – Neutemeljena pritožba“
      Predmet: Pritožba zoper sodbo Sodišča za uslužbence Evropske unije (drugi senat) z dne 1. februarja 2007 v zadevi Rossi Ferreras proti
         Komisiji (F-42/05, še neobjavljena v ZOdl. JU), s katero se predlaga razveljavitev te sodbe.

      Odločitev: Pritožba se zavrne. Francisco Rossi Ferreras nosi svoje stroške in stroške, ki jih je priglasila Komisija.

      Povzetek
      Pritožba – Razlogi – Razlogi in trditve, predstavljeni pred Sodiščem za uslužbence, ki jih je stranka samo ponovila – Napačna
            presoja dejstev – Nedopustnost – Nadzor Sodišča prve stopnje nad presojo dokazov – Izključitev, razen ob izkrivljanju – Dokazno
            breme in izvedba dokazov
      (člen 225a ES; Statut Sodišča, Priloga I, člen 11(1))
      Iz člena 225a Pogodbe ES in člena 11(1) Priloge I k Statutu Sodišča izhaja, da je treba v pritožbi jasno navesti izpodbijane
         elemente sodbe, katere razveljavitev se predlaga, ter pravne trditve, ki ta predlog posebej utemeljujejo.

      Te zahteve ne izpolnjuje pritožba, ki se omejuje na ponovitev ali obnovitev besedila razlogov in trditev, ki so bili predstavljeni
         že pred Sodiščem za uslužbence, skupaj s tistimi, ki temeljijo na dejstvih, ki jih je to sodišče izrecno zavrnilo.

      Pritožba se lahko opira samo na razloge, ki se nanašajo na kršitev pravnih pravil, ne pa na tiste, ki se nanašajo na presojo
         dejstev. Le sodišče na prvi stopnji je pristojno za ugotavljanje dejstev – razen če bi vsebinska nepravilnost njegovih ugotovitev
         izhajala iz listin v spisu, ki so mu bile predložene – in za presojo teh dejstev. Presoja dejstev torej, razen pri izkrivljanja
         dokaznega gradiva, predloženega temu sodišču, ni pravno vprašanje, ki je kot tako predmet nadzora Sodišča prve stopnje. Tako
         izkrivljanje mora očitno izhajati iz listin v spisu, pri čemer pa ni treba opraviti nove presoje dejstev in dokazov.

      Vendar je vprašanje, ali so bila pravila o dokaznem bremenu in izvedbi dokazov upoštevana, del pooblastila, ki ga ima pritožbeno
         sodišče za nadzor nad ugotovitvami dejstev, ki jih je opravilo sodišče na prvi stopnji. Zato je treba pritožbeni razlog, ki
         se nanaša na to, da naj bi sodišče na prvi stopnji zavrnilo očitek, ne da bi pred tem drugo stranko pozvalo, naj predloži
         podatke, s katerimi bi bilo mogoče dokazati utemeljenost tega očitka, razglasiti za dopusten.

      Kar zadeva preučitev vsebine takega pritožbenega razloga, je treba upoštevati, da le sodišče na prvi stopnji odloča o morebitni
         potrebi po dopolnitvi podatkov, ki jih ima na voljo v zadevah, o katerih odloča. Poleg tega za to, da stranka prepriča pritožbeno
         sodišče glede trditve ali vsaj njegovega neposrednega posega v zbiranje dokazov, ni dovolj, da navede določena dejstva v podporo
         svoji trditvi, temveč mora predložiti tudi dovolj natančne, objektivne in skladne indice, ki lahko podprejo resničnost ali
         verjetnost teh trditev. V teh okoliščinah mora biti vpletenost sodišča v zbiranje dokazov v korist tožečih strank omejena
         na izjemne primere, v katerih tožeče stranke za podporo svojih trditev potrebujejo predvsem nekatere elemente, ki jih ima
         tožena stranka, in se soočajo s težavami pri pridobivanju teh elementov ali celo z zavrnitvijo te stranke.

      (Glej točke od 26 do 31 in od 36 do 39.)
      Napotitev na: Sodišče, 17. september 1996, San Marco proti Komisiji, C-19/95 P, Recueil, str. I-4435, točka 37; Sodišče, 28. maj 1998,
         New Holland Ford proti Komisiji, C-8/95 P, Recueil, str. I-3175, točki 23 in 25; Sodišče, 17. december 1998, Baustahlgewerbe
         proti Komisiji, C-185/95 P, Recueil, str. I‑8417, točka 93; Sodišče, 6. marec 2001, Connolly proti Komisiji, C‑274/99 P, Recueil,
         str. I-1611, točka 113; Sodišče, 10. julij 2001, Ismeri Europa proti Računskemu sodišču, C-315/99 P, Recueil, str. I-5281,
         točka 19; Sodišče, 6. april 2006, General Motors proti Komisiji, C-551/03 P, ZOdl., str. I‑3173, točka 54; Sodišče, 21. september 2006,
         JCB Service proti Komisiji, C-167/04 P, ZOdl., str. I-8935, točka 108; Sodišče, 25. januar 2007, Sumitomo Metal Industries
         in Nippon Steel proti Komisiji, združeni zadevi C-403/04 P in C‑405/04 P, ZOdl., str. I-729, točka 39; Sodišče prve stopnje,
         25. september 2002, Ajour in drugi proti Komisiji, združeni zadevi T-201/00 in T-384/00, RecFP, str. I-A-167 in II-885, točka 75;
         Sodišče prve stopnje, 12. julij 2007, Beau proti Komisiji, T-252/06 P, še neobjavljen v ZOdl., točke od 45 do 47.


Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 17. decembra 1992. # Heinz-Jörg Moritz proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Pritožba - Uradniki. # Zadeva C-68/91 P.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 15. julija 2004. # Ministre des Finances proti Jean-Claude Weidert in Élisabeth Paulus. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Cour administrative - Luksemburg. # Prosti pretok kapitala - Davek na dohodek - Posebna olajšava za zneske, namenjene pridobitvi delnic ali poslovnih deležev - Omejitev ugodnosti za pridobitev delnic ali poslovnih deležev družb s sedežem v zadevni državi članici. # Zadeva C-242/03.

text:
      Zadeva C-242/03
      Ministre des Finances
      proti
      Jeanu-Claudu Weidertu in Élisabeth Paulus
      (Predlog za sprejem predhodne odločbe, ki ga je vložilo Cour administrative (Luxembourg))
      „Prosti pretok kapitala – Davek na dohodek – Posebna olajšava za zneske, namenjene pridobitvi delnic ali poslovnih deležev – Omejitev ugodnosti za pridobitev delnic ali poslovnih deležev družb s sedežem v zadevni državi članici“
      Povzetek sodbe
      Prosti pretok kapitala – Omejitve – Znižanje obdavčljivega dohodka fizičnih oseb ob  pridobitvi delnic – Omejitev na delnice
            družb s sedežem v zadevni državi članici – Nedopustnost – Upravičenost – Neobstoj
      (Člen 56(1) ES in 58(1)(a) ES)
      Člena 56(1) ES in 58(1)(a) ES sta v nasprotju z zakonsko določbo države članice, ki izključuje pravico do znižanega obdavčljivega
         dohodka fizičnih oseb ob pridobitvi delnic ali poslovnih deležev, vplačanih z denarnimi vložki, kapitalskih družb s sedežem
         v drugih državah članicah.

      Taka zakonodaja pomeni omejitev prostega pretoka kapitala, saj ima za posledico odvračanje državljanov zadevne države članice
         od investiranja njihovega kapitala v družbe s sedežem v drugi državi članici; določba ima omejevalni učinek tudi glede družb
         s sedežem v drugih državah članicah, ker pomeni oviro za zbiranje kapitala v zadevni državi članici.

      Ker ni neposredne zveze med zadevno davčno ugodnostjo in kompenzacijsko davčno dajatvijo, kot je obdavčenje dividend, ki jih
         pozneje izplačajo družbe, v katere je vložena investicija, se ni mogoče sklicevati na nujnost zagotavljanja skladnosti davčnega
         sistema, da bi upravičili tako omejitev.

      (Glej točke od 13 do 15, od 20 do 23, 28 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 15. julija 2004(*)

      „Prosti pretok kapitala – Davek na dohodek – Posebna olajšava za zneske, namenjene pridobitvi delnic ali poslovnih deležev – Omejitev ugodnosti za pridobitev delnic ali poslovnih deležev družb s sedežem v zadevni državi članici“
      V zadevi C-242/03,
      zaradi predloga Cour Administrative (Luksemburg), naslovljenega na Sodišče, naj na podlagi člena 234 ES v postopku
      Ministre des Finances
      proti
      Jeanu-Claudu Weidertu,
      Élisabeth Paulus,
      sprejme predhodno odločbo o razlagi členov 56(1) ES in 58(1)(a) ES,
      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann (poročevalec), predsednik senata, A. Rosas, sodnik, in R. Silva de Lapuerta, sodnica,
      generalna pravobranilka: J. Kokott,
      sodni tajnik: R. Grass,
      ob upoštevanju pisnih stališč, ki so jih predložili:
      –        za g. Weiderta in go. Paulus P. Kinsch, avocat,
      –        za luksemburško vlado S. Schreiner, zastopnik,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti R. Lyal in C. Giolito, zastopnika,
      na podlagi poročila sodnika poročevalca,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 12. februarja 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        S sodbo z dne 3. junija 2003, ki je prispela na Sodišče 6. junija 2003, je Cour administrative na podlagi člena 234 ES v predhodno
         odločanje predložilo vprašanje o razlagi členov 56(1) ES in 58(1)(a) ES.

      2        To vprašanje se je zastavilo v okviru postopka med Ministre des Finances ter g. Weidertom in go. Paulus (v nadaljevanju: zakonca
         Weidert-Paulus), ker je bila zadnjima zavrnjena odobritev davčne olajšave za pridobitev delnic družbe s sedežem v Belgiji.

