title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 16. julija 2009.#Zuid-Chemie BV proti Philippo's Mineralenfabriek NV/SA.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Hoge Raad der Nederlanden - Nizozemska.#Pravosodno sodelovanje v civilnih in gospodarskih zadevah - Sodna pristojnost in izvrševanje sodnih odločb - Uredba (ES) št. 44/2001 - Pojem ‚kraj, kjer je prišlo do škodnega dogodka‘.#Zadeva C-189/08.

text:
      Zadeva C-189/08
      Zuid-Chemie BV
      proti
      Philippo's Mineralenfabriek NV/SA
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Hoge Raad der Nederlanden)
      „Pravosodno sodelovanje v civilnih in gospodarskih zadevah – Sodna pristojnost in izvrševanje sodnih odločb – Uredba (ES) št. 44/2001 – Pojem ‚kraj, v katerem je nastal škodni dogodek‘“
      Povzetek sodbe
      Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Pristojnost in izvrševanje sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah –
            Uredba št. 44/2001 – Posebne pristojnosti – Pristojnost v zvezi z delikti ali kvazidelikti
      (Uredba Sveta (ES) št. 44/2001, člena 2 in 5, točka 3)
      Člen 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih
         zadevah je treba razlagati tako, da v okviru spora, ki se nanaša na škodo, ki je podjetju nastala zaradi dobave kontaminiranega
         kemičnega proizvoda, zaradi katerega so bila gnojila, ki jih podjetje proizvaja iz več surovin, neuporabna, in zaradi predelave
         navedenega proizvoda izraz „kraj, v katerem je prišlo do škodnega dogodka“, pomeni kraj, v katerem je nastala prvotna škoda
         zaradi običajne uporabe proizvoda, za katero je namenjen.

      Ta določba se namreč ne nanaša le na kraj, v katerem je bilo storjeno dejanje, zaradi katerega je nastala škoda, ampak tudi
         na kraj, v katerem je nastala škoda, kot je tovarna podjetja, v kateri se je predelal proizvod z napako, kar je predelanemu
         proizvodu povzročilo materialno škodo, ki jo je utrpelo podjetje, in ki presega škodo, povezano s samim proizvodom. V zvezi
         s tem upoštevanje omogoča predložitev zadeve sodišču, ki je najprimernejše za odločanje, zlasti zaradi bližine predmeta spora
         in lažje izvedbe dokazov. Nasprotno pa bi sprejetje zgolj kraja, v katerem je bilo storjeno dejanje, večinoma vodilo do zmede
         v zvezi s sodno pristojnostjo, določeno v členih 2 in 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001, tako da bi zadnjenavedena določba zato
         izgubila polni učinek.

      (Glej točke 23, 24, od 29 do 32 in izrek.)

SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 16. julija 2009(*)

      „Pravosodno sodelovanje v civilnih in gospodarskih zadevah – Sodna pristojnost in izvrševanje sodnih odločb – Uredba (ES) št. 44/2001 – Pojem ‚kraj, kjer je prišlo do škodnega dogodka‘“
      V zadevi C‑189/08,
      zaradi predloga za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Hoge Raad der Nederlanden (Nizozemska)
         z odločbo z dne 4. aprila 2008, ki je prispela na Sodišče 8. maja 2008, v postopku

      Zuid-Chemie BV
      proti
      Philippo’s Mineralenfabriek NV/SA,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, M. Ilešič, A. Tizzano, E. Levits (poročevalec) in J.‑J. Kasel, sodniki,
      generalni pravobranilec: J. Mazák,
      sodni tajnik: R. Șereş, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 23. aprila 2009,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Zuid-Chemie BV P. Knijp, odvetnik,
      –        za Philippo’s Mineralenfabriek NV/SA M. Polak, odvetnik,
      –        za nizozemsko vlado C. Wissels in M. Noort, zastopnici,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti A.‑M. Rouchaud‑Joët in P. van Nuffel, zastopnika,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 5, točka 3, Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000
         o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 2001, L 12, str. 1).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Zuid-Chemie BV (v nadaljevanju: Zuid‑Chemie), ki proizvaja gnojila s sedežem
         v Sasu van Gentu (Nizozemska), in družbo Philippo’s Mineralenfabriek NV/SA (v nadaljevanju: Philippo’s) s sedežem v Essnu
         (Belgija), glede kontaminiranega proizvoda, ki se uporablja za proizvodnjo gnojil, ki ga je družba Philippo’s dobavila družbi
         Zuid‑Chemie.

       Pravni okvir
      3        Člen 2(1) Uredbe št. 44/2001, ki je uvrščen v njeno poglavje II, oddelek 1 z naslovom „Splošne določbe“, določa:

      „Ob upoštevanju določb te uredbe so osebe s stalnim prebivališčem v državi članici ne glede na njihovo državljanstvo tožene
         pred sodišči te države članice.“

      4        Člen 3(1) te uredbe določa:

      „Osebe s stalnim prebivališčem v državi članici so lahko tožene pred sodišči druge države članice samo na podlagi pravil,
         opredeljenih v oddelkih od 2 do 7 tega poglavja.“

      5        Člen 5 navedene uredbe, ki je uvrščen v poglavje II, oddelek 2 z naslovom „Posebna pristojnost“, določa:

      „Oseba s stalnim prebivališčem v državi članici je lahko tožena v drugi državi članici:
      […]
      3.      v zadevah v zvezi z delikti ali kvazidelikti pred sodišči kraja, kjer je prišlo ali kjer grozi škodni dogodek;
      […]“
       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      6        Zuid-Chemie je podjetje za proizvodnjo gnojil, ki je julija 2000 pri podjetju HCI Chemicals Benelux BV (v nadaljevanju: HCI),
         ki ima sedež v Rotterdamu (Nizozemska), kupila dve količinski enoti proizvoda, imenovanega „micromix“.

      7        Družba HCI, ki sama ni sposobna izdelovati micromixa, je tega naročila pri družbi Philippo’s in ji dobavila vse surovine,
         potrebne za izdelavo tega proizvoda, razen ene. Družba Philippo’s je po posvetovanju z družbo HCI to manjkajočo surovino,
         in sicer cinkov sulfat, kupila pri družbi G. J. de Poorter, ki posluje pod imenom Poortershaven v Rotterdamu.

      8        Družba Philippo’s je micromix izdelala v svoji tovarni v Belgiji, kjer je družba Zuid-Chemie prevzela ta proizvod.

      9        Družba Zuid-Chemie je navedeni micromix predelala, da bi proizvedla več količinskih enot gnojila v svoji tovarni na Nizozemskem,
         ter del teh prodala in odpremila svojim strankam.

      10      Pozneje se je izkazalo, da je bila vsebnost kadmija v cinkovem sulfatu, kupljenem pri družbi Poortershaven, prevelika, tako
         da gnojila ni bilo več mogoče uporabljati ali ga je bilo mogoče uporabljati le v manjših količinah, kar je družbi Zuid-Chemie
         po njenem mnenju povzročilo škodo.

      11      Družba Zuid-Chemie je 17. januarja 2003 pozvala družbo Philippo’s pred Rechtbank Middelburg (Nizozemska), ki mu je predlagala,
         naj ugotovi, da je družba Philippo’s odgovorna za škodo, ki jo je utrpela, in naj tej družbi naloži plačilo več zneskov v
         zvezi s škodo, za katero meni, da jo je utrpela, ter plačilo odškodnine in obresti ter stroškov.

      12      Rechtbank Middelburg se je s sodbo z dne 10. decembra 2003 razglasilo za nepristojno za odločanje o sporu, ki mu je bil predložen,
         ker pojem „kraj, kjer je prišlo do škodnega dogodka“ – za uporabo člena 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001 – zajema tako kraj,
         v katerem je bilo storjeno dejanje („Handlungsort“), kot kraj, v katerem je nastala škoda („Erfolgsort“). Kar zadeva kraj
         nastanka škode pa je navedeno sodišče menilo, da je prvotna škoda, ki jo je utrpela družba Zuid-Chemie, nastala v Essnu, saj
         je kontaminirani proizvod prevzela tam.

      13      Na Gerechtshof te ‘s-Gravenhage (pritožbeno sodišče v Haagu) nobena stranka ni zanikala, da je Essen kraj, v katerem je bilo
         storjeno dejanje, ker je bil kontaminiran micromix proizveden tam. Glede kraja nastanka škode je to sodišče potrdilo prvostopenjsko
         sodbo. V zvezi s tem je menilo, da je bil odločilni element domnevno krivdno ravnanje družbe Philippo’s, in ne dejstvo, da
         je kontaminirani micromix povzročil kontaminacijo gnojila, ki ga je družba Zuid-Chemie proizvedla na Nizozemskem. Tako naj
         bi škoda, ki jo je zadnjenavedena (prvotno) utrpela, nastala v Essnu, saj je bil tej družbi kontaminirani proizvod izročen
         „franko tovarna“.

      14      Družba Zuid-Chemie je zoper sodbo Gerechtshof te ‘s-Gravenhage pri predložitvenem sodišču vložila zahtevo za varstvo zakonitosti.
         To je presodilo, da se postopek nanaša na pojem „kraj, kjer je prišlo do škodnega dogodka“, v smislu člena 5, točka 3, Uredbe
         št. 44/2001, in da je razlaga tega pojma nujna za rešitev spora, o katerem to sodišče odloča.

      15      V teh okoliščinah je Hoge Raad der Nederlanden prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

      „1.      Katero škodo je ob nezakonitem ravnanju, na kakršnem temelji zahtevek družbe Zuid‑Chemie, treba šteti za prvotno škodo, ki
         je posledica takega ravnanja: škodo, ki nastane zaradi dobave proizvoda z napako, ali škodo, ki nastane zaradi običajne uporabe
         proizvoda, za katero je namenjen?

      2.      V drugem primeru, ali je kraj nastanka škode mogoče šteti za ‚kraj, kjer je prišlo do škodnega dogodka‘ v smislu člena 5,
         točka 3, Uredbe št. 44/2001 samo, če gre za telesno poškodbo ali škodo na stvareh, ali je to prav tako mogoče, če je (prvotno)
         nastala zgolj premoženjska škoda?“

       Vprašanji za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      16      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001 razlagati tako,
         da izraz „kraj, kjer je prišlo do škodnega dogodka“ v okviru spora, kakršen je v postopku v glavni stvari, pomeni kraj dobave
         proizvoda z napako kupcu, ali pa se ta izraz nanaša na kraj, v katerem je nastala prvotna škoda zaradi običajne uporabe proizvoda,
         za katero je namenjen.

      17      Da bi odgovorili na to vprašanje, je treba, prvič, spomniti, da se morajo v skladu z ustaljeno sodno prakso določbe Uredbe
         št. 44/2001 razlagati samostojno, ob upoštevanju njenega sistema in ciljev (glej zlasti sodbi z dne 2. oktobra 2008 v zadevi
         Hassett in Doherty, C‑372/07, še neobjavljena v ZOdl., točka 17, in z dne 23. aprila 2009 v zadevi Draka NK Cables in drugi,
         C‑167/08, še neobjavljena v ZOdl., točka 19).

      18      Drugič, če Uredba št. 44/2001 v odnosih med državami članicami odslej nadomešča Konvencijo z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti
         in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 1972, L 299, str. 32), kakor je bila spremenjena
         z zaporednimi konvencijami o pristopu novih držav članic k tej konvenciji (v nadaljevanju: Bruseljska konvencija), razlaga,
         ki jo je Sodišče podalo glede določb te konvencije, velja tudi za določbe navedene uredbe, kadar je mogoče določbe teh instrumentov
         Skupnosti šteti za enakovredne.

