title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 22. junija 2006. # August Storck KG proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Pritožba - Znamka Skupnosti - Člen 7(1)(b) in (3) Uredbe (ES) št. 40/94 - Absolutni razlog za zavrnitev registracije - Tridimenzionalna znamka - Tridimenzionalna oblika bonbona čiste kostanjeve barve - Razlikovalni učinek. # Zadeva C-24/05 P.

text:
      Zadeva C-24/05 P
      August Storck KG
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu
      (znamke in modeli) (UUNT)
      „Pritožba – Znamka Skupnosti – Člen 7(1)(b) in (3) Uredbe (ES) št. 40/94 – Absolutni razlog za zavrnitev registracije – Tridimenzionalna znamka – Tridimenzionalna oblika bonbona svetlo kostanjeve barve – Razlikovalni učinek“
      Povzetek sodbe
      1.        Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Absolutni razlogi za zavrnitev – Znamke brez razlikovalnega
            učinka
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 7(1)(b))
      2.        Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Absolutni razlogi za zavrnitev – Znamke brez razlikovalnega
            učinka
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 7(3))
      3.        Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Absolutni razlogi za zavrnitev – Znamke brez razlikovalnega
            učinka
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 7(3))
      1.        Merila za presojo razlikovalnega učinka, v smislu člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti, tridimenzionalnih znamk,
         ki imajo videz proizvoda samega, so enaka tistim, ki se uporabljajo za druge kategorije znamk. Vendar v okviru uporabe teh
         meril ni nujno, da upoštevna javnost tridimenzionalno znamko, ki ima videz proizvoda samega, zaznava vedno enako kot besedno
         ali figurativno znamko, ki jo sestavlja znak, ki ni odvisen od podobe proizvodov, ki jih znamka označuje. Povprečni potrošniki
         namreč niso navajeni sklepati o izvoru proizvoda iz oblike proizvodov ali njihove embalaže, ob neobstoju kakršnega koli figurativnega
         ali besednega elementa, zato je lahko težje dokazati razlikovalni učinek take tridimenzionalne znamke kot besedne ali figurativne.

      V teh okoliščinah ima le znamka, ki se precej razlikuje od standarda ali navad sektorja in zato izpolnjuje bistveno nalogo
         označbe izvora, tudi razlikovalni učinek v smislu te določbe.

      (Glej točke od 24 do 26.)
      2.        Razlikovalni učinek znamke, na katerega se nanaša člen 7(3)  Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti, se lahko pridobi z uporabo
         te znamke v kombinaciji z registrirano znamko. Zato lahko tridimenzionalna znamka v določenih primerih pridobi razlikovalni
         učinek z uporabo, tudi če se  uporablja v povezavi z besedno ali figurativno znamko.

      Vendar je treba poudariti, da je tridimenzionalna znamka bistveno drugačna od svoje dvodimenzionalne grafične predstavitve.
         Kjer se torej slika proizvoda pojavi na embalaži, potrošniki dejansko ne vidijo same znamke, saj je znamka sestavljena iz
         tridimenzionalne oblike proizvoda. Vendar ni izključeno, da lahko dvodimenzionalna predstavitev take znamke v določenih primerih
         upoštevni javnosti olajša poznavanje znamke, saj ji omogoči zaznavanje osnovnih elementov tridimenzionalne oblike proizvoda.

      Dalje mora v zvezi s pridobitvijo razlikovalnega učinka z uporabo upoštevna javnost prepoznati proizvod ali storitev, kot
         da izvirata iz določenega podjetja na podlagi uporabe znamke kot znamke.

      Zato vsaka uporaba znamke, a fortiori uporaba dvodimenzionalne predstavitve tridimenzionalne znamke, ne pomeni nujno uporabe znamke kot znamke.

      (Glej točke od 57 do 62.)
      3.        Da bi presodili, ali je znamka pridobila razlikovalni učinek z uporabo v smislu člena 7(3) Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti,
         je treba torej upoštevati vse okoliščine, v katerih se zadevna javnost sooči s to znamko. To pomeni ne le ob nakupu, ampak
         tudi pred njim, na primer ob oglaševanju oziroma porabi.

      Poleg tega je povprečen porabnik takrat, ko izbira med različnimi proizvodi zadevne kategorije, najpozornejši, tako da je
         vprašanje, ali je povprečen porabnik ob nakupu soočen z znamko ali ne, zelo pomembno za ugotovitev, ali je znamka z uporabo
         pridobila razlikovalni učinek.