       Pravni okvir
      3        V luksemburškem pravu člen III zakona z dne 22. decembra 1993 o spodbujanju naložb v interesu gospodarskega razvoja (Mémorial A 1993, str. 2020), ki je v zakon z dne 4. decembra 1967 o davku na dohodek (Mémorial A 1967, str. 1228, v nadaljevanju: LIR) vstavil člen 129c, določa:

      „Odstavek 1. V okoliščinah in omejitvah, ki so določene v nadaljevanju, so davčni zavezanci rezidenti, ki so fizične osebe
         in pridobijo delnice ali poslovne deleže, ki so denarni vložki v kapitalskih družbah rezidentkah, ki so polne davčne zavezanke
         in so opredeljene v pododstavku 1 odstavka 2 spodaj, upravičeni do davčnih ugodnosti, določenih v odstavku 4 spodaj.

      […]
      Odstavek 4. (1)   Davčni zavezanci, navedeni v odstavkih 1 in 3 zgoraj, na zahtevo pridobijo olajšavo obdavčljivega dohodka v obliki olajšave
         za naložbe v premičnine, ki se, ne glede na določbe člena 153, uveljavlja v osnovi pri odmeri davka.

      (2)      Olajšava se prizna do največ 60.000 LUF na leto za vse letne pridobitve vrednostnih papirjev in deležev, ki jih ima davčni
         zavezanec ob koncu davčnega leta. Ta meja se podvoji v primeru skupne odmere davka v smislu člena 3.

      Odstavek 5. Za pridobitev davčnih ugodnosti, določenih v odstavku 4, morajo biti izpolnjeni naslednji pogoji:
      a)      da je do pridobitve vrednostnih papirjev, v smislu pododstavka 2 odstavka 2 zgoraj, prišlo pri ustanovitvi ali pri povečanju
         kapitala z novimi vložki v kapitalski družbi rezidentki, ki je polna davčna zavezanka in je definirana v pododstavku 1 odstavka
         2 zgoraj;

      […]“
      4        Sporazum o izogibanju dvojnega obdavčevanja, sklenjen med Kraljevino Belgijo in Velikim vojvodstvom Luksemburg in podpisan
         v Luksemburgu 17. septembra 1970 (Mémorial A 1971, str. 1763, v nadaljevanju: Sporazum proti dvojnemu obdavčevanju), določa:

      „Člen 10 Dividende:
      1. Dividende, ki jih je družba rezidentka države pogodbenice dodelila rezidentu druge države pogodbenice, se obdavčijo v tej
         zadnji državi.

      2. Vendar se te dividende lahko obdavčijo v državi pogodbenici, kjer ima družba, ki dodeli dividende, sedež, po pravnih predpisih
         te države, vendar tako določen davek ne sme preseči:

      […]
      b)      15 odstotkov bruto zneska dividend v vseh drugih primerih.“
       Spor o glavni stvari in predhodno vprašanje
      5        V skupni davčni napovedi za leto 2000 sta zakonca Weidert-Paulus zahtevala olajšavo obdavčljivega dohodka, predvideno v členu
         129c LIR, v višini 120.000 LUF za vpis dvesto novih delnic belgijske kapitalske družbe Interbrew SA. Vpisan znesek je bil
         267.743 LUF.

      6        Pristojni davčni urad ni ugodil tej zahtevi zato, ker kapitalska naložba v družbo, ki nima sedeža v Luksemburgu, ni upravičena
         do zadevne olajšave.

      7        Zakonca Weidert-Paulus sta vložila ugovor zoper odločbo, s katero je bila zavrnjena njuna zahteva, in ker ni bilo ugodnega
         odgovora, sta vložila pravno sredstvo pri Tribunal administratif (Luksemburg).

      8        S sodbo z dne 16. decembra 2002 je slednje ugodilo njuni zahtevi, saj je presodilo, da je člen 129c LIR, kolikor daje prednost
         podjetjem s sedežem v Luksemburgu v primerjavi s podjetji s sedežem v drugih državah članicah, v nasprotju z določbami Pogodbe
         ES o prostem pretoku kapitala, kot jih razlaga Sodišče v sodbi z dne 6. junija 2000 v zadevi Verkooijen (C-35/98, Recueil,
         str. I‑4071, točke od 34 do 36).

      9        Davčna uprava se je zoper sodbo pritožila pri Cour administrative in navedla, da naj bi prvostopenjsko sodišče spregledalo
         pomen zgoraj navedene sodbe Verkooijen. Po mnenju te uprave je bil spor v postopku v glavni stvari v bistvu bolj podoben sporu,
         o katerem je bila izdana sodba z dne 28. januarja 1992 v zadevi Bachmann (C-204/90, Recueil, str. I‑249), v kateri naj bi
         Sodišče priznalo, da potreba po zagotovitvi skladnosti davčnega sistema upravičuje neenako davčno obravnavanje podjetij s
         sedežem v različnih državah članicah.

      10      V teh okoliščinah je Cour administrative, ker je menilo, da je za spor, o katerem odloča, nujna razlaga nekaterih določb Pogodbe
         ES, odločilo, da prekine odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predloži to vprašanje:

      „Ali je člen 129c spremenjenega zakona z dne 4. decembra 1967 o davku na dohodek, v različici, ki velja za davčno leto 2000,
         ki pod določenimi pogoji in omejitvami odobri davčno olajšavo davčnim zavezancem, ki so fizične osebe in pridobijo delnice
         ali poslovne deleže, ki pomenijo denarne vložke v kapitalskih družbah rezidentkah, ki so polne davčne zavezanke, združljiv
         z načelom prostega pretoka kapitala v Evropski skupnosti, kot to določa člen 56(1) Pogodbe ES, ob upoštevanju omejitev tega
         načela, ki jih določa predvsem člen 58(1)(a) Pogodbe ES?“

       Vprašanje za predhodno odločanje
      11      Predložitveno sodišče z vprašanjem v bistvu sprašuje, ali člena 56(1) ES in 58(1)(a) ES nasprotujeta zakonski določbi države
         članice, ki odreka odobritev olajšave obdavčljivega dohodka fizičnim osebam za pridobitev delnic ali poslovnih deležev, ki
         pomenijo denarne vložke v kapitalskih družbah s sedežem v drugih državah članicah.

      12      Uvodoma je treba poudariti, da morajo države članice v skladu z ustaljeno sodno prakso, čeprav neposredno obdavčenje spada
         v njihovo pristojnost, kljub temu izvrševati to pristojnost ob upoštevanju prava Skupnosti (glej sodbo z dne 11. avgusta 1995
         v zadevi Wielockx, C-80/94, Recueil, str. I-2493, točka 16; zgoraj navedeno sodbo Verkooijen, točka 32, in sodbo z dne 4.
         marca 2004 v zadevi Komisija proti Franciji, C-334/02, še neobjavljena v Recueil, točka 21).

      13      Posledica zakonske določbe, kot je zadevna določba v postopku v glavni stvari, je, da državljane zadevne države članice odvrača
         od nalaganja kapitala v družbe s sedežem v drugi državi članici (glej, po analogiji, zgoraj navedeno sodbo Verkooijen, točka
         34). Tako kot izhaja iz samega naslova zakona z dne 22. decembra 1993, je njegov namen „spodbujanje naložb v interesu gospodarskega
         razvoja“ in iz pripravljalnih del člena 129c LIR, kot so jih opisali tako zakonca Weidert‑Paulus kot Komisija Evropskih skupnosti,
         ne da bi tem navedbam nasprotovala luksemburška vlada, izhaja, da se zadevna določba nanaša zlasti na spodbujanje naložb posameznikov
         v družbe s sedežem v Luksemburgu.

      14      Taka določba ima tudi omejevalni učinek glede družb s sedežem v drugih državah članicah, saj pomeni oviro za zbiranje kapitala
         v Luksemburgu, ker je pridobivanje delnic teh družb manj privlačno kot pridobivanje delnic družb s sedežem v tej državi članici
         (glej, po analogiji, zgoraj navedeni sodbi Verkooijen, točka 35, in Komisija proti Franciji, točka 24).

      15      V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da če država članica odobri olajšavo obdavčljivega dohodka fizičnim osebam za pridobitev
         delnic ali poslovnih deležev, ki pomenijo denarne vložke v kapitalske družbe, pod pogojem, da imajo zadnje sedež v tej državi,
         to pomeni omejitev prostega pretoka kapitala, ki jo prepoveduje člen 56 ES.

      16      Iz priloženih dokumentov k stališčem, ki sta jih Sodišču predložila zakonca Weidert-Paulus, izhaja, da je LIR spremenil zakon
         z dne 21. decembra 2001 o spremembi nekaterih določb glede neposrednih in posrednih davkov (Mémorial A 2001, str. 3312), ki odpravlja davčno olajšavo postopno v obdobju od leta 2002 do leta 2005. Neodvisno od tega zakonodajnega
         razvoja luksemburška vlada meni, da je člen 129c LIR v verziji, uporabljivi v dejanskem stanju postopka v glavni stvari, vseeno
         utemeljen. Po njenem mnenju člen 58(1)(a) ES državam članicam dovoljuje, da uporabljajo ustrezne predpise svojega davčnega
         prava, v katerih so različno obravnavani davčni zavezanci, ki niso v enakem položaju glede na prebivališče ali kraj, v katerem
         je naložen njihov kapital, ker so te razlike objektivno upravičene ali jih lahko upravičijo prevladujoči razlogi splošnega
         interesa, zlasti skladnost davčnega sistema.