      19      Vendar pa določbe Uredbe št. 44/2001, ki so upoštevne v tej zadevi, izražajo enako sistematiko kot določbe Bruseljske konvencije
         in imajo poleg tega skoraj enako besedilo. Ob upoštevanju take enakosti je treba v skladu z uvodno izjavo 19 Uredbe št. 44/2001
         zagotoviti kontinuiteto pri razlagi teh dveh instrumentov (glej zgoraj navedeno sodbo Draka NK Cables in drugi, točka 20,
         in sodbo z dne 14. maja 2009 v zadevi Ilsinger, C‑180/06, še neobjavljena v ZOdl., točka 58).

      20      Tako je treba opozoriti, da je Sodišče pri razlagi člena 5, točka 3, Bruseljske konvencije že ugotovilo, da sistem določitve
         splošnih pristojnosti, ki jih določa naslov II te konvencije, temelji na načelu, ki ga vsebuje člen 2, prvi odstavek, te konvencije,
         na podlagi katerega so lahko osebe s stalnim prebivališčem v državi pogodbenici tožene pred sodišči te države ne glede na
         njihovo državljanstvo (sodba z dne 10. junija 2004 v zadevi Kronhofer, C‑168/02, ZOdl., str. I‑6009, točka 12).

      21      V naslovu II, oddelek 2, Bruseljske konvencije je le z odstopanjem od tega temeljnega načela o pristojnosti sodišč glede na
         prebivališče tožene stranke določeno nekaj posebnih pristojnosti, med katerimi je tista iz člena 5, točka 3, te konvencije
         (zgoraj navedena sodba Kronhofer, točka 13).

      22      Sodišče je prav tako presodilo, da je treba te predpise o posebnih pristojnostih razlagati restriktivno in da razlaga zunaj
         primerov, ki jih izrecno predvideva navedena konvencija, ni dopustna (glej sodbi z dne 27. septembra 1988 v zadevi Kalfelis,
         189/87, Recueil, str. 5565, točka 19, in z dne 15. januarja 2004 v zadevi Blijdenstein, C‑433/01, Recueil, str. I‑981, točka 25,
         ter zgoraj navedeno sodbo Kronhofer, točka 14).

      23      Vendar pa je iz ustaljene sodne prakse razvidno, da je treba v primeru, ko kraj, v katerem je bilo storjeno dejanje, na katerem
         temelji deliktna ali kvazideliktna odgovornost, in kraj, v katerem je to dejanje povzročilo škodo, nista ista, besedno zvezo
         „kraj, kjer je prišlo do škodnega dogodka“ iz člena 5, točka 3, Bruseljske konvencije, razlagati tako, da obsega kraj, v katerem
         je nastala škoda, in kraj, v katerem je bilo storjeno dejanje, ki je vzrok za to škodo, tako da je tožena stranka lahko po
         izbiri tožeče stranke tožena pred sodiščem enega ali drugega kraja (glej zlasti sodbe z dne 30. novembra 1976 v zadevi Bier,
         imenovano Mines de potasse d’Alsace, 21/76, Recueil, str. 1735, točki 24 in 25; z dne 1. oktobra 2002 v zadevi Henkel, C‑167/00,
         Recueil, str. I‑8111, točka 44; z dne 5. februarja 2004 v zadevi DFDS Torline, C‑18/02, Recueil, str. I‑1417, točka 40, in
         zgoraj navedeno sodbo Kronhofer, točka 16).

      24      V zvezi s tem je Sodišče pojasnilo, da pravilo o posebni pristojnosti, določeno v členu 5, točka 3, Bruseljske konvencije
         temelji na obstoju posebno tesne zveze med sporom in sodiščem kraja, kjer je prišlo do škodnega dogodka, ki opravičuje podelitev
         pristojnosti temu zaradi učinkovitosti sodstva in načela procesne ekonomije (glej v tem smislu zlasti zgoraj navedeno sodbo
         Mines de potasse d’Alsace, točka 11, ter sodbe z dne 11. januarja 1990 v zadevi Dumez France in Tracoba, C‑220/88, Recueil,
         str. I‑49, točka 17; z dne 7. marca 1995 v zadevi Shevill in drugi, C‑68/93, Recueil, str. I‑415, točka 19, in z dne 19. septembra 1995
         v zadevi Marinari, C‑364/93, Recueil, str. I‑2719, točka 10). Sodišče kraja, kjer je prišlo do škodnega dogodka, je namreč
         običajno najprimernejše za odločanje, predvsem zaradi bližine predmeta spora in lažje izvedbe dokazov (glej zgoraj navedeno
         sodbo Henkel, točka 46).

      25      Čeprav za stranki v postopku v glavni stvari ni sporno, kot je bilo ugotovljeno v točki 13 te sodbe, da je Essen kraj, v katerem
         je bilo storjeno dejanje („Handlungsort“), pa se ne strinjata glede določitve kraja, v katerem je nastala škoda („Erfolgsort“).

      26      Ta kraj je v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 23 te sodbe, kraj, v katerem je dejanje, na katerem temelji deliktna
         ali kvazideliktna odgovornost, povzročilo škodo.

      27      Vendar se kraja, v katerem je nastala škoda, ne sme zamenjevati s krajem, v katerem se je zgodil dogodek, ki je povzročil
         škodo samemu proizvodu, ker je namreč ta kraj tisti kraj, v katerem je bilo storjeno dejanje. Nasprotno pa je kraj „nastanka
         škode“ (glej zgoraj navedeni sodbi Mines de potasse d’Alsace, točka 15, in Shevill in drugi, točka 21) kraj, v katerem ima
         škodni dogodek škodljive učinke, torej kraj, v katerem se škoda, povzročena zaradi proizvoda z napako, dejansko pokaže.

      28      Poudariti je namreč treba, da sodna praksa jasno razlikuje med škodo in dogodkom, zaradi katerega je ta škoda nastala, pri
         čemer v zvezi s tem presoja, da je deliktno ali kvazideliktno odgovornost mogoče upoštevati le, če se lahko ugotovi vzročna
         zveza med tema elementoma (glej zgoraj navedeno sodbo Mines de potasse d’Alsace, točka 16).

      29      Glede na navedene ugotovitve je lahko kraj, v katerem je nastala škoda, le tovarna družbe Zuid-Chemie na Nizozemskem, kjer
         je bil micromix, ki je proizvod z napako, predelan v gnojilo, kar je temu povzročilo materialno škodo, ki jo je utrpela družba
         Zuid‑Chemie in ki presega škodo, povezano s samim micromixom.

      30      Poleg tega je treba poudariti, da pristojnost nizozemskih sodišč, ki so na voljo družbi Zuid‑Chemie, zlasti iz razlogov, navedenih
         v točki 24 te sodbe, omogoča, da odloča najprimernejše sodišče, in torej, da ima pravilo o posebni pristojnosti, določen v
         členu 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001, polni učinek.

      31      V zvezi s tem je treba poudariti tudi, da je Sodišče pri razlagi člena 5, točka 3, Bruseljske konvencije menilo, da se ta
         določba ne nanaša le na kraj, v katerem je bilo storjeno dejanje, ampak tudi na kraj, v katerem je nastala škoda, ker bi sprejetje
         zgolj kraja, v katerem je bilo storjeno dejanje, v veliko primerih vodilo do zmede v zvezi s sodno pristojnostjo, določeno
         v členih 2 in 5, točka 3, navedene konvencije, tako da bi zadnjenavedena določba zato izgubila polni učinek (glej zgoraj navedeni
         sodbi Mines de potasse d’Alsace, točki 15 in 20, in Shevill in drugi, točka 22). Taka ugotovitev glede zmede v zvezi s sodno
         pristojnostjo namreč enako velja tudi v zvezi z neupoštevanjem, kadar je to primerno, kraja, v katerem je nastala škoda, ki
         ni kraj, v katerem je bilo storjeno dejanje.

      32      Iz zgornjih ugotovitev je razvidno, da je treba člen 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001 razlagati tako, da v okviru spora, kot
         je ta v postopku v glavni stvari, izraz „kraj, kjer je prišlo do škodnega dogodka“ pomeni kraj, v katerem je nastala prvotna
         škoda zaradi običajne uporabe proizvoda, za katero je namenjen.

       Drugo vprašanje
      33      Če je odgovor na prvo vprašanje, da je treba člen 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001 razlagati tako, da izraz „kraj, kjer je prišlo
         do škodnega dogodka“ pomeni kraj, v katerem je nastala prvotna škoda zaradi običajne uporabe proizvoda, za katero je namenjen,
         predložitveno sodišče poleg tega sprašuje, ali mora ta škoda zajemati telesne poškodbe ali škodo na stvareh ali pa gre lahko
         (v tej fazi) zgolj za premoženjsko škodo.

      34      V zvezi s tem je treba opozoriti, kot je bilo navedeno v točkah 9 in 10 te sodbe, da je predelava kontaminiranega micromixa
         v gnojilo, ki jo je izvedla družba Zuid-Chemie, povzročila, da je bilo to gnojilo uporabno le v manjši meri oziroma skoraj
         neuporabno, kar je tej družbi po njenem mnenju povzročilo škodo.

      35      Ker torej prvotno škodo, ki jo je utrpela družba Zuid-Chemie, sestavlja škoda na stvareh, je treba ugotoviti, da je vprašanje,
         ali bi zgolj premoženjska škoda v tej fazi zadostovala za razlago, navedeno v točki 32 te sodbe, zgolj hipotetično.

      36      Ob upoštevanju te ugotovitve in glede na funkcijo, ki je zaupana Sodišču, to je prispevek k razsojanju v državah članicah,
         in ne podajanje posvetovalnih mnenj o splošnih ali hipotetičnih vprašanjih (sodba z dne 18. decembra 2007 v zadevi ZF Zefeser,
         C‑62/06, ZOdl., str. I‑11995, točka 15), na drugo vprašanje ni treba odgovoriti.

       Stroški
      37      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      Člen 5, točka 3, Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih
            odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, je treba razlagati tako, da v okviru spora, kot je ta v postopku v glavni stvari,
            izraz „kraj, kjer je prišlo do škodnega dogodka“ pomeni kraj, v katerem je nastala prvotna škoda zaradi običajne uporabe proizvoda,
            za katero je namenjen.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nizozemščina.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 11. julija 2007. # Spyros Konidaris proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki - Zaposlovanje - Zavrnitev prijave - Ničnostna tožba. # Zadeva T-93/03.

text:
      SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (četrti senat)
      z dne 11. julija 2007
      Zadeva T-93/03
      Spyros Konidaris
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Uradniki – Zaposlovanje – Zaposlitev direktorja z nazivom A 2 – Zavrnitev prijave – Ničnostna tožba – Obveznost obrazložitve – Zakonitost primerjalnega preizkusa prijav – Presoja usposobljenosti imenovanega kandidata“
      Predmet: Tožba za razglasitev ničnosti odločbe Komisije o zavrnitvi prijave tožeče stranke na mesto direktorja generalnega direktorata
         za informacijsko družbo.

      Odločitev: Tožba se zavrne. Komisija nosi svoje stroške in stroške, ki jih je priglasila tožeča stranka.