      (Glej točki 71 in 72.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 22. junija 2006(*)

      „Pritožba – Znamka Skupnosti – Člen 7(1)(b) in (3) Uredbe (ES) št. 40/94 – Absolutni razlog za zavrnitev registracije – Tridimenzionalna znamka – Tridimenzionalna oblika bonbona svetlo kostanjeve barve – Razlikovalni učinek“
      V zadevi C‑24/05 P,
      zaradi pritožbe na podlagi člena 56 Statuta Sodišča, vložene 24. januarja 2005,
      August Storck KG, s sedežem v Berlinu (Nemčija), ki ga zastopajo I. Rohr, H. Wrage-Molkenthin in T. Reher, odvetniki,

      pritožnik,
      druga stranka v postopku je
      Urad za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopa G. Schneider, zastopnik,

      tožena stranka na prvi stopnji,
      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, N. Colneric, sodnica, J. N. Cunha Rodrigues, M. Ilešič (poročevalec) in E. Levits, sodniki,
      generalni pravobranilec: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      sodni tajnik: B. Fülöp, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 16. februarja 2006,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 23. marca 2006
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        August Storck KG s pritožbo predlaga razveljavitev sodbe Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti (četrti senat) z dne 10.
         novembra 2004 v zadevi Storck proti UUNT (Oblika bonbona) (T‑396/02,  ZOdl., str. II-3821, v nadaljevanju: izpodbijana sodba),
         s katero je to zavrnilo njeno tožbo na razveljavitev odločbe četrtega odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem
         trgu (znamke in modeli) (UUNT) z dne 14. oktobra 2002 (zadeva R 187/2001‑4) (v nadaljevanju: sporna odločba), s katero je
         bila zavrnjena registracija tridimenzionalne znamke, ki vsebuje obliko bonbona svetlo kostanjeve barve.

       Pravni okvir
      2        Uredba Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL 1994, L 11, str. 1) določa v členu 7, naslovljenem
         „Absolutni razlogi za zavrnitev“:

      „1.      Kot znamka se ne registrirajo:
      […]
      b)      znamke, ki so brez slehernega razlikovalnega učinka;
      […]
      3.      Odstavek 1(b), (c) in (d) se ne uporablja, če je znamka z uporabo pridobila razlikovalni učinek za blago ali storitve, za
         katere se zahteva registracija.“

      3        Člen 73 Uredbe št. 40/94, naslovljen „Obrazložitve odločb“, določa:

      „V odločbah [UUNT] se navedejo razlogi, na katerih odločbe temeljijo. Temeljijo lahko le na razlogih ali dokazih, na katere
         so imele zadevne stranke priložnost podati pripombe.“

      4        Člen 74 Uredbe št. 40/94, naslovljen „Preučevanje dejstev s strani Urada po uradni dolžnosti“, v prvem odstavku določa:

      „V postopku Urad preveri dejstva po uradni dolžnosti; vendar pa je Urad v postopku v zvezi z relativnimi razlogi za zavrnitev
         registracije pri tem preizkusu omejen na zahtevani ukrep in na dejstva, dokaze in navedbe, ki so jih podale stranke.“

       Dejansko stanje
      5        Pritožnik je 30. marca 1998 na podlagi Uredbe št. 40/94 na UUNT vložil zahtevo za registracijo tridimenzionalne znamke v obliki
         bonbona svetlo kostanjeve barve, ki je prikazana tu spodaj, kot znamke Skupnosti:

      6        Proizvodi, za katere je bila zahtevana registracija, so „slaščice“ in spadajo v razred 30 Nicejskega aranžmaja o mednarodni
         klasifikaciji blaga in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kot je bil revidiran in dopolnjen.

      7        Preizkuševalec je z odločbo z dne 25. januarja 2001 prijavo zavrnil, ker je bila znamka brez slehernega razlikovalnega učinka
         v smislu člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94 in ga tudi ni pridobila z uporabo v smislu odstavka 3 tega člena.

      8        Četrti odbor za pritožbe UUNT je z izpodbijano odločbo potrdil odločbo preizkuševalca. Pravzaprav je ugotovil, da na podlagi
         kombinacije oblike in barve, ki jo vsebuje znamka, ni mogoče zares ugotoviti izvora zadevnih proizvodov, to je slaščic. Menil
         je tudi, da dokazi, ki jih je predložil pritožnik, ne dokazujejo, da je ta znamka z uporabo pridobila razlikovalni učinek
         med karamelnimi bonboni.

       Postopek pred Sodiščem prve stopnje in izpodbijana sodba
      9        Pritožnik je na Sodišču prve stopnje vložil tožbo na razveljavitev sporne odločbe, utemeljeno z dvema tožbenima razlogoma.