      17      Cilj člena 129c LIR naj bi bil ravno varovanje te skladnosti. Davčno ugodnost, ki izhaja iz olajšave obdavčljivega dohodka
         za pridobitev delnic ali poslovnih deležev v družbah s sedežem v Luksemburgu, naj bi namreč izravnalo obdavčenje dividend,
         ki jih pozneje izplačajo te družbe. Nasprotno bo ob naložbi v družbo s sedežem v Belgiji, kot v postopku v glavni stvari,
         obdavčitev dividend znižana za 15 % zaradi davka, odtegnjenega pri viru, na ta znesek, ki ga naloži belgijski davčni organ
         na podlagi sporazuma proti dvojnemu obdavčevanju. V tem primeru bi se Veliko vojvodstvo Luksemburg tako odreklo delu davka,
         kar pa ne bi bilo v primeru dividend, ki jih razdelijo družbe s sedežem v tej državi članici. Tako naj bi obstajala v okviru
         istega davčnega zavezanca neposredna povezava med odobritvijo davčne ugodnosti in izravnavo te ugodnosti s poznejšo davčno
         dajatvijo, izvedeno v okviru iste obdavčitve, tako kot v zgoraj navedeni sodbi Bachmann.

      18      Po mnenju zakoncev Weidert-Paulus in Komisije je ta argument brez podlage. Člen 58(1) ES je treba razumeti v povezavi s členom
         58(3) ES, ki zahteva, da zadevni ukrepi ne smejo biti sredstvo samovoljne diskriminacije ali prikritega omejevanja prostega
         pretoka kapitala. V tem primeru naj bi bila očitna diskriminacija med davčnimi zavezanci glede na to, v kateri izmed obeh
         zadevnih držav članic imajo sedež zadevne družbe.

      19      Dalje naj bi bila olajšava iz člena 129c LIR povezana s pridobitvijo delnic ali poslovnih deležev in naj ne bi bila odvisna
         od kakršnih koli poznejših razdelitev dividend. V številnih primerih naj ne bi nikoli prišlo do razdelitve dividend. Dalje
         naj bi bili v Luksemburgu, v davčnem obdobju, ki je sporno v postopku v glavni stvari, kapitalski dobički oproščeni davka
         do višine 120.000 LUF in so bili obdavčeni s 50 % le takrat, kadar so presegli ta znesek, tako da se je davek plačal le ob
         zelo velikih naložbah. Vračilo naložbe v obliki dividend v višini zadevne olajšave naj bi bila vseeno izjemno majhno; zakonca
         Weidert-Paulus naj bi v letu 2002 prejela dividendo v višini 28 evrov, medtem ko je njuna naložba znašala 267.743 LUF. Odpoved
         Velikega vojvodstva Luksemburg 15-% obdavčitvi zneska 28 EUR bi bilo tako zanemarljivega pomena v primerjavi z zneskom davčne
         olajšave.

      20      Glede tega, ali lahko nujnost zagotavljanja skladnosti davčnega sistema res utemelji omejitev izvajanja s Pogodbo zagotovljenih
         temeljnih svoboščin (zgoraj navedena sodba Bachmann, točka 28, in sodba z dne 28. januarja 1992 v zadevi Komisija proti Belgiji,
         C-300/90, Recueil, str. I-305, točka 21), je treba tako izjemo od temeljnega načela prostega pretoka kapitala vseeno razlagati
         strogo in v mejah sorazmernosti. V zadevah, ki sta vodili do obeh zgoraj navedenih sodb, je obstajala neposredna povezava
         med odbitnostjo prispevkov, plačanih v okviru zavarovalnih pogodb za primer starosti in smrti, na eni strani in obdavčitvijo
         zneskov, ki jih plačajo zavarovalnice ob izvrševanju teh pogodb, na drugi strani, in je to povezava, ki jo je bilo treba obdržati
         za ohranitev skladnosti zadevnega davčnega sistema (glej zlasti sodbi z dne 28. oktobra 1999 v zadevi Vestergaard, C-55/98,
         Recueil, str. I-7641, točka 24, in z dne 21. novembra 2002 v zadevi X in Y, C-436/00, Recueil, str. I-10829, točka 52).

      21      Če take neposredne povezave ni, se na argument davčne skladnosti ni mogoče sklicevati (glej sodbi z dne 13. aprila 2000 v
         zadevi Baars, C-251/98, Recueil, str. I-2787, točka 40, in z dne 18. septembra 2003 v zadevi Bosal, C‑168/01, še neobjavljena
         v Recueil, točka 30).

      22      V postopku v glavni stvari ni neposredne povezave med zadevno davčno ugodnostjo, to je davčno olajšavo, odobreno davčnemu
         zavezancu s prebivališčem v Luksemburgu za pridobitev delnic ali poslovnih deležev v družbah s sedežem v tej državi članici,
         in izravnavo davčne dajatve.

      23      V nasprotju s tem, kar meni luksemburška vlada, se davčna ugodnost namreč ne izravna z obdavčitvijo dividend, ki jih te družbe
         pozneje izplačajo. Po eni strani ni zagotovila, da bodo družbe, v katere so se izvedle naložbe, ki so privedle do zadevne
         davčne ugodnosti, izplačale dividende, katerih obdavčitev se lahko izravna z odobreno ugodnostjo. Po drugi strani, kot so
         trdili zakonca Weidert-Paulus in Komisija, tudi če bi zadevne družbe izplačale dividende upravičencem do davčne ugodnosti,
         bi znesek te ugodnosti znatno presegel ugodnost, ki izhaja iz morebitne poznejše obdavčitve dividend.

      24      Enako nezmožnosti, izkoristiti sporazum proti dvojnemu obdavčevanju, ni mogoče obravnavati kot neugodne za osebe, ki vlagajo
         v družbe s sedežem v Luksemburgu. V tem pogledu odpoved Velikega vojvodstva Luksemburg delu davka na dividende na podlagi
         tega sporazuma, na katero se opira luksemburška vlada, da bi upravičila zadevno olajšavo, ne prinaša nobene ugodnosti zadevnemu
         davčnemu zavezancu. Ta mora namreč plačati znesek tega davka belgijskim davčnim organom kot davek, odtegnjen pri viru. Navedeni
         sporazum le preprečuje, da bi se znesek dividend, ki jih je prejel davčni zavezanec, dvakrat obdavčil, vendar ne dopušča,
         da bi bil tak znesek prost obdavčitve.

      25      V vsakem primeru, tudi če bi po luksemburškem pravu morala obstajati povezava med davčno ugodnostjo in obdavčitvijo dividend,
         bi bilo treba ugotoviti, da se je davčna skladnost s sporazumom proti dvojnemu obdavčevanju, ki sta ga sklenila Veliko vojvodstvo
         Luksemburg in Kraljevina Belgija, prenesla na raven vzajemnosti pravil, ki se uporabljajo v državah pogodbenicah (glej zlasti
         zgoraj navedeni sodbi Wielockx, točka 24, ter X in Y, točka 53). Zadevni sporazum torej vzpostavlja davčno vzajemnost tako,
         da lahko Veliko vojvodstvo Luksemburg z odpovedjo 15 % bruto zneska dividend, ki jih družbe s sedežem v Belgiji izplačajo
         posameznikom, ki so zavezane luksemburškemu davku na dohodek, v zameno prejme 15 % dividend, ki jih družbe s sedežem v tej
         državi članici izplačajo osebam, ki so zavezani davku na dohodek v Belgiji.

      26      Ker je poseben cilj sporazuma proti dvojnemu obdavčevanju zagotoviti davčno skladnost, se na ta sporazum ni mogoče sklicevati,
         da bi upravičili neskladje v zvezi z davčnim zavezancem, ki ga je treba odpraviti z uvedbo olajšave, ki je predmet postopka
         v glavni stvari (glej, po analogiji, zgoraj navedeno sodbo Wielockx, točka 25).

      27      Razlaga luksemburške vlade o nujnosti ohranitve skladnosti davčnega sistema zato ni utemeljena.

      28      Na predloženo vprašanje je zato treba odgovoriti, da člena 56(1) ES in 58(1)(a) ES nasprotujeta zakonski določbi države članice,
         ki odreka odobritev olajšave obdavčljivega dohodka fizičnim osebam za pridobitev delnic ali poslovnih deležev, ki pomenijo
         denarne vložke v kapitalskih družbah s sedežem v drugih državah članicah.

       Stroški
      29      Priglašeni stroški luksemburške vlade in Komisije, ki sta Sodišču predložili stališča, se ne povrnejo. Ker je ta postopek
         za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE (prvi senat)
      v odgovor na vprašanje, ki ga je predložilo Cour administrative s sodbo z dne 3. junija 2003, razsodilo:
      Člena 56(1) ES in 58(1)(a) ES nasprotujeta zakonski določbi države članice, ki odreka odobritev olajšave obdavčljivega dohodka
            fizičnim osebam za pridobitev delnic ali poslovnih deležev, ki pomenijo denarne vložke v kapitalskih družbah s sedežem v drugih
            državah članicah.

               Jann

                Rosas

                Silva de Lapuerta

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 15. julija 2004.