      Povzetek
      1.      Uradniki – Odločba, ki posega v položaj – Zavrnitev prijave – Obveznost obrazložitve najpozneje ob zavrnitvi pritožbe
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člena 25, drugi odstavek, in 90(2))
      2.      Uradniki – Objava prostega delovnega mesta – Določitev zahtevane minimalne usposobljenosti za delovno mesto direktorja
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 29)
      3.      Uradniki – Prosto delovno mesto – Zasedba prostega delovnega mesta z napredovanjem – Primerjalna ocena uspešnosti kandidatov
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člena 29(1) in 45)
      4.      Uradniki – Prosto delovno mesto – Primerjalna ocena uspešnosti kandidatov
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člena 5(3) in 29)
      5.      Uradniki – Prosto delovno mesto – Primerjalna ocena uspešnosti kandidatov
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člena 4 in 29)
      1.      Čeprav organu za imenovanja ni treba obrazložiti odločb o napredovanju v zvezi s kandidati, ki niso napredovali, pa nasprotno
         mora obrazložiti odločbo o zavrnitvi pritožbe, ki jo je na podlagi člena 90(2) Kadrovskih predpisov vložil kandidat, ki ni
         napredoval, saj se šteje, da je obrazložitev te odločbe enaka obrazložitvi, zoper katero je vložena pritožba. V zvezi s tem
         zadostuje, da se obrazložitev odločbe o zavrnitvi prijave uradnika na prosto delovno mesto, ki se zasede z napredovanjem,
         nanaša na izpolnjevanje zakonskih pogojev, s katerimi Kadrovski predpisi pogojujejo zakonitost postopka.

      Čeprav popolnega neobstoja obrazložitve zavrnitve prijave uradnika na prosto delovno mesto, ki se zasede z napredovanjem,
         ni mogoče nadomestiti s pojasnili organa za imenovanja po vložitvi tožbe, pa nasprotno nezadostna obrazložitev, navedena v
         predhodnem postopku, ne more utemeljiti razglasitve ničnosti sprejete odločitve, kadar uprava navede dodatna pojasnila med
         sodnim postopkom. Tako je mogoče začetno nezadostnost obrazložitve odpraviti z dodatnimi pojasnili celo med sodnim postopkom,
         če je zainteresirani uradnik pred vložitvijo tožbe že imel na voljo elemente, ki so začetek obrazložitve.

      (Glej točke 51, 53, 54 in 58.)
      Napotitev na: Sodišče, 30. oktober 1974, Grassi proti Svetu, 188/73, Recueil, str. 1099, točka 14; Sodišče, 9. december 1993,
         Parlament proti Volgerju, C‑115/92 P, Recueil, str. I‑6549, točka 22; Sodišče, 19. november 1998, Parlament proti Gaspari,
         C‑316/97 P, Recueil, str. I‑7597, točka 29; Sodišče prve stopnje, 12. februar 1992, Volger proti Parlamentu, T‑52/90, Recueil,
         str. II‑121, točka 40, potrjena z zgoraj navedeno sodbo Parlament proti Volgerju, točke od 22 do 24; Sodišče prve stopnje,
         18. marec 1997, Picciolo in Caló proti Odboru regij, združeni zadevi T‑178/95 in T‑179/95, RecFP, str. I‑A‑51 in II‑155, točka 34;
         Sodišče prve stopnje, 26. januar 2000, Gouloussis proti Komisiji, T‑86/98, RecFP, str. I‑A‑5 in II‑23, točke od 73 do 77;
         Sodišče prve stopnje, 20. februar 2002, Roman Parra proti Komisiji, T‑117/01, RecFP, str. I‑A‑27 in II‑121, točki 26 in 30;
         Sodišče prve stopnje, 12. december 2002, Morello proti Komisiji, T‑135/00, RecFP, str. I‑A‑265 in II‑1313, točki 34 in 37;
         Sodišče prve stopnje, 15. september 2005, Casini proti Komisiji, T‑132/03, ZOdl. JU, str. I‑A‑253 in II‑1169, točka 36.

      2.      Organ za imenovanja ima široko diskrecijsko pravico pri opredelitvi kvalifikacij, zahtevanih za prosta delovna mesta, in samo
         očitna napaka pri presoji pri opredelitvi minimalnih pogojev, ki se zahtevajo za zasedbo zadevnega delovnega mesta, lahko
         povzroči nezakonitost objave prostega delovnega mesta.

      Institucija lahko glede delovnega mesta direktorja, ne da bi storila očitno napako pri presoji, sklepa, da so izkušnje ali
         posebna znanja na področju, na katerem deluje zadevni direktorat, lahko manj odločilni kot splošne sposobnosti za vodenje,
         analizo in presojo, ki so na visoki ravni, ker so izkušnje in tehnično znanje vedno na razpolago znotraj direktorata.

      (Glej točki 72 in 74.)
      Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 16. oktober 1990, Gallone proti Svetu, T‑132/89, Recueil, str. II‑549, točka 27; Sodišče
         prve stopnje, 3. marec 1993, Booss in Fischer proti Komisiji, T‑58/91, Recueil, str. II‑147, točka 69; Sodišče prve stopnje,
         29. maj 1997, Contargyris proti Svetu, T‑6/96, RecFP, str. I‑A‑119 in II‑357, točka 100; zgoraj navedena sodba Morello proti
         Komisiji, točka 69.

      3.      Ocenjevalno poročilo je nujen element presoje vsakič, ko nadrejeni obravnavajo kariero uradnika. Postopek napredovanja je
         nezakonit, kadar organ za imenovanja ni mogel opraviti primerjalne ocene uspešnosti kandidatov, ker so bila ocenjevalna poročila
         enega ali več teh kandidatov zaradi uprave sestavljena z veliko zamudo. Taka nezakonitost vseeno lahko povzroči razglasitev
         ničnosti odločbe o imenovanju samo, če je neobstoj ocenjevalnega poročila lahko odločilno vplival na postopek.

      V zvezi s tem obstajajo razlike med postopkom zasedbe prostega delovnega mesta s premestitvijo ali napredovanjem, ki poteka
         v skladu s členom 29(1)(a) Kadrovskih predpisov, in postopkom napredovanja iz člena 45 teh predpisov. Če je namen zadnjenavedenega
         postopka oblikovati kariero uradnikov v skladu z vloženim trudom in uspešnostjo, izkazano pri opravljanju njihovih nalog,
         torej nagraditi uradnike, ki so v preteklosti izkazali na splošno večjo uspešnost, je namen postopka zasedbe prostega delovnega
         mesta, da se v samem interesu službe poišče uradnik, ki je najbolj sposoben opravljati naloge, povezane s prostim delovnim
         mestom. Zato organu za imenovanja pri primerjalni oceni uspešnosti ni treba utemeljiti svoje presoje ocenjevalnih poročil,
         ampak mora upoštevati druga dejstva v zvezi z uspešnostjo kandidatov, kot so informacije o njihovem upravnem statusu ali osebnem
         položaju. Take informacije lahko relativizirajo oceno, opravljeno na podlagi ocenjevalnih poročil.

      (Glej točke 88 in od 90 do 92.)
      Napotitev na: Sodišče, 27. januar 1983, List proti Komisiji, 263/81, Recueil, str. 103, točki 25 in 26; Sodišče, 12. februar
         1987, Bonino proti Komisiji, 233/85, Recueil, str. 739, točka 5; Sodišče prve stopnje, 3. marec 1993, Vela Palacios proti
         ESO, T‑25/92, Recueil, str. II‑201, točki 40 in 43; Sodišče prve stopnje, 25. november 1993, X proti Komisiji, združene zadeve
         T‑89/91, T‑21/92 in T‑89/92, Recueil, str. II‑1235, točki 49 in 50; Sodišče prve stopnje, 5. marec 1998, Manzo-Tafaro proti
         Komisiji, T‑221/96, RecFP, str. I‑A‑115 in II‑307, točka 18; Sodišče prve stopnje, 24. februar 2000, Jacobs proti Komisiji,
         T‑82/98, RecFP, str. I‑A‑39 in II‑169, točka 36; Sodišče prve stopnje, 5. oktober 2000, Rappe proti Komisiji, T‑202/99, RecFP,
         str. I‑A‑201 in II‑911, točka 40; zgoraj navedena sodba Morello proti Komisiji, točka 89.

      4.      V okviru diskrecijske pravice, ki je organu za imenovanja priznana pri opredelitvi pravil za izvajanje primerjalnega preizkusa
         prijav, morajo ta organ in različni nadrejeni, s katerimi se je posvetoval v zadevnem postopku napredovanja ali premestitve,
         v vsaki fazi preizkusa prijav presoditi, ali je treba v tej fazi zbrati dodatne informacije ali elemente presoje v pogovorih
         z vsemi kandidati ali samo z nekaterimi med njimi, da lahko odločijo ob polnem poznavanju dejstev. Nobena določba Kadrovskih
         predpisov kandidatu v postopku zaposlitve ne daje pravice do pogovora z morebitnim nadrejenim. Organ za imenovanja mora zato
         organizirati pogovore s kandidati za delovno mesto samo, če in kolikor taka obveznost izhaja iz pravnega okvira, ki ga je
         določil.

      Vendar je diskrecijska pravica, priznana upravi v zvezi z določitvijo postopka ali metode, ki jo je treba uporabiti pri primerjalnem
         preizkusu prijav, omejena s potrebo po tem, da se ta preizkus opravi skrbno in nepristransko v interesu službe in v skladu
         z načelom enakega obravnavanja uradnikov, ki je na splošno potrjeno v členu 5(3) Kadrovskih predpisov. V praksi je treba primerjalno
         oceno uspešnosti opraviti na enaki podlagi ter na podlagi primerljivih virov podatkov in informacij.

      (Glej točke 107, 108 in 110.)
      Napotitev na: Sodišče, 21. april 1983, Ragusa proti Komisiji, 282/81, Recueil, str. 1245, točka 21; Sodišče prve stopnje,
         30. november 1993, Perakis proti Parlamentu, T‑78/92, Recueil, str. II‑1299, točka 15; Sodišče prve stopnje, 30. november 1993,
         Tsirimokos proti Parlamentu, T‑76/92, Recueil, str. II‑1281, točka 20; Sodišče prve stopnje, 5. november 2003, Cougnon proti
         Sodišču, T‑240/01, RecFP, str. I‑A‑263 in II‑1283, točki 67 in 70.

      5.      Kar zadeva oceno skladnosti prijave z zahtevami, določenimi v objavi prostega delovnega mesta, ima organ za imenovanja, zlasti
         kadar je treba zasesti prosto delovno mesto naziva A 1 ali A 2, široko diskrecijsko pravico pri primerjavi uspešnosti kandidatov
         za tako delovno mesto. Izvajanje te široke diskrecijske pravice vseeno predpostavlja skrbno preučitev prijavnih dokumentacij
         in vestno upoštevanje zahtev, navedenih v objavi prostega delovnega mesta, tako da mora organ za imenovanja izločiti vsakega
         kandidata, ki ne izpolnjuje teh zahtev. Objava prostega delovnega mesta je namreč pravni okvir, ki ga je organ za imenovanja
         določil samemu sebi in ki ga mora strogo upoštevati.

      (Glej točki 120 in 121.)
      Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 9. julij 2002, Tilgenkamp proti Komisiji, T‑158/01, RecFP, str. I‑A‑111 in II‑595, točki 50
         in 51; Sodišče prve stopnje, 11. november 2003, Faita proti ESO, T‑248/02, RecFP, str. I‑A‑281 in II‑1365, točka 70.


Sodba Sodišča z dne 9. novembra 1995. # Andrea Francovich proti Italijanski republiki. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Pretura circondariale di Vicenza - Italija. # Socialna politika. # Zadeva C-479/93.


Sodba Splošnega sodišča (peti senat) z dne 16. maja 2013. # Verus Eood proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava besedne znamke Skupnosti VORTEX - Prejšnja besedna znamka Skupnosti VORTEX - Relativni razlog za zavrnitev - Neobstoj verjetnosti zmede - Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009 - Prednostna pravica - Člen 29 Uredbe št. 207/2009 - Delna odpoved - Člen 50 Uredbe št. 207/2009 - Kršitev pravice biti slišan - Člen 75, drugi stavek, Uredbe št. 207/2009. # Zadeva T-104/12.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 4. julija 1990. # Vleeswarenbedrijf Roermond BV in drugi proti Produktschap voor Vee en Vlees. # Predlogi za sprejetje predhodne odločbe: College van Beroep voor het Bedrijfsleven - Nizozemska. # Skupna carinska tarifa. # Združene zadeve C-354/88, C-355/88 in C-356/88.


Sodba Splošnega sodišča (osmi senat) z dne 10. decembra 2015.#Fútbol Club Barcelona proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT).#Znamka Skupnosti – Prijava figurativne znamke Skupnosti, ki ponazarja oris grba – Absolutni razlog za zavrnitev – Neobstoj razlikovalnega učinka – Člen 7, odstavek 1(b), Uredbe (ES) št. 207/2009 – Neobstoj razlikovalnega učinka, pridobljenega z uporabo – Člen 7, odstavek 3, Uredbe št. 207/2009.#Zadeva T-615/14.


Sodba Sodišča z dne 30. novembra 1972. # Wasaknäcke Knäckebrotfabrik GmbH proti Einfuhr- und Vorratsstelle für Getreide und Futtermittel. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesverwaltungsgericht - Nemčija. # Zadeva 32-72.


title: Sodba Sodišča za uslužbence (prvi senat) z dne 4. decembra 2008. # Jessica Blais proti Evropski centralni banki (ECB). # Javni uslužbenci. # Zadeva F-6/08.

text:
      SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE (prvi senat)
      z dne 4. decembra 2008
      Zadeva F-6/08
      Jessica Blais
      proti
      Evropski centralni banki (ECB)
      „Javni uslužbenci – Osebje ECB – Osebni prejemki – Izselitveni dodatek – Pogoji iz člena 17 Pogojev za zaposlitev osebja ECB – Naložitev plačila stroškov tožeči stranki – Zahteve pravičnosti – Člen 87(2) Poslovnika
      Zadeva: Tožba, vložena na podlagi člena 36.2 Protokola o Statutu Evropskega sistema centralnih bank in Evropske centralne banke, priloženega
         k Pogodbi ES, s katero J. Blais predlaga razglasitev ničnosti odločbe Evropske centralne banke z dne 15. avgusta 2007, da
         se ji ne dodeli izselitveni dodatek, kakor je bila potrjena z odločbo predsednika te banke z dne 8. novembra 2007.

      Odločitev: Tožba se zavrne. Tožeča stranka poleg svojih stroškov nosi tudi polovico stroškov Evropske centralne banke. Evropska centralna
         banka nosi polovico svojih stroškov.

      Povzetek
      1.      Uradniki – Uslužbenci Evropske centralne banke – Osebni prejemki – Izselitveni dodatek – Pogoji za dodelitev – Uradniki z
            državljanstvom države članice zaposlitve
      (Kadrovski predpisi za uradnike, Priloga VII, člen 4(1); Pogoji za zaposlitev osebja Evropske centralne banke, člen 17, prvi
            odstavek)
      2.      Uradniki – Uslužbenci Evropske centralne banke – Osebni prejemki – Izselitveni dodatek – Pogoji za dodelitev – Uradniki z
            državljanstvom države članice zaposlitve
      (Kadrovski predpisi za uradnike, Priloga VII, člen 4(1); Pogoji za zaposlitev osebja Evropske centralne banke, člen 17)
      3.      Uradniki – Uslužbenci Evropske centralne banke – Osebni prejemki – Izselitveni dodatek – Pogoji za dodelitev – Uradniki z
            dvojnim državljanstvom, ki imajo državljanstvo države članice zaposlitve
      (Pogoji za zaposlitev osebja Evropske centralne banke, člen 17)
      4.      Postopek – Stroški – Naložitev stroškov – Upoštevanje zahtev pravičnosti
      (Poslovnik Sodišča za uslužbence, člen 87(2))
      1.      Člen 17 Pogojev za zaposlitev osebja Evropske centralne banke po zgledu člena 4(1) Priloge VII h Kadrovskim predpisom za dodelitev
         izselitvenega dodatka določa negativen pogoj običajnega prebivališča, in sicer neobstoj običajnega prebivališča v državi zaposlitve
         v danem obdobju pred začetkom dela zadevne osebe. To obdobje je opredeljeno različno glede na to, ali zadevni član osebja
         je ali ni oziroma je bil ali ni bil državljan države, na ozemlju katere je kraj, v katerem je zaposlen. V skladu s členom 17,
         prvi odstavek, (i), Pogojev za zaposlitev imajo člani osebja, ki niso in nikoli niso bili državljani države, na ozemlju katere
         je kraj, v katerem so zaposleni, pravico do izselitvenega dodatka, razen če so stalno prebivali ali opravljali glavno poklicno
         dejavnost na ozemlju te države v celotnem petletnem obdobju, ki se je končalo šest mesecev pred začetkom dela. Nasprotno pa
         imajo v skladu s členom 17, prvi odstavek, (ii), Pogojev za zaposlitev člani osebja, ki so ali so bili državljani države,
         na ozemlju katere je kraj, v katerem so zaposleni, pravico do izselitvenega dodatka le, če so stalno prebivali zunaj ozemlja
         te države v celotnem desetletnem obdobju, ki se je končalo na datum začetka dela.

      Razlog za obstoj izselitvenega dodatka iz določb člena 4(1) Priloge VII h Kadrovskim predpisom je nadomestiti stroške in posebne
         neugodnosti zaradi stalnega opravljanja dela v državi, s katero uradnik nima ali ni imel več trajnih vezi pred začetkom dela.
         To po analogiji velja tudi za člane osebja Evropske centralne banke. Zato bi se z vsako razlago člena 17 Pogojev za zaposlitev
         osebja, ki bi iz pravice do izselitvenega dodatka izključevala člane osebja, ki so v takem položaju, ne upošteval razlog za
         obstoj izselitvenega dodatka. Tako bi bilo, če bi se začetek dela iz člena 17, prvi odstavek, (ii), Pogojev za zaposlitev
         razlagal tako, da lahko označuje le začetek dela zadevne osebe kot člana osebja. Ker se v tej določbi zahteva, da ima zadevna
         oseba običajno prebivališče zunaj države zaposlitve v celotnem referenčnem obdobju, bi bilo dovolj, da je bila pred zaposlitvijo
         člana osebja, za katerega se uporablja točka (ii) navedene določbe in ki je ali je bil državljan države zaposlitve, sklenjena
         pogodba za določen čas, krajši od enega leta, da bi se temu članu osebja, ki bi moral pred začetkom dela običajno prebivališče
         preseliti v državo, v kateri je kraj njegove zaposlitve, samodejno odvzela možnost pridobitve izselitvenega dodatka, čeprav
         ni stalno prebival v državi zaposlitve v desetih letih, preden se je zaposlil kot pogodbeni uslužbenec za kratek čas.

      Posledično je treba začetek dela v smislu člena 17, prvi odstavek, (ii) Pogojev za zaposlitev razlagati kot prvi začetek dela
         v Evropski centralni banki ne glede na vrsto pogodbe o zaposlitvi, ki jo zadevna oseba sklene s to institucijo.

      (Glej točke 54, 55, 72 in 75.)
      Napotitev na:
      Sodišče: 13. november 1986, Richter proti Komisiji, 330/85, Recueil, str. 3439, točka 6;
      Sodišče prve stopnje: 30. marec 1993, Vardakas proti Komisiji, T-4/92, Recueil, str. II-357, točka 39; 14. december 1995,
         Diamantaras proti Komisiji, T-72/94, RecFP, str. I-A-285 in II-865, točka 48.

      2.      Pri določitvi obstoja pravice do izselitvenega dodatka kraj običajnega prebivališča, na katero se sklicuje člen 17 Pogojev
         za zaposlitev osebja Evropske centralne banke po analogiji s členom 4(1) Priloge VIII h Kadrovskim predpisom, ustreza kraju,
         v katerem je zadevna oseba v želji, da bi mu podelila stalnost, določila stalno ali običajno središče svojih interesov. Pogoj
         neobstoja običajnega prebivališča je treba presojati ob upoštevanju vseh upoštevnih dejanskih okoliščin zadeve. Pojem izselitve
         je namreč odvisen od posebnega položaja zadevne osebe, zlasti od tega, ali je – čeprav ima državljanstvo države članice zaposlitve
         – dejansko prekinila socialne in poklicne stike z navedeno državo, s tem ko je v celoti in za daljše obdobje preselila običajno
         prebivališče iz ozemlja navedene države.

      Dejansko prebivališče, poklicna dejavnost in osebne vezi so glavna merila za določitev kraja prebivanja.
      Zgolj iz tega, da oseba prebiva v državi zaradi dokončanja univerzitetnega študija ali opravljanja praktičnega poklicnega
         pripravništva, ni mogoče sklepati, da obstaja želja po preselitvi stalnega središča interesov v to državo. Nasprotno pa je
         iz tega, da se je oseba preselila v državo, da bi se pridružila partnerju, najela stanovanje za življenje s tem partnerjem
         in opravljala poklicno dejavnost na podlagi pogodbe o zaposlitvi za določen čas, mogoče sklepati, da je običajno središče
         interesov preselila v zadevno državo.

      (Glej točke 87, 88, 90 in 91.)
      Napotitev na:
      Sodišče: zgoraj navedena sodba Richter proti Komisiji, točka 6;
      Sodišče prve stopnje: 28. september 1993, Magdalena Fernández proti Komisiji, T-90/92, Recueil, str. II-971, točke od 27 do 30;
         25. oktober 2005, Dedeu i Fontcuberta proti Komisiji, T-299/02, ZOdl. JU, str. I-A-303 in II-1377, točka 77; 27. september
         2006, Koistinen proti Komisiji, T-259/04, ZOdl. JU, str. I-A-2-177 in II-A-2-879; 19. junij 2007, Asturias Cuerno proti Komisiji,
         T-473/04, še neobjavljena v ZOdl. JU, točka 74;

      Sodišče za uslužbence: 20. november 2007, Kyriazis proti Komisiji, F-120/05, še neobjavljena v ZOdl. JU, točka 50.
      3.      Glede na cilj izselitvenega dodatka, ki je nadomestiti posebne stroške in neugodnosti zaradi stalnega opravljanja dela v državi,
         s katero uradnik ni imel trajnih vezi pred začetkom dela, je različno obravnavanje iz člena 17 Pogojev za zaposlitev osebja
         Evropske centralne banke, ki je neugodno za člane osebja, ki so državljani države zaposlitve, mogoče upravičiti le na podlagi
         domneve, da je državljanstvo osebe resen dokaz obstoja številnih tesnih vezi te osebe z državo, katere državljanstvo ima.
         Svet Evropske centralne banke v okviru diskrecijske pravice, ki jo ima na tem področju, iz zgornjega utemeljeno sklepa, da
         člani osebja, ki imajo državljanstvo države zaposlitve, tudi tisti, ki so morali spremeniti prebivališče zaradi začetka dela,
         nimajo stroškov in neugodnosti, ki jih nadomešča izselitveni dodatek, vsaj ne na isti ravni kot člani osebja, ki nimajo tega
         državljanstva, zato običajno nimajo pravice do tega dodatka. Poleg tega lahko za izjeme od tega pravila izključitve upravičeno
         določi stroge pogoje, zlasti neobstoj običajnega prebivališča v državi zaposlitve v desetletnem obdobju pred začetkom dela.