               Sodni tajnik

                      Predsednik prvega senata

               R. Grass

                      P. Jann

         * Jezik postopka: francoščina.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 29. marca 2007. # Rewe Zentralfinanz eG proti Finanzamt Köln-Mitte. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Finanzgericht Köln - Nemčija. # Svoboda ustanavljanja - Davek od dohodka pravnih oseb - Takojšnje nadomestilo za izgube, ki jih ima matična družba - Izgube iz naslova odpisa vrednosti deležev v hčerinskih družbah, s sedežem v drugih državah članicah. # Zadeva C-347/04.

text:
      Zadeva C-347/04
      Rewe Zentralfinanz eG, univerzalna pravna naslednica ITS Reisen GmbH,
      proti
      Finanzamt Köln-Mitte
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Finanzgericht Köln)
      „Svoboda ustanavljanja – Davek od dohodka pravnih oseb – Takojšnje nadomestilo za izgube, ki jih ima matična družba – Izgube iz naslova odpisa vrednosti deležev v hčerinskih družbah s sedežem v drugih državah članicah“
      Povzetek sodbe
      Prosto gibanje oseb – Svoboda ustanavljanja – Davčna zakonodaja
      (Pogodba ES, člen 52 (po spremembi postal člen 43 ES) in člen 58 (postal člen 48 ES))
      Člena 52 Pogodbe (po spremembi postal člen 43 ES) in 58 Pogodbe (postal člen 48 ES) nasprotujeta ureditvi države članice,
         ki matični družbi s sedežem v tej državi omejuje možnosti davčnega odbitka izgub te družbe iz naslova odpisa vrednosti deležev
         v hčerinskih družbah s sedežem v drugih državah članicah, v katerih ima delež, ki ji omogoča izvajanje določenega vpliva na
         odločitve teh tujih hčerinskih družb in določanje njihovih dejavnosti, medtem ko te omejitve ni pri deležih v hčerinskih družbah
         rezidentkah.

      Taka razlika v davčnem obravnavanju med matičnimi družbami rezidentkami glede na to, ali imajo hčerinske družbe v tujini,
         ne more biti upravičena zgolj zato, ker so se odločile, da bodo opravljale gospodarske dejavnosti v drugi državi članici,
         v kateri zadevna država ne more izvrševati davčne pristojnosti. Ta utemeljitev, ki se opira na enakomerno porazdelitev pristojnosti
         obdavčitve med državami članicami, sama po sebi zato ne more upravičevati, da država članica dosledno zavrača priznavanje
         davčne ugodnosti matični družbi rezidentki zato, ker je ta razvila mednarodno gospodarsko dejavnost, ki ni takoj ustvarila
         obdavčljivega dobička v korist te države.

      Poleg tega take ureditve, ker ne sledi posebnemu cilju odvzema davčnih ugodnosti za povsem umetne konstrukcije, katerih cilj
         bi bil izogniti se nacionalnemu davčnemu pravu, ampak se na splošno nanaša na vsak položaj, v katerem imajo hčerinske družbe
         iz katerega koli razloga sedež v drugi državi članici, ne da bi se preseglo to, kar je potrebno za dosego cilja, ki mu sledi,
         ni mogoče šteti za utemeljeno z nevarnostjo davčne utaje. Sedež družbe zunaj te države članice namreč sam po sebi ne pomeni,
         da gre za davčno utajo, ker se za zadevno družbo vsekakor uporablja davčna zakonodaja države, v kateri ima sedež.

      (Glej točke 43, 52 in 70 ter izrek.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 29. marca 2007(*)

      „Svoboda ustanavljanja – Davek od dohodka pravnih oseb – Takojšnje nadomestilo za izgube, ki jih ima matična družba – Izgube iz naslova odpisa vrednosti deležev v hčerinskih družbah, s sedežem v drugih državah članicah“
      V zadevi C-347/04,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Finanzgericht Köln (Nemčija)
         z odločbo z dne 15. julija 2004, ki je prispela na Sodišče 13. avgusta 2004, v postopku

      Rewe Zentralfinanz eG, univerzalna pravna naslednica ITS Reisen GmbH,

      proti
      Finanzamt Köln-Mitte,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata, J. Klučka, sodnik, R. Silva de Lapuerta, sodnica, J. Makarczyk in L. Bay
         Larsen (poročevalec), sodnika,

      generalni pravobranilec: M. Poiares Maduro,
      sodni tajnik: B. Fülöp, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 16. marca 2006,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Rewe Zentralfinanz eG M. Lausterer, odvetnik,
      –        za Finanzamt Köln-Mitte B. Redmann, zastopnik,
      –        za nemško vlado M. Lumma in U. Forsthoff, zastopnika,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti R. Lyal in D. Triantafyllou, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 31. maja 2006
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 52 Pogodbe ES (po spremembi postal člen 43 ES), 58 Pogodbe
         ES (postal člen 48 ES), od 67 do 73 Pogodbe ES (razveljavljeni z Amsterdamsko pogodbo), od 73B do 73D (postali členi od 56
         ES do 58 ES), 73E Pogodbe ES (razveljavljen z Amsterdamsko pogodbo) in od 73F do 73G Pogodbe ES (postala člena 59 ES in 60
         ES).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Rewe Zentralfinanz eG (v nadaljevanju: Rewe) s sedežem v Nemčiji kot univerzalno
         pravno naslednico družbe ITS Reisen GmbH (v nadaljevanju: ITS) in Finanzamt Köln-Mitte (v nadaljevanju: Finanzamt) zaradi
         neupoštevanja izgub, povezanih z delnim odpisom vrednosti deležev v hčerinskih družbah s sedežem v drugih državah članicah,
         kot odbitka iz naslova stroškov poslovanja pri določitvi obdavčljivega dobička v davčnih letih 1993 in 1994.

       Nacionalna ureditev
      3        Na podlagi člena 1 zakona o davku od dohodka pravnih oseb iz leta 1991 (Körperschaftsteuergesetz 1991, v nadaljevanju: KStG
         1991), ki se uporablja za zadevo v postopku v glavni stvari, so družbe rezidentke zavezane za plačilo davka od dohodka pravnih
         oseb v Nemčiji na podlagi njihovega svetovnega dobička. Ta zajema dobiček, ki ga realizirajo podružnice ali agencije, prek
         katerih te družbe rezidentke opravljajo dejavnosti zunaj omenjene države. Po drugi strani pa družba rezidentka ni zavezana
         za plačilo davka od dobička hčerinskih družb v trenutku, ko so ti realizirani.

      4        Na podlagi člena 8(1) KStG 1991, upoštevne določbe zakona o dohodnini iz leta 1990 (Einkommensteuergesetz 1990, v nadaljevanju:
         EStG 1990) in KStG 1991 določajo, kaj se šteje za dohodek, in način, na katerega se ta določi.

      5        Na podlagi člena 6(1), točka 2, drugi stavek, EStG 1990, delni odpis knjigovodske vrednosti deležev predstavlja stroške poslovanja,
         ki se odbijejo od dobička. Na podlagi tega istega člena je knjigovodska vrednost deležev enaka znesku, ki bi ga kupec celega
         podjetja pripisal zadevnemu premoženju v okviru celotne nakupne cene. Pri določanju dobička se amortizacijska osnovna sredstva
         načeloma vpišejo v bilanco stanja na podlagi nakupne in proizvodne vrednosti, znižane za izgubo vrednosti zaradi obrabe, davkoplačevalci
         pa lahko prijavijo nižjo knjigovodsko vrednost (delni odpis vrednosti), kjer je na primer dejanska vrednost sredstev padla
         pod nakupno ali proizvodno vrednost, znižano za izgubo vrednosti zaradi obrabe .

      6        Na podlagi člena 2(3) EStG 1990 je čisti dohodek davčnega zavezanca v davčnem letu razlika med prihodki in odhodki. Če se
         pri določanju dohodka pokažejo izgube, se na podlagi člena 10(d) EstG 1990 odbijejo v prihodnjih letih, ko se določa davčni
         dohodek v okviru akontacije ali prenosa izgub.

      7        Ob uporabi določb EStG 1990, kot je bil spremenjen z zakonom o davčni reformi (Steueränderungsgesetz) z dne 25. februarja
         1992 (BGB1. 1992, str. 297), je bila davčna izravnava izgub zaradi delnega odpisa vrednosti deležev v kapitalski družbi –
         v času nastanka dejstev zadeve v postopku v glavni stvari – predmet različne obravnave glede na to, ali je imela kapitalska
         družba sedež v Nemčiji ali ne.

      8        Če je šlo za deleže v kapitalski družbi, s sedežem v Nemčiji, je bila na podlagi člena 2(3) EStG 1990 lahko izguba, vključno
         z izgubami iz naslova delnega odpisa, ki se nanašajo na določeno davčno obdobje, izravnana z vsemi prihodki davčnega zavezanca.

      9        Na podlagi člena 2a(1) in (2) EStG 1990 z naslovom „Izguba, ki ima zvezo s tujino“ bi lahko bile določene izgube, ki izvirajo
         iz tujine, za davčne namene upoštevane le omejeno, in sicer:

      „(1)      Izguba
      1.      […]
      2.      iz industrijskega ali gospodarskega podjetja v tuji državi,
      3.      a)     ki je posledica upoštevanja nižje knjigovodske vrednosti deležev, ki predstavljajo del poslovnih sredstev, v pravni osebi,
         ki nima niti poslovodstva niti sedeža v državi (tuja pravna oseba), […]

      […]
      4.      […]
      […]
      se lahko izravna le z istovrstnim dobičkom iz iste države […]; in ne more biti odbita na podlagi člena 10d. Zmanjšanje dohodka
         je enako izgubi. Če izguba ne bi mogla biti izravnana na podlagi prvega stavka, se lahko odbije od istovrstnega dobička, ki
         ga davčni zavezanec ustvari v prihodnjih davčnih obdobjih v isti državi […]

      (2)      Člen 1, prvi stavek, točka 2, se ne uporablja, če davčni zavezanec dokaže, da je izguba v industrijskih in gospodarskih podjetjih
         v tujini, ki se ukvarjajo izključno ali skoraj izključno […] z opravljanjem gospodarskih storitev, razen gradnje ali upravljanja
         infrastrukture, namenjene turizmu ali oddajanju premoženja v najem […]; neposredna udeležba v višini najmanj ene četrtine
         nominalnega kapitala v kapitalski družbi, ki se ukvarja izključno ali skoraj izključno z zgoraj omenjenimi dejavnostmi, kot
         tudi s financiranjem, ki ima zvezo z imetništvom te udeležbe, se šteje za opravljanje gospodarskih storitev, če kapitalska
         družba nima poslovodstva niti sedeža v državi. Odstavek 1, prvi stavek, točki 3 in 4 se ne uporablja, če davčni zavezanec
         dokaže, da je pravna oseba izpolnjevala pogoje iz prvega stavka v času od njene ustanovitve ali v zadnjih petih letih pred
         davčnim obdobjem, v katerem je nastala izguba in v tem obdobju.