      Svet ECB mora pri izvajanju široke diskrecijske pravice, ki jo ima na tem področju, opredeliti pogoje, pod katerimi se državljane
         države zaposlitve lahko šteje za izseljene v to državo. Vendar se merilo, določeno v členu 17 Pogojev za zaposlitev, in sicer,
         da oseba v desetletnem obdobju pred začetkom dela ni prebivala v državi zaposlitve, ne zdi neustrezno in nerazumno. Zakonodajalec
         Skupnosti je isto merilo uporabil v členu 4 Priloge VII h Kadrovskim predpisom za dodelitev izselitvenega dodatka uradnikom
         Skupnosti.

      Poleg tega ima Evropska centralna banka ob upoštevanju njene široke diskrecijske pravice pravico, da za osebe z dvojnim državljanstvom
         določi skupna pravila, da pravico do izselitvenega dodatka, ki ga je treba izplačati na podlagi člena 17, prvi odstavek, (ii),
         Pogojev za zaposlitev, pridrži za osebe, ki so objektivno izseljene v državo, v kateri so zaposlene. Tako je v členu 3.7.4
         Pogojev za zaposlitev drugega osebja Banke za uporabo člena 17, prvi odstavek, (ii) Pogojev za zaposlitev član osebja z dvema
         državljanstvoma, od katerih je eno državljanstvo države, na ozemlju katere je kraj njegove zaposlitve, zakonito lahko izenačen
         s članom osebja, ki ima le državljanstvo navedene države.

      (Glej točke 102, 106 in 107.)
      Napotitev na:
      Sodišče za uslužbence: 11. julij 2007, B proti Komisiji, F-7/06, še neobjavljena v ZOdl. JU, točka 39 in navedena sodna praksa.
      4.      V skladu s členom 87(2) Poslovnika Sodišča za uslužbence lahko to sodišče, če to zahteva pravičnost, odloči, da se neuspeli
         stranki naloži le delno plačilo stroškov ali da se ji ne naloži plačila stroškov.

      V zvezi s tem so elementi, ki upravičujejo uporabo te določbe, ravnanje institucije, finančna vrednost spora, resnost trditev
         tožeče stranke ter višina stroškov, ki jih je priglasila tožeča stranka, glede na njena sredstva in poklicni položaj.

      (Glej točke od 111 do 116.)


Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 2. maja 2001. # Carla Giulietti in drugi proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki - Javni natečaj - Ničnostna tožba. # Združeni zadevi T-167/99 in T-174/99.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 20. novembra 2003. # Margarete Unterpertinger proti Pensionsversicherungsanstalt der Arbeiter. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Landesgericht Innsbruck - Avstrija. # Šesta direktiva DDV. # Zadeva C-212/01.


Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 12. decembra 2002. # Carmelo Morello proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki - Obrazložitev - Ničnostna tožba - Odškodninska tožba. # Zadeva T-136/00.


Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 12. maja 1998. # Martin O'Casey proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki. # Zadeva T-184/94.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 15. oktobra 1998. # Komisija Evropskih skupnosti proti Helenski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države. # Zadeva C-385/97.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 7. decembra 2000. # Telaustria Verlags GmbH in Telefonadress GmbH proti Telekom Austria AG, ob udeležbi Herold Business Data AG. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesvergabeamt - Avstrija. # Zadeva C-324/98.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 26. junija 1990. # Staatssecretaris van Financiën proti Velker International Oil Company Ltd NV. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Hoge Raad - Nizozemska. # DDV. # Zadeva C-185/89.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 11. marca 1982. # Vincent Grogan proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 127/80.


Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 18. maja 2000. # Komisija Evropskih skupnosti proti Francoski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države. # Zadeva C-45/99.


title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 13. septembra 2007.#Komisija Evropskih skupnosti proti Italijanski republiki.#Neizpolnitev obveznosti države - Pravica do ustanavljanja in svoboda opravljanja storitev - Koncesije za storitve javnih služb - Podaljšanje 329 koncesij za sprejemanje in pobiranje stav na konjskih dirkah brez razpisnega postopka - Zahtevi po javnosti in preglednosti.#Zadeva C-260/04.

text:
      Zadeva C-260/04
      Komisija Evropskih skupnosti
      proti
      Italijanski republiki
      „Neizpolnitev obveznosti države – Pravica do ustanavljanja in svoboda opravljanja storitev – Koncesije za storitve javnih služb – Podaljšanje 329 koncesij za sprejemanje in pobiranje stav na konjskih dirkah brez razpisnega postopka – Zahtevi po javnosti in preglednosti“
      Sklepni predlogi generalne pravobranilke E. Sharpston, predstavljeni 29. marca 2007
      Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 13. septembra 2007
      Povzetek sodbe
      Pravo Skupnosti – Načela – Enako obravnavanje – Diskriminacija na podlagi državljanstva
      (člena 43 ES in 49 ES)
      Javni organi, ki sklepajo koncesijske pogodbe za storitve javnih služb, morajo na splošno spoštovati temeljna pravila Pogodbe
         ES, zlasti člena 43 ES in 49 ES, ter načelo prepovedi diskriminacije na podlagi državljanstva, ki so poseben izraz načela
         enakega obravnavanja. Načeli enakega obravnavanja in prepovedi diskriminacije na podlagi državljanstva posebej vključujeta
         zahtevo po javnosti, ki v korist potencialnih ponudnikov zagotavlja ustrezno stopnjo javnosti, ki koncesijo za storitve odpre
         za konkurenco in omogoča nadzor nad tem, ali so bili postopki podelitve izvedeni nepristransko.

      Zato država članica, s tem da je podaljšala koncesije za sprejemanje stav na konjske dirke brez vsakršnega razpisnega postopka,
         ni izpolnila obveznosti iz členov 43 ES in 49 ES in je predvsem kršila splošno načelo preglednosti in obveznost zagotoviti
         ustrezno stopnjo javnosti.

      To, da so se navedene koncesije podaljšale brez razpisnega postopka, ne more biti utemeljeno z nujnostjo, da se predvsem odvrne
         zatekanje k nezakonitim dejavnostim pobiranja in podeljevanja stav, ker ne more zagotoviti uresničitve tega cilja in presega
         to, kar je nujno, da bi se izognili temu, da bi bili gospodarski subjekti, dejavni v sektorju konjskih stav, vpleteni v kaznive
         ali goljufive dejavnosti.

      Poleg tega gospodarskih razlogov, kot na primer zagotovitve imetnikom koncesije kontinuiteto, finančne stabilnosti in zadostne
         rentabilnosti naložb, ki so bile realizirane v preteklosti, ni mogoče sprejeti kot nujne razloge v splošnem interesu, da bi
         se lahko utemeljila omejitev temeljne svoboščine, ki jo zagotavlja Pogodba.

      (Glej točke od 22 do 24, 31, 34, 35, 38 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 13. septembra 2007(*)

      „Neizpolnitev obveznosti države – Pravica do ustanavljanja in svoboda opravljanja storitev – Koncesije za storitve javnih služb – Podaljšanje 329 koncesij za sprejemanje in pobiranje stav na konjskih dirkah brez razpisnega postopka – Zahtevi po javnosti in preglednosti“
      V zadevi C-260/04,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, vložene dne 17. junija 2004,
      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopajo K. Wiedner, C. Cattabriga in L. Visaggio, zastopniki, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Italijanski republiki, ki jo zastopa I. M. Braguglia, zastopnik, skupaj z G. De Bellis, avvocato dello Stato, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožena stranka,
      ob intervenciji
      Kraljevine Danske, ki jo zastopa J. Molde, zastopnik, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      Kraljevine Španije, ki jo zastopa F. Díez Moreno, zastopnik, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      intervenientki,
      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi K. Lenaerts, predsednik senata, E. Juhász, sodnik, R. Silva de Lapuerta, sodnica, G. Arestis (poročevalec) in J.
         Malenovský, sodnika,

      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 29. marca 2007
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1       S to tožbo Komisija Evropskih skupnosti Sodišču predlaga, naj ugotovi, da Italijanska republika s tem, da je podaljšala 329
         koncesij za stave na konjske dirke brez vsakršnega razpisnega postopka, ni izpolnila obveznosti iz Pogodbe ES, zlasti pa je
         kršila splošno načelo preglednosti in zahtevo po javnosti, ki izhajata iz členov 43 ES in 49 ES.

       Pravni okvir
       Nacionalna zakonodaja
      2       V Italiji je bilo upravljanje iger in konjskih stav prvotno pridržano Unione Nazionale per l’Incremento delle Razze Equine
         (Nacionalna zveza za razvoj konjskih dirk, v nadaljevanju: UNIRE), ki je lahko izbirala med neposrednim upravljanjem ter podelitvijo
         storitev pobiranja in sprejemanja navedenih stav tretjim osebam. UNIRE je podelila to upravljanje agencijam za konjske dirke.

      3       Zakon št. 662 z dne 23. decembra 1996 (redni dodatek h GURI št. 303, z dne 28. decembra 1996) je nato dodelil organizacijo
         in upravljanje iger in stav, povezanih s konjskimi dirkami, ministrstvu za finance in ministrstvu za kmetijstvo, ki sta bili
         pooblaščeni, da za to skrbita sami neposredno ali prek javnih organizacij, družb ali pobiralcev stav, ki jih določita. Člen
         3, odstavek 78, tega zakona določa, da bi bilo treba s predpisi reorganizirati igre in stave, povezane s konjskimi dirkami,
         z organizacijskega, funkcionalnega, davčnega in kazenskega vidika ter razdeliti prihodke iz teh stav.

      4       Italijanska vlada je za izvajanje tega člena tega zakona sprejela dekret predsednika Republike št. 169 z dne 8. aprila 1998
         (GURI št. 125, z dne 1. junija 1998, v nadaljevanju: dekret št. 169/1998), katerega člen 2 določa, da ministrstvo za finance
         v soglasju z ministrstvom za kmetijsko in gozdarsko politiko na podlagi javnih razpisov, ki se jih organizira v skladu s pravom
         Skupnosti, podeli koncesije za sprejemanje konjskih stav fizičnim osebam in družbam, ki izpolnjujejo zahtevane pogoje. Člen
         25 dekreta št. 169/1998 je kot prehoden ukrep predvidel podaljšanje koncesij, ki jih je odobrila UNIRE, do 31. decembra 1998,
         oziroma, če bi se izkazalo, da je nemogoče organizirati javne razpise pred tem datumom, do 31. decembra 1999.

      5       Z ministrskim dekretom z dne 7. aprila 1999 (GURI št. 86 z dne 14. aprila 1999) je bil nato načrt povečanja omrežja za pobiranje
         in sprejemanje konjskih stav odobren, tako da bi se število stavnic povečalo s 329 na 1000 na celotnem italijanskem ozemlju.
         Medtem ko je bilo 671 novih koncesij predmet javnega razpisa, je smernica ministra za finance z dne 9. decembra 1999 predvidela
         podaljšanje 329 „starih koncesij“ UNIRE. Odločba ministrstva za finance z dne 21. decembra 1999 (GURI št. 300 z dne 23. decembra
         1999, v nadaljevanju: izpodbijana odločba) je za izvajanje te smernice podaljšala navedene koncesije za obdobje šestih let
         od 1. januarja 2000.

      6       Uredba-zakon št. 452 z dne 28. decembra 2001 (GURI št. 301 z dne 29. decembra 2001), ki je bila spremenjena v zakon št. 16
         z dne 27. februarja 2002 (GURI št. 49 z dne 27. februarja 2002), je nato predvidela, prvič, da naj bi se „stare koncesije“
         ponovno podelile v skladu z dekretom št. 169/1998, to pomeni z javnim razpisom Skupnosti, in drugič, da naj bi navedene koncesije
         ostale veljavne do njihove dokončne ponovne podelitve.

      7       Končno uredba-zakon št. 147 z dne 24. junija 2003 o podaljšanju rokov in določb za nujne primere na proračunskem področju
         (GURI št. 145 z dne 25. junija 2003), ki je postala zakon št. 200 z dne 1. avgusta 2003 (GURI št. 178 z dne 2. avgusta 2003,
         v nadaljevanju: zakon št. 200/2003), predvideva v členu 8(1) priznanje finančnega stanja vsakega koncesionarja, da bi se rešil
         problem „zajamčenega minimuma“, kvote odtegljaja, ki ga je moral vsak koncesionar plačati UNIRE, ne glede na dejanski obseg
         prihodkov v tekočem letu, ki se je pokazal za čezmernega in je vodil do gospodarske krize v sektorju konjskih stav. Za izvajanje
         navedenega zakona je izredni komisar, ki ga je imenovala UNIRE, sprejel odločbo št. 107/2003 z dne 14. oktobra 2003, ki je
         podaljšala že odobrene koncesije, da bi se določili zneski, ki jih morajo koncesionarji plačati do konca zapadlosti zadnjega
         plačila, to je do 30. oktobra 2011, in v vsakem primeru do datuma, na katerega so z javnimi razpisi podeljene nove koncesije.

       Dejansko stanje in predhodni postopek
      8       Komisija je 24. julija 2001 po pritožbi, ki jo je vložil zasebni gospodarski subjekt iz sektorja konjskih stav, italijanskim
         organom poslala pisni opomin v skladu s členom 226 ES, v katerem jih je opozorila na nezdružljivost italijanskega sistema
         podelitve upravljanja konjskih stav in zlasti podaljšanja 329 starih koncesij, ki jih je podelila UNIRE z izpodbijano odločbo,
         brez razpisnega postopka, s splošnim načelom preglednosti in zahtevo po javnosti, ki izhajata iz členov 43 ES in 49 ES. V
         odgovor na to je italijanska vlada z dopisoma z dne 30. novembra 2001 in z dne 15. januarja 2002 objavila predlog ter sprejetje
         zakona št. 16 z dne 27. februarja 2002.

      9       Ker Komisija ni bila zadovoljna s temi določbami navedenega zakona, je 16. oktobra 2002 izdala obrazloženo mnenje, v katerem
         je pozvala Italijansko republiko, naj sprejme ukrepe, potrebne za uskladitev z navedenim mnenjem v roku dveh mesecev od njegovega
         prejema. Italijanska republika je z dopisom z dne 10. decembra 2002 odgovorila, da je bilo pred začetkom razpisnih postopkov
         nujno točno priznati finančno stanje imetnikov koncesij, ki so še v veljavi.

      10     Ker ni prejela nobene dodatne informacije v zvezi z dokončanjem navedenega postopka priznanja in začetkom postopka javnega
         razpisa za ponovno podelitev zadevnih koncesij, se je Komisija odločila, da vloži to tožbo.

      11     Kraljevina Danska in Kraljevina Španija sta intervenirali v podporo Italijanski republiki.
       Tožba
      12     Komisija navaja en sam očitek v utemeljitev svoje tožbe. Trdi, da Italijanska republika, s tem da je podaljšala 329 starih
         koncesij UNIRE za sprejemanje konjskih stav brez vsakršnega razpisnega postopka, ni izpolnila obveznosti iz Pogodbe in je
         predvsem kršila splošno načelo preglednosti ter zahtevo po javnosti, ki izhajata iz členov 43 ES in 49 ES.

      13     Komisija je v tožbi navedla, da je treba glede na pravo Skupnosti podelitev upravljanja in pobiranja konjskih stav v Italiji
         obravnavati kot koncesijo za storitve javnih služb. Zaradi tega navedena podelitev ne sodi na področje uporabe Direktive Sveta
         92/50/EGS z dne 18. junija 1992 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil storitev (UL L 209, str. 1). Vendarle naj
         bi iz sodne prakse Sodišča, zlasti iz sodbe z dne 7. decembra 2000 v zadevi Telaustria in Telefonadress (C-324/98, Recueil,
         str. I-10745), izhajalo, da morajo nacionalni organi, ki izvedejo tako podelitev, spoštovati načeli nediskriminacije in preglednosti,
         da bi zagotovili zadostno stopnjo javnosti, ki omogoča, da se trg storitev odpre za konkurenco, ter nadzor nepristranskosti
         razpisnih postopkov.

      14     Komisija je v zvezi s tem ugotovila, da Italijanska republika ni spoštovala zahtev navedenih načel, ko je brez postopka javnega
         razpisa podaljšala 329 že obstoječih koncesij UNIRE. Po mnenju Komisije so odstopanja od teh načel dejansko dovoljena samo
         v primerih in iz razlogov, predvidenih v členih 45 ES in 46 ES. Utemeljitve, ki jih navaja italijanska vlada, ne izhajajo
         iz tistih, ki jih izrecno predvidevata navedena člena, v vsakem primeru pa naj ta vlada ne bi dokazala, da so navedena odstopanja
         nujna in sorazmerna glede na navedene cilje.

      15     Italijanska vlada v odgovoru na tožbo trdi, da sta zakon 200/2003 in odločba št. 107/2003 skladna z zahtevami prava Skupnosti
         na področju koncesij za storitve javnih služb. Po mnenju te vlade je podaljšanje starih koncesij UNIRE utemeljeno z nujnostjo
         zagotoviti imetnikom koncesije kontinuiteto, finančno stabilnost in zadostno rentabilnost naložb, ki so bile realizirane v
         preteklosti, ter z nujnostjo, da se odvrne zatekanje k nezakonitim dejavnostim, dokler teh koncesij ne bi bilo mogoče podeliti
         na podlagi postopkov javnega razpisa. Te utemeljitve naj bi bile nujni razlogi v splošnem interesu, na podlagi katerih so
         lahko dovoljena odstopanja od načel Pogodbe, ki se nanašajo na obveznost odprtja trga storitev za konkurenco.

      16     Danska vlada izpodbija razlago zgoraj navedene sodbe Telaustria in Telefonadress, ki jo je podala Komisija, kolikor se nanaša
         na obseg obveznosti transparentnosti v okoliščinah, kot so te v tej zadevi. Španska vlada glede posebnosti dovoljenja in organizacije
         stav navaja, da jih po njenem mnenju Komisija ni upoštevala.

      17     Uvodoma je treba poudariti, da italijanska vlada ne ugovarja temu, da sta bila zakon št. 200/2003 in odločba št. 107/2003
         sprejeta po poteku roka, določenega v obrazloženem mnenju.

      18     V zvezi s tem je treba spomniti, da je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča obstoj neizpolnitve presojati glede
         na položaj države članice, v katerem je bila po poteku roka, določenega v obrazloženem mnenju, in da pozneje nastalih sprememb
         Sodišče ne more upoštevati (glej zlasti sodbi z dne 2. junija 2005 v zadevi Komisija proti Irski, C‑282/02, ZOdl., str. I-4653,
         točka 40, in z dne 26. januarja 2006 v zadevi Komisija proti Španiji, C-514/03, ZOdl., str. I-963, točka 44).

      19     Zato določbe zakona št. 200/2003 in odločbe št. 107/2003 ne bi mogle biti upoštevne za presojo neizpolnitve, očitane Italijanski
         republiki. Iz tega sledi, da ta tožba temelji zgolj na preučitvi izpodbijane odločbe.

      20     Kot utemeljeno poudarja Komisija, italijanska vlada niti med predhodnim postopkom niti med tem postopkom ni izpodbijala, da
         pomeni podelitev sprejemanja in pobiranja konjskih stav v Italiji koncesijo za storitve javnih služb. Tako opredelitev je
         potrdila sodba z dne 6. marca 2007 v zadevi Placanica in drugi (C-338/04, C-359/04 in C-360/04, še neobjavljena v ZOdl.),
         v kateri je Sodišče razlagalo člena 43 ES in 49 ES glede na isto nacionalno zakonodajo.

      21     Gotovo je, da so koncesije za storitve javnih služb izključene s področja uporabe Direktive 92/50 (glej sodbo z dne 13. oktobra
         2005 v zadevi Parking Brixen, C‑458/03, ZOdl., str. I-8585, točka 42).

      22     Sodišče je razsodilo, da čeprav so koncesijske pogodbe za storitve javnih služb v stanju, v kakršnem je trenutno pravo Skupnosti,
         izvzete s področja uporabe Direktive 92/50, morajo javni organi, ki jih sklepajo, na splošno spoštovati temeljna pravila Pogodbe
         ES in zlasti prepoved diskriminacije na podlagi državljanstva (v tem smislu glej zgoraj navedeno sodbo Telaustria in Telefonadress,
         točka 60; sodbo z dne 21. julija 2005 v zadevi Coname, C-231/03, ZOdl., str. I-7287, točka 16, in zgoraj navedeno sodbo Parking
         Brixen, točka 46).

      23     Sodišče je nato razsodilo, da so določbe pogodbe, ki se lahko uporabijo za koncesije za storitve javnih služb, zlasti člena
         43 ES in 49 ES, ter prepoved diskriminacije na podlagi državljanstva poseben izraz načela enakega obravnavanja (v tem smislu
         glej zgoraj navedeno sodbo Parking Brixen, točka 48).

      24     Načeli enakega obravnavanja in prepovedi diskriminacije na podlagi državljanstva posebej vključujeta zahtevo po javnosti,
         tako da lahko javni organ, ki podeljuje koncesije, ugotovi, ali sta bili upoštevani. Zaradi te zahteve po preglednosti mora
         ta organ v korist potencialnih ponudnikov zagotoviti ustrezno stopnjo javnosti, ki koncesijo za storitve odpre za konkurenco
         in omogoča nadzor nad tem, ali so bili postopki podelitve izvedeni nepristransko (v tem smislu glej zgoraj navedeni sodbi
         Telaustria in Telefonadress, točki 61 in 62, in Parking Brixen, točka 49).

      25     V tej zadevi je treba ugotoviti, da to, da ni bilo nobenega javnega razpisa za odobritev koncesij za sprejemanje konjskih
         stav, ni v skladu s členoma 43 ES in 49 ES in predvsem krši splošno načelo preglednosti in obveznosti zagotoviti ustrezno
         stopnjo javnosti. Podaljšanje 329 starih koncesij brez javnega razpisa dejansko ovira odprtje navedenih koncesij za konkurenco
         ter nadzor nepristranskosti razpisnih postopkov.

      26     V teh okoliščinah je treba preučiti, ali je mogoče dovoliti zadevna podaljšanja na podlagi odstopanj, ki so izrecno določena
         v členih 45 ES in 46 ES ali ki so utemeljena v skladu s sodno prakso Sodišča z nujnimi razlogi v splošnem interesu (v tem
         smislu glej sodbo z dne 6. novembra 2003 v zadevi Gambelli in drugi, C‑243/01, Recueil, str. I-13031, točka 60, in zgoraj
         navedeno sodbo Placanica in drugi, točka 45).