      […]“
      10      Iz člena 2a EStG 1990 izhaja, da je izravnava izgube, ki izhaja iz delnega odpisa, mogoča le, če družba v tujini ustvari dohodek
         v smislu člena 2a(2) (imenovan „aktivni“ dohodek) ali če ima najmanj 25 % deležev v drugi tuji kapitalski družbi, ki ustvarja
         aktivni dohodek v smislu člena 2a(2). Opravljanje dejavnosti, povezanih s turizmom v tujini, takoj izključuje izravnavo izgub.

      11      Na podlagi člena 8b(2) KStG 1990, kot je bil spremenjen z zakonom o jamstvu kraja sedeža (Standortsicherungsgesetz) z dne
         13. septembra 1993 (BGB1. 1993 I, str. 1569), je bil dobiček, ustvarjen z odtujitvijo deležev, prvič oproščen davka v davčnem
         letu 1994.

      12      Z zakonom o znižanju davkov (Steuerenkungsgesetz) z dne 23. oktobra 2000 (BGB1. 2000 I, str. 1433) je bil spremenjen člen
         8b(3) KStG 1991. Ta spremenjeni člen določa, da se ne upoštevajo znižanja dohodka iz naslova nižje knjigovodske vrednosti
         deležev, pri čemer ni pomembno, ali gre za deleže v kapitalski družbi s sedežem v Nemčiji ali na ozemlju te države.

       Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      13      S pogodbo, sklenjeno 6. marca 1995, je ITS, družbo iz skupine Kaufhof Holding AG, katere poslovna dejavnost je povezana s
         turizmom, ta skupina prodala družbi Rewe. S pripojitveno pogodbo z dne 3. novembra 1995 je družba Rewe postala univerzalna
         pravna naslednica ITS.

      14      Leta 1989 je ITS na Nizozemskem ustanovila hčerinsko družbo Kaufhof-Tourism Holdings BV (v nadaljevanju: KTH), ki je bila
         v njeni stoodstotni lasti. V tej isti državi članici je KTH ustanovila družbo, International Tourism Investment Holdings BV
         ITIH), ki je bila v njeni stoodstotni lasti. Med drugim je zadnjenavedena družba kupila stoodstotni delež družbe German Tourist
         Facilities Ltd s sedežem v Združenem kraljestvu in 36-odstotni delež družbe Travelplan SA s sedežem v Španiji.

      15      V letnih računovodskih izkazih za leti 1993 in 1994 je ITS delno odpisala vrednost deležev v nizozemski hčerinski družbi KTH
         in izvedla popravek pri vrednosti terjatev, ki so zadevale dve hčerinski družbi njenih družb vnukinj s sedežema Združenem
         kraljestvu oziroma Španiji. Vsi ti izredni stroški so v davčnih letih 1993 in 1994 znašali več kot 46 milijonov DEM.

      16      Vendar je Finanzamt Köln-Mitte ob presoji, da člen 2a EStG 1990 izključuje upoštevanje teh stroškov, povezanih z imetništvom
         deležev KTH, zavrnil te stroške kot stroške poslovanja za davčne namene in jih ni upošteval kot izgubo pri določanju obdavčljivega
         dobička Rewe za davčni leti 1993 in 1994. Zato je izdal spremenjene odločbe o odmeri davka od dohodka pravnih oseb, za katerega
         je bila za ti davčni leti zavezana Rewe.

      17      Rewe je ob presoji, da je bila za davčne namene upravičena upoštevati vse stroške, povezane s družbami, ustanovljenimi na
         Nizozemskem, Združenem kraljestvu in Španiji, zaradi tega vložila tožbo na Finanzgericht Köln, v kateri je zatrjevala, da
         uporaba člena 2a EStG 1990 pomeni diskriminacijo, ki je v nasprotju s pravom Skupnosti.

      18      Po mnenju tega sodišča predpisi, ki so veljali v času nastanka dejstev zadeve v postopku v glavni stvari, določajo, da medtem
         ko se odpis knjigovodske vrednosti deležev v hčerinski družbi s sedežem v Nemčiji za davčne namene načeloma lahko upošteva
         brez omejitev kot strošek poslovanja matične družbe v okviru določanja njenega obdavčljivega dobička, pa odpisa vrednosti
         deležev v hčerinski družbi s sedežem v drugi državi članici ni mogoče upoštevati za davčne namene, razen v omejenih primerih,
         in sicer kadar se izguba iz naslova tega odpisa izravna z dobičkom iz te druge države članice ali kadar so izpolnjeni pogoji
         za izjemo iz člena 2a(2) EStG 1990. Zato meni, da je mogoče, da je ta razlika v obravnavanju, ki izhaja iz člena 2a(1), točka
         3(a), in (2) EStG 1990, v nasprotju s pravom Skupnosti, in da ne more ugotoviti, da bi bili podani razlogi, ki bi to razliko
         v obravnavanju utemeljili.

      19      V teh okoliščinah je Finanzgericht Köln prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:

      „Ali je treba povezane določbe členov 52 […] in 58 […], od 67 do 73 ter 73B in nadaljnjih [Pogodbe] razlagati tako, da nasprotujejo
         ureditvi, kot je ureditev v členu 2a(1), točka 3(a), in (2) EStG […], ki je predmet obravnave v postopku v glavni stvari,
         ki izključuje takojšnji davčni odbitek izgub iz naslova odpisa vrednosti deležev v hčerinskih družbah v drugih državah Skupnosti,
         če te hčerinske družbe opravljajo pasivne dejavnosti v smislu nacionalnega predpisa in/ali ko opravljajo aktivne dejavnosti
         v smislu nacionalnega predpisa, le prek lastnih družb vnukinj, medtem ko je odpis vrednosti deležev v hčerinskih družbah v
         državi mogoča brez teh omejitev?“

       Vprašanje za predhodno odločanje
      20      Z vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali v okoliščinah, kot so v postopku v glavni stvari, določbe Pogodbe
         ES v zvezi s svobodo ustanavljanja in prostim pretokom kapitala nasprotujejo ureditvi države članice, ki omejuje matični družbi
         s sedežem v tej državi, možnosti davčnega odbitka izgub te družbe iz naslova odpisa vrednosti deležev v hčerinskih družbah
         s sedežem v drugih državah članicah.

       Razlaga določb Pogodbe v zvezi s svobodo ustanavljanja
      21      Uvodoma je treba omeniti, da morajo države članice v skladu z ustaljeno sodno prakso, čeprav je neposredno obdavčenje v njihovi
         pristojnosti, to pristojnost vendarle izvrševati ob spoštovanju prava Skupnosti (glej zlasti sodbe z dne 8. marca 2001 v združenih
         zadevah Metallgesellschaft in drugi, C-397/98 in C‑410/98, Recueil, str. I-1727, točka 37; z dne 13. decembra 2005 v zadevi
         Marks & Spencer, C-446/03, ZOdl., str. I-10837, točka 29; z dne 12. septembra 2006 v zadevi Cadbury Schweppes in Cadbury Schweppes
         Overseas, C-196/04, ZOdl., str. I-7995, točka 40, in z dne 13. marca 2007 v zadevi Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation,
         C-524/04, ZOdl., str. I-2107, točka 25).

      22      V skladu z ustaljeno sodno prakso spadajo v področje uporabe ratione materiae določb Pogodbe v zvezi s svobodo ustanavljanja nacionalne določbe, ki se uporabljajo v primeru, ko ima državljan zadevne države
         članice v kapitalu družbe s sedežem v drugi državi članici delež, ki mu omogoča izvajanje določenega vpliva na odločitve te
         družbe in na opredeljevanje njenih dejavnosti (glej v tem smislu sodbi z dne 13. aprila 2000 v zadevi Baars, C-251/98, Recueil,
         str. I-2787, točka 22, in z dne 21. novembra 2002 v zadevi X in Y, C-436/00, Recueil, str. I‑10829, točka 37, ter zgoraj navedeni
         sodbi Cadbury Schweppes in Cadbury Schweppes Overseas, točka 31, in Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, točka
         27).

      23      To je, kot v postopku v glavni stvari, podano, ko ima družba rezidentka, kot je ITS, stoodstotni delež v kapitalu družbe,
         ustanovljene v drugi državi članici. Za Davčnega zavezanca s stoodstotnim deležem v kapitalu družbe, ki ima sedež v drugi
         državi članici, se namreč nedvomno uporabljajo določbe Pogodbe o svobodi ustanavljanja (zgoraj navedena sodba Baars, točka 21).

      24      Zato je treba obravnavati, ali člena 52 in 58 Pogodbe nasprotujeta uporabi ureditve, kot je ta v postopku v glavni stvari.

      25      Svoboda ustanavljanja, ki jo člen 52 ES priznava državljanom Skupnosti in ki zajema pravico začeti in opravljati dejavnost
         kot samozaposlena oseba, pravico do ustanovitve in vodenja podjetij pod enakimi pogoji, kot jih za svoje državljane določa
         zakonodaja države članice, v kateri se taka ustanovitev izvede, zajema v skladu s členom 58 ES družbe, ustanovljene v skladu
         z zakonodajo države članice in ki imajo statutarni sedež, glavno upravo ali glavni kraj poslovanja v Skupnosti, pravico opravljati
         dejavnost v zadevni državi članici prek hčerinske družbe, podružnice ali agencije (glej zlasti sodbo z dne 21. septembra 1999
         v zadevi Saint-Gobain ZN, C-307/97, Recueil, str. I-6161, točka 35, zgoraj navedeno sodbo Marks & Spencer, točka 30, in sodbo
         z dne 23. februarja 2006 v zadevi Keller Holding, C-471/04, ZOdl., str. I-2107, točka 29).