      27     V zvezi s tem je sodna praksa priznala določeno število nujnih razlogov v splošnem interesu, kot so cilji varstva potrošnikov,
         preprečevanje goljufije in preprečevanje spodbujanja državljanov k čezmerni porabi pri igranju ter preprečevanje vznemirjanja
         družbenega reda na splošno (zgoraj navedena sodba Placanica in drugi, točka 46).

      28     Čeprav lahko države članice prosto določajo cilje svoje politike na področju iger na srečo in v določenem primeru natančno
         določijo želeno raven varstva, morajo omejitve, ki jih določajo, vendarle izpolnjevati pogoje, ki izhajajo iz ustaljene sodne
         prakse Sodišča v zvezi z njihovo sorazmernostjo (zgoraj navedena sodba Placanica in drugi, točka 48).

      29     Posledično je treba preučiti, ali podaljšanje koncesij brez kakršnega koli razpisnega postopka lahko zagotovi uresničevanje
         cilja, ki ga zasleduje Italijanska republika, in ne presega tega, kar je nujno za dosego tega cilja. V vsakem primeru se morajo
         navedena podaljšanja izvesti nediskriminatorno (v tem smislu glej zgoraj navedeni sodbi Gambelli in drugi, točki 64 in 65,
         ter Placanica in drugi, točka 49).

      30     Dejstvo je, da je italijanska vlada odobrila načrt povečanja omrežja za pobiranje in sprejemanje konjskih stav, tako da bi
         se število stavnic povečalo s 329 na 1000 na celotnem italijanskem ozemlju. Za uresničitev tega načrta povečanja je bilo podeljenih
         671 novih koncesij po postopku javnega razpisa, medtem ko je bilo 329 obstoječih starih koncesij podaljšanih brez razpisnega
         postopka.

      31     Italijanska vlada v zvezi s tem ni navedla odstopanj, kot so izrecno predvidena s členoma 45 ES in 46 ES. Ta vlada, nasprotno,
         utemeljuje navedeno podaljšanje brez razpisnega postopka z nujnostjo, da se predvsem odvrne zatekanje k nezakonitim dejavnostim
         pobiranja in podeljevanja stav.

      32     Vendar pa italijanska vlada v svojem odgovoru na tožbo ni razložila, kako bi se lahko utemeljilo nujnost tega, da ni bilo
         nobenega razpisnega postopka, in ni navedla nobenih argumentov, da bi izpodbila neizpolnitev obveznosti, ki ji jo očita Komisija.
         Navedena vlada zlasti ni utemeljila, kako bi lahko podaljšanje obstoječih koncesij brez kakršnega koli razpisnega postopka
         oviralo razvoj nezakonitih dejavnosti na področju konjskih stav in se je zadovoljila s trditvijo, da sta zakon št. 200/2003
         in odločba št. 107/2003 skladna z zahtevami prava Skupnosti na področju koncesij za storitve javnih služb.

      33     V zvezi s tem je treba opozoriti, da morajo pristojni nacionalni organi dokazati, prvič, da njihova zakonodaja ustreza bistvenemu
         interesu v smislu členov 45 ES in 46 ES ali nujni zahtevi v splošnem interesu, ki jo je določila sodna praksa, in drugič,
         da je navedena zakonodaja skladna z načelom sorazmernosti (v tem smislu glej sodbe z dne 2. decembra 2004 v zadevi Komisija
         proti Nizozemski, C-41/02, ZOdl., str. I-11375, točka 47; z dne 13. januarja 2005 v zadevi Komisija proti Belgiji, C-38/03,
         neobjavljena v ZOdl., točka 20, in z dne 15. junija 2006 v zadevi Komisija proti Franciji, C-255/04, ZOdl., str. I-5251, točka
         29).

      34     Zato je treba ugotoviti, da to, da so se stare koncesije UNIRE podaljšale brez razpisnega postopka, ne more zagotoviti uresničitve
         cilja, ki ga zasleduje Italijanska republika, in presega to, kar je nujno za izogniti se temu, da bi bili gospodarski subjekti,
         dejavni v sektorju konjskih stav, vpleteni v kaznive ali goljufive dejavnosti.

      35     Poleg tega v zvezi z gospodarskimi razlogi, ki jih je navedla italijanska vlada, kot na primer zagotovitev imetnikom koncesije
         kontinuiteto, finančno stabilnost in zadostno rentabilnost naložb, ki so bile realizirane v preteklosti, zadošča opozoriti,
         da jih ni mogoče sprejeti kot nujne razloge v splošnem interesu, da bi se lahko utemeljilo omejitev temeljne svoboščine, ki
         jo zagotavlja Pogodba (v tem smislu glej sodbi z dne 6. junija 2000 v zadevi Verkooijen, C-35/98, Recueil, str. I-4071, točka
         48, in z dne 16. januarja 2003 v zadevi Komisija proti Italiji, C-388/01, Recueil, str. I-721, točka 22).

      36     Iz tega sledi, da ni mogoče sprejeti nobenega od nujnih razlogov v splošnem interesu, ki jih je navedla italijanska vlada,
         da bi utemeljila podaljšanje 329 starih koncesij brez vsakršnega razpisnega postopka.

      37     Zato je treba ugotoviti, da je tožba Komisije utemeljena.
      38     Iz vsega zgoraj navedenega izhaja, da Italijanska republika s tem, da je podaljšala 329 koncesij za sprejemanje stav na konjske
         dirke brez vsakršnega razpisnega postopka, ni izpolnila obveznosti iz členov 43 ES in 49 ES, zlasti pa je kršila splošno načelo
         preglednosti in obveznost zagotoviti ustrezno stopnjo javnosti.

       Stroški
      39     V skladu s členom 69(2) Poslovnika Sodišča se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Komisija
         je predlagala, naj se Italijanski republiki naloži plačilo stroškov, in ker ta s tožbenimi razlogi ni uspela, se ji naloži
         plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:
      1)      Italijanska republika s tem, da je podaljšala 329 koncesij za sprejemanje stav na konjske dirke brez vsakršnega razpisnega
            postopka, ni izpolnila obveznosti iz členov 43 ES in 49 ES, zlasti pa je kršila splošno načelo preglednosti in obveznost zagotoviti
            ustrezno stopnjo javnosti.
      2)      Italijanski republiki se naloži plačilo stroškov.
      Podpisi
      * Jezik postopka: italijanščina.


title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 21. julija 2005.#Consorzio Aziende Metano (Coname) proti Comune di Cingia de' Botti.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia - Italija.#Členi 43 ES, 49 ES in 81 ES - Koncesija za opravljanje javne službe distribucije plina.#Zadeva C-231/03.

text:
      Zadeva C-231/03
      Consorzio Aziende Metano (Coname)
      proti
      Comune di Cingia de' Botti
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia)
      „Členi 43 ES, 49 ES in 81 ES – Koncesija za opravljanje javne službe distribucije plina“
      Povzetek sodbe
      1.        Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Sporazumi med podjetji – Pojem – Koncesija, ki jo podeli javni organ za opravljanje javne
            službe – Izključevanje
      (člen 81 ES)
      2.        Prosto gibanje oseb – Svoboda ustanavljanja – Svoboda opravljanja storitev – Neposredna podelitev koncesije za opravljanje
            javne službe distribucije plina – Nedopustnost neustrezne preglednosti
      (člena 43 ES in 49 ES)
      1.        Člen 81 ES, ki se, glede na svoje besedilo, uporablja za sporazume „med podjetji“, načeloma ne velja za koncesijske pogodbe,
         ki jih skleneta občina, ki deluje kot javni organ, in koncesionar, ki je zadolžen za javno službo.

      (Glej točko 12.)
      2.        Člena 43 ES in 49 ES nasprotujeta temu, da občina neposredno podeli koncesijo za opravljanje javne storitve distribucije plina
         družbi z večinskim javnim osnovnim kapitalom, v kateri ima zadevna občina 0,97-odstotni delež, če ta podelitev ne izpolnjuje
         zahtev za preglednost, ki so, ne da bi nujno zajemale obveznosti izvedbe postopka s povabilom k oddaji ponudb, zlasti take,
         da dopuščajo podjetju, ki se nahaja na ozemlju druge države članice, kot je država zadevne občine, da ima dostop do ustreznih
         informacij o zadevni koncesiji, preden je ta podeljena, tako da bi imelo podjetje, če bi to želelo, možnost izkazati svoj
         interes za njeno pridobitev.

      (Glej točki 21 in 28 ter izrek.)
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 21. julija 2005(*)

      „Členi 43 ES, 49 ES in 81 ES – Koncesija za opravljanje javne službe distribucije plina“
      V zadevi C-231/03,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Tribunale amministrativo
         regionale per la Lombardia (Italija) z odločbo z dne 14. februarja 2003, ki je prispela na Sodišče 28. maja 2003, v postopku

      Consorzio Aziende Metano (Coname)
      proti
      Comune di Cingia de’ Botti,

      ob udeležbi
      Padania Acque SpA,

      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, P. Jann, C. W. A. Timmermans (poročevalec), A. Rosas, predsedniki senatov, R. Silva de Lapuerta,
         predsednica senata, in A. Borg Barthet, predsednik senata, R. Schintgen, S. von Bahr, J. N. Cunha Rodrigues, G. Arestis, M.
         Ilešič, J. Malenovský in J. Klučka, sodniki,

      generalna pravobranilka: C. Stix-Hackl,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 1. marca 2005,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Consorzio Aziende Metano (Coname) M. Zoppolato, odvetnik,
      –        za italijansko vlado I. M. Braguglia, zastopnik, skupaj z G. Fiengom, avvocato dello Stato,
      –        za nizozemsko vlado D. J. M. de Grave, zastopnik,
      –        za avstrijsko vlado M. Fruhmann, zastopnik,
      –        za finsko vlado A. Guimaraes-Purokoski, zastopnica,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti X. Lewis, K. Wiedner in C. Loggi, zastopniki,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 12. aprila 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 43 ES, 49 ES in 81 ES.

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Consorzio Aziende Metano (v nadaljevanju: Coname) in comune di Cingia de’ Botti
         (občina Cingia de’ Botti), ker je ta podelila storitev upravljanja, distribucije in vzdrževanja naprav za distribucijo plina
         metana družbi Padania Acque SpA (v nadaljevanju: družba Padania).

       Pravni okvir
      3        Na podlagi člena 22(3) Zakona št. 142 o organizaciji lokalne samouprave (legge n° 142, recante ordinamento delle autonomie
         locali) z dne 8. junija 1990 (redna priloga h GURI št. 135 z dne 12. junija 1990, v nadaljevanju: Zakon št. 142/1990), lahko
         storitev, kot je upravljanje, distribucija in vzdrževanje naprav za distribucijo plina metana, zagotavlja javni subjekt sam,
         s podelitvijo koncesije tretjim, po tretjih podjetjih ali na podlagi navedenega člena 22(3)(e) „s posredovanjem delniških
         družb ali družb z omejeno odgovornostjo s pretežnim lokalnim javnim osnovnim kapitalom, ki ga je ustanovil ali ima v njem
         delež subjekt, ki zagotavlja javno službo, in če se zaradi narave ali obsega ozemlja, ki ga pokriva storitev, izkaže kot primerno
         s sodelovanjem več javnih ali zasebnih izvajalcev“.

       Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      4        Coname je z občino Cingia de’ Botti za obdobje od 1. januarja 1999 do 31. decembra 2000 sklenil pogodbo o podelitvi storitve
         vzdrževanja, vodenja in nadzora omrežja za plin metan.