      26      Čeprav skušajo določbe Pogodbe o svobodi ustanavljanja, glede na besedilo, zagotoviti, da so tuji državljani in družbe v državi
         članici gostiteljici obravnavani enako kot državljani in družbe iz te države, prav tako nasprotujejo temu, da bi matična država
         članica ovirala svojega državljana ali družbo, ustanovljeno v skladu z njeno zakonodajo, pri ustanavljanju v drugi državi
         članici (sodba z dne 16. julija 1998 v zadevi ICI, C-264/96, Recueil, str. I-4695, točka 21, in zgoraj navedena sodba Marks
         & Spencer, točka 31).

      27      V skladu z ureditvijo, ki je predmet obravnave v postopku v glavni stvari, se izgube premoženja, v zvezi z odpisom vrednosti
         deležev v hčerinskih družbah v Nemčiji takoj in brez omejitev upoštevajo pri določanju obdavčljivega dobička matične družbe,
         katere celotni dohodek je obdavčen v Nemčiji.

      28      Po drugi strani pa so, kot izhaja iz člena 2a(1) in (2) EStG 1990, istovrstne izgube, ki izvirajo iz udeležbe v hčerinski
         družbi, ki ima sedež v drugi državi članici, za matično družbo, katere celotni dohodek je obdavčen v Nemčiji, predmet odbitka
         samo pod določenimi pogoji, ki se nanašajo na prihodke te družbe ali opravljanje tako imenovanih aktivnih dejavnosti njene
         hčerinske družbe.

      29      Ni sporno, da se izgube matične družbe s sedežem v Nemčiji, ki izvirajo iz udeležbe v hčerinskih družbah, ustanovljenih v
         drugih državah članicah, lahko upoštevajo v Nemčiji v primeru, ko te hčerinske družbe pozneje ustvarjajo dobiček. Vendar pa
         tudi v primeru, ko se ugotovi zadostni dobiček, taka matična družba v nasprotju z matično družbo, ki ima hčerinske družbe,
         ustanovljene v Nemčiji, ne more imeti koristi od takojšnjega upoštevanja svojih izgub in je zato prikrajšana za likvidno prednost
         (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Marks & Spencer, točka 32).

      30      Iz tega sledi, da je davčni položaj matične družbe, ki ima sedež v Nemčiji in ima kot Rewe hčerinsko družbo in družbo vnukinjo
         v drugi državi članici, manj ugoden, kot bi bil, če bi imeli ta hčerinska družba in družba vnukinja sedež v Nemčiji.

      31      Ta razlika v obravnavanju je lahko z davčnega vidika neugodna za matično družbo, ki je ustanovljena v Nemčiji in ima hčerinsko
         družbo v drugi državi članici. Če upoštevamo to razliko v obravnavanju, je lahko matična družba odvrnjena od tega, da bi dejavnosti
         izvajala prek hčerinskih družb ali posrednih hčerinskih družb, ki so ustanovljene v drugi državi članici (glej v tem smislu
         sodbo z dne 18. septembra 2003 v zadevi Bosal, C‑168/01, Recueil, str. I‑9409, točka 27).

      32      Vendar pa nemška vlada uveljavlja stališče, da taka razlika v obravnavanju ni omejitev svobode ustanavljanja, ker položaj
         hčerinske družbe s sedežem v Nemčiji ni primerljiv s položajem hčerinske družbe, s sedežem v drugi državi članici. Po mnenju
         te vlade so hčerinske družbe glede na svojo matično družbo samostojne pravne osebe, ki so davčne zavezanke v državi, v kateri
         imajo sedež. Mogoče bi bilo, da bi hčerinska družba KTH uveljavljala izgube v okviru napovedi njenega obdavčljivega dobička
         na Nizozemskem. Ta ista vlada meni, da Zvezni Republiki Nemčiji kot državi, v kateri ima sedež matična družba, samostojnim
         tujim hčerinskim družbam ni treba priznati pravnega statusa, ki bi bil primerljiv s položajem, ki ga uživajo matične družbe
         rezidentke.

      33      V zvezi s tem je treba opozoriti, kot je to v točki 21 sklepnih predlogov storil generalni pravobranilec, da se razlika v
         davčnem obravnavanju v postopku v glavni stvari ne nanaša na položaj hčerinskih družb v smislu, ali imajo v Nemčiji sedež
         ali ne, ampak na položaj matičnih družb, ki so rezidentke v Nemčiji, glede na to, ali imajo hčerinske družbe, ustanovljene
         v drugi državi članici ali ne.

      34      Glede izgub, ki jih te matične družbe rezidentke uveljavljajo iz naslova odpisa vrednosti deležev v hčerinskih družbah, so
         te družbe v primerljivem položaju, bodisi da gre za deleže v hčerinskih družbah s sedežem v Nemčiji bodisi za hčerinske družbe
         s sedežem v drugi državi članici. V teh dveh primerih se namreč izgube, za katere se uveljavlja odbitek in ki jih krijejo
         matične družbe, ali dobički teh hčerinskih družb, naj izhajajo iz hčerinskih družb, ki so davčne zavezanke v Nemčiji, ali
         iz tistih, ki so davčne zavezanke v drugih državah članicah, ne obdavčijo matičnim družbam.

      35      Zato omejitev, da bi matična družba rezidentka uveljavljala odbitek teh izgub, ki zadeva samo izgube iz naslova odpisa vrednosti
         deležev v tujini, ne odseva objektivne razlike v položaju matičnih družb glede na to, ali imajo njene hčerinske družbe sedež
         v Nemčiji ali v drugih državah članicah.

      36      Iz tega izhaja, da razlika v davčnem obravnavanju, ki izhaja iz ureditve, ki je predmet obravnave v postopku v glavni stvari,
         in neugoden položaj matičnih družb s sedežem v Nemčiji, ki imajo hčerinsko družbo s sedežem v drugi državi članici, na davčnem
         področju, ovirata izvajanje svobode ustanavljanja teh družb, s tem da jih odvračata od ustanavljanja, pridobitve ali nadaljnjega
         lastništva hčerinske družbe v drugi državi članici. Zaradi tega pomenita omejitev svobode ustanavljanja v smislu členov 52
         in 58 Pogodbe.

      37      Taka omejitev svobode ustanavljanja je dopustna le, če sledi legitimnemu cilju, ki je združljiv s Pogodbo in ga upravičujejo
         nujni razlogi v splošnem interesu. Poleg tega mora biti v primeru, da je to podano, taka omejitev primerna, da zagotovi uresničitev
         zadevnega cilja, in ne sme presegati tega, kar je nujno potrebno za dosego tega cilja (glej zlasti zgoraj navedeni sodbi Marks
         & Spencer, točka 35 in navedena sodna praksa, ter Cadbury Schweppes in Cadbury Schweppes Overseas, točka 47).

      38      Po mnenju nemške vlade je za matično družbo rezidentko v Nemčiji v vsakem primeru upravičeno omejevanje možnosti davčnega
         odbitka izgub, ki jih te družba uveljavlja iz naslova odpisa vrednosti deležev v hčerinskih družbah, ustanovljenih v drugih
         državah članicah, s tem da je davčno upoštevanje izgub, nastalih v tujini, mogoče le v zvezi z istovrstnim dobičkom iz iste
         države. Nemška vlada je v zvezi s tem navajala številne utemeljitve, ki se lahko, kot je v točki 24 sklepnih predlogov poudaril
         generalni pravobranilec, v bistvenih elementih povzamejo, kot sledi.

      39      Prvič, nemška vlada je ob sklicevanju na prej omenjeno sodbo Marks & Spencer, v kateri je Sodišče upoštevalo načelo enakomerne
         porazdelitve pristojnosti obdavčenja med državami članicam, navajala prvi element utemeljitve, in sicer pravilo simetrije,
         ki velja za pravico obdavčitve dobička družbe na eni in obveznostjo upoštevanja izgub te družbe na drugi strani. Uveljavljala
         je, da nemškim davčnim organom v okviru davčnega obravnavanja matične družbe rezidentke v Nemčiji ne bi bilo treba upoštevati
         izgub, povezanih z dejavnostjo hčerinske družbe, ustanovljene v drugi državi članici, ker nimajo pravice obdavčiti dobička
         te hčerinske družbe.

      40      Te utemeljitve ni mogoče sprejeti.

      41      Tako kot je v točki 32 sklepnih predlogov poudaril generalni pravobranilec, je treba natančno določiti pomen, ki ga je treba
         priznati zakoniti zahtevi enakomerne porazdelitve davčne pristojnosti. Še posebej je treba poudariti, da je Sodišče v zgoraj
         navedeni sodbi Marks & Spencer tak element utemeljitve sprejelo le v povezavi z dvema drugima elementoma utemeljitve, in sicer
         tveganjem dvakratnega uveljavljanja izgub in davčno utajo (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Marks & Spencer, točki
         43 in 51).

      42      V zvezi s tem je treba priznati, da nedvomno obstajajo ravnanja, ki lahko ogrožajo pravico držav članic do izvajanja davčnih
         pristojnosti glede dejavnosti, ki se opravljajo na njihovem ozemlju, s čimer bi škodovala enakomerni porazdelitvi pristojnosti
         obdavčitve med državami članicami (glej zgoraj navedeno sodbo Marks & Spencer, točka 46), kar bi lahko upravičilo omejitev
         svobode ustanavljanja (glej zgoraj navedeno sodbo Cadbury Schweppes in Cadbury Schweppes Overseas, točki 55 in 56). Sodišče
         je tako odločilo, da bi možnost izbire, dana družbam, ali bodo upoštevale svoje izgube v državi članici, v kateri imajo sedež,
         ali v drugi državi članici, lahko občutno ogrozila enakomerno porazdelitev pristojnosti obdavčitve med državami članicami,
         saj bi se davčna osnova v prvi državi povečala in v drugi zmanjšala v višini prenesenih izgub.

      43      Vendar pa razlika v davčnem obravnavanju med matičnimi družbami rezidentkami glede na to, ali imajo hčerinske družbe v tujini,
         ne more biti upravičena zgolj zato, ker so se odločile, da bodo opravljale gospodarske dejavnosti v drugi državi članici,
         v kateri zadevna država ne more izvrševati davčne pristojnosti. Ta utemeljitev, ki se opira na enakomerno porazdelitev pristojnosti
         obdavčitve med državami članicami, sama po sebi zato ne more upravičevati, da država članica dosledno zavrača priznavanje
         davčne ugodnosti matični družbi rezidentki zato, ker je ta razvila mednarodno gospodarsko dejavnost, ki ni takoj ustvarila
         obdavčljivega dobička v korist te države.

      44      Poleg tega je treba poudariti, da se lahko izgube matične družbe iz naslova odpisa vrednosti deležev v hčerinskih družbah
         s sedežem v Nemčiji izravnajo z njenimi dobički tudi, če njene hčerinske družbe niso ustvarile obdavčljivega dobička v upoštevnem
         davčnem letu.

      45      Drugič, nemška vlada je zatrjevala, da je ureditev, ki je predmet obravnave v postopku v glavni stvari potrebna zato, da bi
         se izognili večkratnim davčnim ugodnostim v obliki dvakratnega uveljavljanja izgub, zaradi katerih bi matične družbe lahko
         imele koristi.

      46      Ta utemeljitev v okviru zadeve v postopku v glavni stvari ni upoštevna.

      47      Čeprav je namreč treba priznati, da morajo države članice imeti možnost preprečiti nevarnost dvakratnega uveljavljanja izgub
         (glej zgoraj navedeno sodbo Marks & Spencer, točka 47), pa je treba poudariti, da izgube, ki so predmet obravnave v postopku
         v glavni stvari, niso, kot je v točkah 37 in 38 sklepnih predlogov poudaril generalni pravobranilec, primerljive z izgubami,
         ki bi jih hčerinske družbe imele v tujini, katerih prenos bi matična družba rezidentka zahtevala zato, da bi zmanjšala obdavčljivi
         dobiček, kot je bilo v zadevi, v kateri je bila izdana zgoraj navedena sodba Marks & Spencer.

      48      Matična družba uveljavlja izgube, ki so predmet obravnave v postopku v glavni stvari, z namenom zmanjšanja vrednosti svojih
         deležev v tujih hčerinskih družbah. Te izgube, povezane z odpisom knjigovodske vrednosti deležev, so upoštevane samo, kar
         zadeva matično družbo, in so na davčnem področju predmet drugačnega obravnavanja od tistega, ki se uporablja za izgube samih
         hčerinskih družb. To drugačno upoštevanje izgub samih hčerinskih družb in izgub, ki jih uveljavljajo matične družbe, ne bi
         moglo v nobenem primeru pomeniti dvakratnega uveljavljanja istih izgub.

      49      Poleg tega je treba poudariti, kot je to na obravnavi storila zlasti Komisija Evropskih skupnosti, da lahko matična družba
         s sedežem v Nemčiji, ki ima hčerinske družbe v tej isti državi, od svojega obdavčljivega prihodka odbije zmanjšano vrednost
         deležev v hčerinskih družbah rezidentkah, ob tem pa bi te hčerinske družbe lastne izgube še vedno lahko uveljavljale v okviru
         lastne obdavčitve.

      50      Tretjič, nemška vlada meni, da je namen ureditve, ki je predmet obravnave v postopku v glavni stvari, boj proti posebni obliki
         davčne utaje, in sicer, da matične družbe s sedežem v Nemčiji, predvsem tiste, ki opravljajo dejavnost na področju turizma,
         prenesejo dejavnosti, za katere je značilno, da ustvarjajo izgube, v druge države članice z ustanavljanjem hčerinskih družb
         v teh državah članicah z edinim ciljem, da bi zmanjšale svoj obdavčljivi dobiček v Nemčiji. Na obravnavi je ta vlada dodala,
         da bi bilo treba po njenem mnenju omiliti zadevno sodno prakso Sodišča, saj se ji zdi zahteva po sledenju posebnemu cilju,
         to je boju proti povsem umetnim konstrukcijam, prestroga. Meni, da je treba državam članicam načeloma dovoliti, da odredijo
         splošne ukrepe za boj proti davčni utaji in sprejmejo abstraktne in splošne predpise, ki se opirajo na te tipične primere.

      51      V zvezi s tem zadostuje opozorilo, da zgolj okoliščina, da v določenem gospodarskem sektorju, kot je turizem, davčni organi
         države članice ugotovijo primere velikih in trajnih izgub, ki jih utrpijo tuje hčerinske družbe matičnih družb rezidentk te
         države, ne more zadostovati za dokaz obstoja v celoti umetnih konstrukcij, ki bi bile namenjene ustvarjanju izgub iz naslova
         odpisa vrednosti deležev v hčerinskih družbah, ustanovljenih v drugih državah članicah (glej v zvezi z zahtevo, povezano s
         posebnim ciljem boja proti povsem umetnim konstrukcijam, zgoraj navedene sodbe ICI, točka 26; Marks & Spencer, točka 57, in
         Cadbury Schweppes in Cadbury Schweppes Overseas, točka 51).

      52      V tem primeru se določba, kot je člen 2a(1), točka 3(a), EStG 1990, ki na splošno ureja upoštevanje zmanjšanja vrednosti deležev,
         kadar imajo hčerinske družbe, ki jih ima matična družba s sedežem v Nemčiji, iz kakršnega koli razloga sedež v drugih državah
         članicah, ne da bi prekoračila, kar je potrebno za dosego cilja, ki mu sledi, šteti za upravičena zaradi tveganja davčnih
         utaj. Ta določba namreč ne sledi posebnemu cilju odvzema davčnih ugodnosti za povsem umetne konstrukcije, katerih cilj bi
         bil izogniti se nemškemu davčnemu pravu, ampak na splošno urejati vsak položaj, v katerem imajo hčerinske družbe iz katerega
         koli razloga sedež zunaj Nemčije. Sedež družbe zunaj te države članice pa sam po sebi ne pomeni, da gre za davčno utajo, ker
         se za zadevno družbo vsekakor uporablja davčna zakonodaja države, v kateri ima sedež.

      53      Na isti način člen 2a(2) EStg 1990 ob izključevanju tako imenovanih „aktivnih“ dejavnosti, ki so predvsem tiste, ki se nanašajo
         na gradnjo ali upravljanje infrastrukture, namenjene turizmu, prekorači tisto, kar je potrebno za boj proti konstrukcijam,
         ki pomenijo zlorabo. Boj proti davčnim utajam ne more upravičevati, da se lahko izgube industrijskega ali gospodarskega podjetja
         s sedežem v tujini, katerega cilj je opravljanje gospodarskih storitev, praviloma in brez omejitev izravnajo z dobičkom, medtem
         ko je izravnava z dobički pri podjetjih, ki opravljajo dejavnost na področju turizma, podvržena izpolnjevanju številnih pogojev.

      54      Četrtič, da bi upravičila nacionalno ureditev, ki je predmet obravnave v postopku v glavni stvari, se nemška vlada ravno tako
         ne more utemeljeno sklicevati na nujnost učinkovitosti davčnega nadzora na transakcijami, ki se odvijajo v tujini.

      55      Namreč, čeprav učinkovitost davčnega nadzora državi članici dovoljuje uporabo ukrepov, ki omogočajo jasen in natančen pregled
         zneska odbitnih stroškov v tej državi iz naslova udeležbe v kapitalu tujih hčerinskih družb (glej v tem smislu sodbi z dne
         15. maja 1997 v zadevi Futura Participations in Singer, C-250/95, Recueil, str. I-2471, točka 31, in z dne 28. oktobra 1999
         v zadevi Vestergaard, C‑55/98, Recueil, str. I-7641, točka 23), pa vendar ne more upravičevati, da bi ta država članica lahko
         za ta odbitek predpisala različne pogoje, in sicer glede na to, ali se udeležba nanaša na hčerinske družbe s sedežem v tej
         ali v drugih državah članicah.

      56      V zvezi s tem je treba opozoriti, da se lahko država članica, da bi od pristojnih organov druge države članice dobila vse
         primerne informacije, ki bi ji omogočale pravilno ugotovitev davka od dohodka pravnih oseb, sklicuje na Direktivo Sveta 77/799/EGS
         z dne 19. decembra 1977 o medsebojni pomoči pristojnih organov držav članic na področju neposredne obdavčitve (UL L 336, str.
         15)

      57      Dalje je, glede trditve nemške vlade, da je nadzor nad transakcijami v tujini, tudi v primeru sodelovanja z organi druge države
         članice, pogostokrat zelo težak, dovolj poudariti, da imajo upoštevni davčni organi možnost od same matične družbe zahtevati
         dokaze, ki so po njeni presoji potrebni za oceno, ali se zahtevani odbitek izgub iz naslova odpisa vrednosti deležev v hčerinskih
         družbah s sedežem v drugih državah članicah dopusti ali ne (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Vestergaard, točka 26).

      58      Ta možnost bi morala biti še posebej koristna v primeru, kot je podan v zadevi v postopku v glavni stvari, v kateri gre za
         matično družbo, ki bi morala imeti možnost vse potrebne dokumente zahtevati neposredno od svojih hčerinskih družb v tujini.
         Še več, morebitne težave pri določitvi izgub iz naslova odpisa vrednosti deležev v hčerinskih družbah s sedežem v drugih državah
         članicah v nobenem primeru ne morejo upravičevati ovire za svobodo ustanavljanja (glej v tem smislu sodbi z dne 4. marca 2004
         v zadevi Komisija proti Franciji, C-334/02, Recueil, str. I-2229, točka 29, in z dne 7. septembra 2004 v zadevi Manninen,
         C-319/02, ZOdl., str. I-7477, točka 54).