      5        Z dopisom z dne 30. decembra 1999 je zadevna občina obvestila Coname, da je s sklepom z dne 21. decembra 1999 občinski svet
         družbi Padania zaupal storitev upravljanja, distribucije in vzdrževanja naprav za distribucijo metana za obdobje od 1. januarja
         2000 do 31. decembra 2005. Družba Padania je družba z večinskim javnim osnovnim kapitalom province Cremona in skoraj vseh
         njenih občin. Delež občine Cingia de’ Botti v osnovnem kapitalu te družbe znaša 0,97 %.

      6        Storitev, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, je bila zaupana družbi Padania z neposredno podelitvijo na podlagi člena
         22(3)(e) Zakona št. 142/1990.

      7        Coname, ki pred predložitvenim sodiščem zahteva zlasti razveljavitev sklepa z dne 21. decembra 1999, navaja, da bi bilo treba
         podelitev zadevne storitve izvesti z vabilom k oddaji ponudb.

      8        Ker je Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia menilo, da je za odločitev v sporu, o katerem odloča, potrebna
         razlaga določenih določb Pogodbe ES, je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:

      „Ali so členi 43 [ES], 49 [ES] in 81 ES, ki prepovedujejo omejitve pravice do ustanavljanja za državljane ene države članice
         na ozemlju druge države članice in omejitve svobode opravljanja storitev v Skupnosti za državljane držav članic ter trgovinska
         in podjetniška ravnanja, ki bi lahko preprečevala, omejevala ali izkrivljala konkurenco v Evropski uniji, v nasprotju z neposredno
         podelitvijo, to je brez vabila k oddaji ponudb, opravljanja javne službe distribucije plina družbi, v kateri ima občina delež
         v osnovnem kapitalu, kadar je delež v osnovnem kapitalu družbe tak, da ne dopušča neposrednega nadzora nad samim upravljanjem,
         in ali je zato treba pritrditi temu, da kot v obravnavanem primeru, ko je kapitalski delež 0,97 %, niso izpolnjeni pogoji
         za upravljanje ‚in house‘?“

       Vprašanje za predhodno odločanje
      9        Uvodoma je treba poudariti, da se postopek v glavni stvari, kot izhaja iz odgovora predložitvenega sodišča na zahtevo za pojasnilo,
         ki jo je Sodišče izdalo na podlagi člena 104(5) Poslovnika, očitno nanaša na storitev, ki je opredeljena kot koncesija, za
         katero ne velja niti Direktiva Sveta 92/50/EGS z dne 18. junija 1992 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil storitev
         (UL L 209, str. 1) niti Direktiva Sveta 93/38/EGS z dne 14. junija 1993 o usklajevanju postopkov naročanja naročnikov v vodnem,
         energetskem, transportnem in telekomunikacijskem sektorju (UL L 199, str. 84) (v tem smislu glej sodbo z dne 7. decembra 2000
         v zadevi Telaustria in Telefonadress, C-324/98, Recueil, str. I-10745, točka 56, in sklep z dne 30. maja 2002 v zadevi Buchhändler-Vereinigung,
         C-358/00, Recueil, str. I-4685, točka 28).

      10      Ta sodba torej temelji na premisi, da se spor v postopku v glavni stvari nanaša na podelitev koncesije, na premisi, ki jo
         mora preveriti predložitveno sodišče.

      11      Predložitveno sodišče želi z vprašanjem po tej pojasnitvi razlago členov 43 ES, 49 ES in 81 ES.

       Člen 81 ES
      12      Treba je opozoriti, da člen 81 ES, ki se, glede na svoje besedilo, uporablja za sporazume „med podjetji“, načeloma ne velja
         za koncesijske pogodbe, ki jih skleneta občina, ki deluje kot javni organ, in koncesionar, ki je zadolžen za javno službo
         (v tem smislu glej sodbo z dne 4. maja 1988 v zadevi Bodson, 30/87, Recueil, str. 2479, točka 18).

      13      Zato, kot pravilno poudarjata finska vlada in Komisija, zadevna določba ne velja za postopek v glavni stvari, kot je opisan
         v predložitveni odločbi.

      14      Zato na vprašanje v tej zvezi ni treba odgovoriti.

       Člena 43 ES in 49 ES
      15      Predložitveno sodišče s svojim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali člena 43 ES in 49 ES nasprotujeta temu, da občina neposredno,
         to je brez vabila k oddaji ponudb, podeli koncesijo za opravljanje javne službe distribucije plina družbi z večinskim javnim
         osnovnim kapitalom, v kateri ima ta občina 0,97-odstotni delež v osnovnem kapitalu.

      16      Treba je opozoriti, da podelitve take koncesije ne ureja nobena izmed direktiv, s katerimi je zakonodajalec Skupnosti uredil
         področje javnih naročil. Ker take ureditve ni, je treba posledice prava Skupnosti na podelitev takih koncesij preučiti v smislu
         primarnega prava in zlasti v smislu temeljnih svoboščin, ki jih določa Pogodba.

      17      Glede tega je treba poudariti, da če bi se za zadevno koncesijo lahko zanimalo tudi podjetje, ki se nahaja v državi članici,
         ki ni država občine Cingia de’ Botti, pomeni popolnoma nepregledna podelitev te koncesije podjetju, ki se nahaja v zadnje
         navedeni državi članici, različno obravnavanje v škodo podjetja, ki se nahaja v drugi državi članici (v tem smislu glej zgoraj
         navedeno sodbo Telaustria in Telefonadress, točka 61).

      18      Zaradi popolne nepreglednosti to podjetje namreč nima nobene resnične možnosti, da bi izkazalo svoj interes za pridobitev
         zadevne koncesije.

      19      Razen če ni upravičeno z objektivnimi okoliščinami, tako različno obravnavanje, ki je z izključitvijo vseh podjetij iz drugih
         držav članic predvsem njim v škodo, pomeni posredno diskriminacijo glede na državljanstvo, ki je prepovedana na podlagi členov
         43 ES in 49 ES (v tem smislu glej zlasti sodbe z dne 10. marca 1993 v zadevi Komisija proti Luksemburgu, C-111/91, Recueil,
         str. I-817, točka 17; z dne 8. junija 1999 v zadevi Meeusen, C-337/97, Recueil, str. I-3289, točka 27, in z dne 26. oktobra
         1999 v zadevi Eurowings Luftverkehr, C-294/97, Recueil, str. I-7447, točka 33, in navedeno sodno prakso).

      20      Glede postopka v glavni stvari iz spisa ne izhaja, da bi zaradi posebnih okoliščin, kot je zelo zmanjšan gospodarski interes,
         lahko razumno zatrdili, da naj podjetja iz druge države članice, kot je država, ki ji pripada občina Cingia de’ Botti, ne
         bi zanimala obravnavana koncesija in da bi bilo učinke na zadevne temeljne svoboščine zato treba šteti kot premalo gotove
         in posredne, da bi lahko sklepali o njihovi morebitni kršitvi (v tem smislu glej sodbi z dne 7. marca 1990 v zadevi Krantz,
         C-69/88, Recueil, str. I-583, točka 11, in z dne 21. septembra 1999 v zadevi BASF, C-44/98, Recueil, str. I-6269, točka 16,
         ter sklep z dne 12. septembra 2002 v zadevi Mertens, C-431/01, Recueil, str. I 7073, točka 34).

      21      V teh okoliščinah je naloga predložitvenega sodišča, da preveri, ali podelitev koncesije občine Cingia de’ Botti družbi Padania
         izpolnjuje zahteve za preglednost, ki so, ne da bi nujno zajemale obveznosti izvedbe postopka s povabilom k oddaji ponudb,
         predvsem take, da dopuščajo, da bi podjetje, ki se nahaja na ozemlju druge države članice, kot je Italijanska republika, lahko
         imelo dostop do ustreznih informacij o zadevni koncesiji, preden je ta podeljena, tako da bi imelo, če bi to želelo, možnost
         izkazati svoj interes za njeno pridobitev.

      22      Če ni tako, je treba ugotoviti, da obstaja različno obravnavanje v škodo zadevnega podjetja.

      23      Glede objektivnih okoliščin, ki lahko upravičijo tako različno obravnavanje, je treba poudariti, da dejstvo, da ima občina
         Cingia de’ Botti 0,97-odstotni delež v osnovnem kapitalu družbe Padania, ni ena izmed takih objektivnih okoliščin.

      24      Tudi ob domnevi, da potreba občine po izvajanju nadzora nad koncesionarjem, ki opravlja javno službo, lahko pomeni tako objektivno
         okoliščino, ki lahko upraviči morebitno različno obravnavanje, je treba poudariti, da je 0,97-odstotni delež v osnovnem kapitalu
         tako nizek, da ne omogoča takega nadzora, kar navaja tudi predložitveno sodišče.

      25      Italijanska vlada je na obravnavi navedla, da večina občin, nasprotno kot nekatera velika italijanska mesta, nima sredstev,
         da bi lahko z notranjimi organizacijskimi oblikami zagotavljale javne storitve, kot je storitev distribucije plina na svojem
         ozemlju, in se morajo torej zateči k organizacijskim oblikam, kot je družba Padania, v kateri ima več občin deleže v osnovnem
         kapitalu.

      26      Glede tega je treba ugotoviti, da organizacijske oblike, kot je družba Padania, ni mogoče enačiti z organizacijsko obliko,
         s katero občina oziroma mesto na notranji ravni opravlja javno službo. Tako kot izhaja iz spisa, je družba Padania dejansko
         družba, ki je vsaj deloma odprta za zasebni kapital, kar preprečuje, da bi se v občinah, ki imajo v njej deleže, lahko štela
         kot organizacijska oblika „notranjega“ opravljanja javne službe.

      27      Sodišče ni bilo seznanjeno z nobeno drugo objektivno okoliščino, ki bi lahko upravičila morebitno različno obravnavanje.

      28      V teh okoliščinah je treba na zastavljeno vprašanje odgovoriti tako, da člena 43 ES in 49 ES v okoliščinah, kot so v postopku
         v glavni stvari, nasprotujeta temu, da občina neposredno podeli koncesijo za opravljanje javne storitve distribucije plina
         družbi z večinskim javnim osnovnim kapitalom, v kateri ima zadevna občina 0,97-odstotni delež, če ta podelitev ne izpolnjuje
         zahtev za preglednost, ki so, ne da bi nujno zajemale obveznosti izvedbe postopka s povabilom k oddaji ponudb, zlasti take,
         da dopuščajo podjetju, ki se nahaja na ozemlju druge države članice, kot je država zadevne občine, da ima dostop do ustreznih
         informacij o zadevni koncesiji, preden je ta podeljena, tako da bi imelo podjetje, če bi to želelo, možnost izkazati svoj
         interes za njeno pridobitev.

       Stroški
      29      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      Člena 43 ES in 49 ES v okoliščinah, kot so v postopku v glavni stvari, nasprotujeta temu, da občina neposredno podeli koncesijo
            za opravljanje javne storitve distribucije plina družbi z večinskim javnim osnovnim kapitalom, v kateri ima zadevna občina
            0,97-odstotni delež, če ta podelitev ne izpolnjuje zahtev za preglednost, ki so, ne da bi nujno zajemale obveznosti izvedbe
            postopka s povabilom k oddaji ponudb, zlasti take, da dopuščajo podjetju, ki se nahaja na ozemlju druge države članice, kot
            je država zadevne občine, da ima dostop do ustreznih informacij o zadevni koncesiji, preden je ta podeljena, tako da bi imelo
            podjetje, če bi to želelo, možnost izkazati svoj interes za njeno pridobitev.
      Podpisi
      * Jezik postopka: italijanščina.


Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 22. oktobra 1986. # Metro SB-Großmärkte GmbH & Co. KG proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Konkurenca. # Zadeva 75/84.