      59      Petič, da bi upravičili davčno neugodnost, ki jo v tem primeru utrpijo matične družbe s sedežem v Nemčiji in z udeležbo v
         hčerinskih družbah, ustanovljenih v drugih državah članicah, nemška vlada navaja, da je ureditev, ki je predmet obravnave
         v postopku v glavni stvari, objektivno upravičena zaradi nujnosti varovanja enotnosti davčnega sistema. V bistvu je v okviru
         te utemeljitve mogoče obravnavati dva argumenta te vlade, in sicer nujnost zagotovitve doslednosti nemškega davčnega sistema
         in spoštovanje teritorialnega načela.

      60      Glede nujnosti zagotovitve doslednosti tega davčnega sistema je nemška vlada uveljavljala, prvič, da so na podlagi konvencije
         o izogibanju dvojnega obdavčevanja, sklenjene s Kraljevino Nizozemsko, ki je država, v kateri ima sedež KTH, hčerinska družba
         družbe Rewe, dividende, ki so jih izplačale hčerinske družbe s sedežem v tej državi članici, oproščene davka v Nemčiji. Zaradi
         tega bi bilo dosledno, da družbe s sedežem v Nemčiji zaradi izgub, povezanih z njihovimi hčerinskimi družbami v tujini, ne
         pridobijo ugodnosti.

      61      Argumenta nemške vlade o nujnosti ohranjanja doslednosti nacionalnega davčnega sistema pa ni mogoče sprejeti, saj se izgube,
         ki so predmet obravnave v postopku v glavni stvari, upoštevajo tudi v Nemčiji, če tuja hčerinska družba opravlja tako imenovano
         „aktivno“ dejavnost v smislu člena 2a(2) EStG 1990, medtem ko so v takem primeru, ob uporabi konvencij o izogibanju dvojnemu
         obdavčevanju, dividende, ki jih je izplačala taka hčerinska družba, ravno tako oproščene davka.

      62      Poleg tega je treba glede nujnosti zagotovitve doslednosti nacionalnega davčnega sistema v zvezi z ureditvijo, ki je predmet
         obravnave v postopku v glavni stvari, ki bi bila po mnenju nemške vlade zagotovljena z omenjenimi konvencijami, opozoriti,
         da je v točki 28 oziroma 21 sodb z dne 28. januarja 1992 v zadevi Bachmann (C-204/90, Recueil, str. I-249) in v zadevi Komisija
         proti Belgiji, (C‑300/90, Recueil, str. I-305) Sodišče priznalo, da nujnost zagotovitve doslednosti davčnega sistema lahko
         upraviči omejitev uresničevanja temeljnih svoboščin, ki jih zagotavlja Pogodba. Vendar je treba za to, da bi bil argument,
         ki se opira na to utemeljitev, sprejet, dokazati, da obstaja neposredne zveza med zadevno davčno ugodnostjo in izravnavo te
         ugodnosti z določenim davčnim bremenom (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi Keller Holding, točka 40, in Test Claimants
         in the Thin Cap Group Litigation, točka 68).

      63      Iz analize nacionalne zakonodaje, ki je predmet obravnave v postopku v glavni stvari, pa izhaja, da so matične družbe, katerih
         celotni dohodek je obdavčen v Nemčiji in so udeležene v hčerinskih družbah s sedežem v tej isti državi, upravičene do takojšnjega
         odbitka izgub iz naslova delnega odpisa vrednosti deležev v teh hčerinskih družbah in hkrati oproščene davka na dividende.
         Po drugi strani pa je – čeprav so dividende, ki jih matična družba, katere celotni dohodek je obdavčen v Nemčiji, prejme od
         hčerinske družbe s sedežem na Nizozemskem, prav tako oproščene davka na podlagi konvencije o dvojnem obdavčevanju – odbitek
         izgub iz naslova delnega odpisa vrednosti deležev v tej hčerinski družbi predmet omejitev.

      64      Ker zato nemška vlada ni dokazala obstoja zveze med takojšnjim odbitkom izgub iz naslova delnega odpisa vrednosti deležev
         v hčerinskih družbah, ki ga lahko uveljavlja matična družba rezidentka, in davčno oprostitvijo za dividende, ki jih prejme
         od teh hčerinskih družb, trditve, da bi bilo zaradi nujnosti zagotovitve doslednosti nemškega davčnega sistema upravičeno,
         da se matičnim družbam rezidentkam v Nemčiji ne priznajo ugodnosti v zvezi z izgubami, povezanimi z njihovimi hčerinskimi
         družbami, zato ker so dividende, ki jih plačajo njene hčerinske družbe na podlagi konvencij o izogibanju dvojnega obdavčevanja,
         oproščene davka v Nemčiji, ni mogoče sprejeti.

      65      Nemška vlada uveljavlja drugič, da je bila doslednost ureditve, ki je predmet obravnave v postopku v glavni stvari, z davčnega
         vidika zagotovljena z oprostitvijo dobička, ustvarjenega z odtujitvijo deležev, na podlagi člena 8b(2) KStG 1991, kot je bil
         spremenjen z zakonom o jamstvu kraja sedeža.

      66      Prvič je treba opozoriti na to, kot je to storilo predložitveno sodišče, da je bila ta oprostitev prvič uporabljena v davčnem
         letu 1994 in se ne nanaša na prvo davčno leto, na katero se nanaša spor v postopku v glavni stvari.

      67      Drugič, treba je ugotoviti, da ima prepoved odbitka izgub, kot so izgube, ki so predmet obravnave v postopku v glavni stvari,
         v okviru določanja obdavčljivega dohodka matičnih družb rezidentk, ki so udeležene v hčerinskih družbah v tujini, takojšnji
         učinek. Zato dejstvo, da je mogoče pozneje uveljavljati oprostitev dobička, ustvarjenega v primeru odtujitve, pod predpostavko,
         da je ta zadosten, ne pomeni razloga davčne doslednosti, ki bi upravičevala zavrnitev takojšnjega odbitka izgub matičnih družb,
         ki imajo deleže v hčerinskih družbah v tujini.

      68      Nazadnje je treba glede teritorialnega načela, kot ga je v točki 22 zgoraj navedene sodbe Futura Participations in Singer
         priznalo Sodišče, opozoriti, da to načelo ne more upravičiti uporabe nacionalne ureditve, ki je predmet obravnave v postopku
         v glavni stvari.

      69      Nedvomno je v skladu s tem načelom, da država članica, kjer ima matična družba sedež lahko obdavči svetovne dobičke družb
         rezidentk, pri čemer pa lahko nerezidenčnim hčerinskim družbam obdavči le dobičke, ki so rezultat njihovih dejavnosti na njenem
         ozemlju (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Marks & Spencer, točka 39). Vendar to načelo samo po sebi ne upraviči, da
         država, kjer ima sedež matična družba, tej lahko zavrne ugodnost, zato ker ne obdavči dobičkov njenih hčerinskih družb nerezidentk
         (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Marks & Spencer, točka 40). Kot je v točki 49 sklepnih predlogov poudaril generalni
         pravobranilec, to načelo v okviru uporabe prava Skupnosti zagotavlja nujnost upoštevanja omejitev davčnih pristojnosti držav
         članic. V postopku v glavni stvari ugodnost, ki jo zahteva Rewe, ne vpliva na uveljavljanje konkurenčne davčne pristojnosti.
         To se nanaša na matične družbe s sedežem v Nemčiji, katerih celotni dohodek je obdavčen v tej državi. Zato ureditve, ki je
         predmet obravnave v postopku v glavni stvari, ni mogoče šteti za uresničevanje teritorialnega načela.

      70      Glede na vse navedeno mora biti odgovor predložitvenemu sodišču, da v okoliščinah, kot so podane v zadevi v postopku v glavni
         stvari, ko ima matična družba delež v hčerinski družbi nerezidentki, ki ji omogoča izvajanje določenega vpliva na odločitve
         te tuje hčerinske družbe in na določanje njenih dejavnosti, člena 52 in 58 Pogodbe nasprotujeta ureditvi države članice, ki
         matični družbi s sedežem v tej državi omejuje možnosti davčnega odbitka izgub te družbe iz naslova odpisa vrednosti deležev
         v hčerinskih družbah s sedežem v drugih državah članicah.

       Razlaga določb Pogodbe v zvezi z prostim pretokom kapitala
      71      Ker določbe Pogodbe glede svobode ustanavljanja nasprotujejo nacionalni ureditvi, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ni
         treba obravnavati, ali tej ureditvi nasprotujejo tudi določbe Pogodbe o prostem pretoku kapitala (glej v istem smislu zgoraj
         navedeno sodbo Keller Holding, točka 51).

       Stroški
      72      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      V okoliščinah, kot so podane v zadevi v postopku v glavni stvari, ko ima matična družba delež v hčerinski družbi nerezidentki,
            ki ji omogoča izvajanje določenega vpliva na odločitve te tuje hčerinske družbe in na določanje njenih dejavnosti, člena 52
            Pogodbe ES (po spremembi postal člen 43 ES) in 58 Pogodbe ES (postal člen 48 ES) nasprotujeta ureditvi države članice, ki
            matični družbi s sedežem v tej državi omejuje možnosti davčnega odbitka izgub te družbe iz naslova odpisa vrednosti deležev
            v hčerinskih družbah s sedežem v drugih državah članicah.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 2. junija 1994. # Exportslachterijen van Oordegem BVBA proti Belgische Dienst voor Bedrijfsleven en Landbouw in Generale Bank NV. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Rechtbank van eerste aanleg Brussel - Belgija. # Zadeva C-2/93.