      10      O prvem tožbenem razlogu v zvezi s kršitvijo člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94 je Sodišče prve stopnje v točkah od 39 do 45 izpodbijane
         sodbe razsodilo, da je odbor za pritožbe pravilno ugotovil, da je prijavljena znamka brez slehernega razlikovalnega učinka
         v smislu te določbe iz naslednjih razlogov:

      „39      V tej zadevi je odbor za pritožbe pravilno ugotovil, da v primeru proizvodov široke porabe, kot so zadevni, ,porabnik ne posveča
         veliko pozornosti obliki in barvi bonbonov‘ in ‚ni verjetno, da bi povprečnemu porabniku izbiro narekovala oblika bonbona‘
         (točka 12 [sporne] odločbe).

      40      Dalje je odbor za pritožbe pravno dovolj utemeljil, da nobena lastnost oblike navedene znamke, obravnavana sama ali v kombinaciji
         z drugimi, nima razlikovalnega učinka. V zvezi s tem je menil, da je ‚[s]koraj okrogla zadevna oblika, ki spominja na krog
         [...],osnovna geometrična oblika‘ in da povprečen porabnik ‚običajno sreča slaščice, skupaj z bonboni, v okrogli obliki (okrogli,
         ovalni, elipsasti ali valjasti)‘. Glede izbočenih zgornjih robov bonbona je ugotovil, da ‚imajo bonboni izbočene robove ne
         glede na obliko‘ iz funkcionalnih razlogov. Končno je odbor za pritožbe glede okrogle vdrtine v sredini bonbona in njene ploske
         notranje površine ugotovil, da ‚ti elementi ne bistveno spreminjajo celotnega vtisa oblike‘ in zato ‚ [n]i verjetno, da bi
         bil zadevni porabnik tako pozoren na ta elementa, da bi ju zaznal kot označbo določenega trgovskega izvora‘ (točka 13 [sporne]
         odločbe).

      41      Glede zadevne barve, in sicer kostanjeve oziroma njenih različnih odtenkov, je odbor za pritožbe navedel tudi, da gre za ‚običajno
         barvo bonbonov‘ (točka 13 [sporne] odločbe). Pravzaprav je treba ugotoviti, da je zadevna javnost navajena, da so slaščice
         te barve.

      42      Torej je tridimenzionalna oblika, katere registracija se zahteva, osnovna geometrična oblika, ki spada med oblike, ki si jih
         porabnik proizvodov široke porabe podzavestno zapomni.

      43      V teh okoliščinah je treba trditev tožeče stranke v zvezi z obstojem domnevno pomembnih razlik med obliko in barvo prijavljene
         znamke ter obliko in barvo drugih slaščic zavrniti.

      44      Glede na zgoraj navedeno je treba ugotoviti, da je prijavljena tridimenzionalna znamka sestavljena iz kombinacije predstavitvenih
         elementov, ki se zapomnijo podzavestno in so za zadevne proizvode značilni. Dejansko se zadevna oblika ne razlikuje bistveno
         od nekaterih osnovnih oblik zadevnih proizvodov, ki se običajno uporabljajo v gospodarskem prometu, ampak se zdi bolj kot
         ena njihovih različic. Glede na to, da zatrjevanih razlik ni mogoče zlahka opaziti, se zadevna oblika ne razlikuje dovolj
         od drugih oblik, ki se običajno uporabljajo za bonbone, in upoštevni javnosti ne omogoča, da bi hitro in z gotovostjo razlikovala
         bonbone pritožnika od bonbonov drugega trgovskega izvora.

      45      Tako prijavljena znamka, taka kot jo zaznava povprečen porabnik, običajno osveščen ter razumno pozoren in preudaren, ne more
         individualizirati zadevnih proizvodov in jih razlikovati od proizvodov drugega trgovskega izvora. Zato je v zvezi s temi proizvodi
         brez slehernega razlikovalnega učinka.“

      11      O drugem pritožbenem razlogu v zvezi s kršitvijo člena 7(3) Uredbe št. 40/94 je Sodišče prve stopnje v točkah od 61 do 67
         izpodbijane sodbe razsodilo, da odbor za pritožbe ni napačno uporabil prava, ko je ugotovil, da pritožnik ni dokazal, da bi
         prijavljena znamka z uporabo pridobila razlikovalni učinek, iz naslednjih razlogov:

      „61      Prvič, trditve tožeče stranke, ki temeljijo na prometu zadevnih proizvodov in oglaševalskih stroškov za uveljavljanje karamelnega
         bonbona ‚Werther’s Original‘ (‚Werther’s Echte‘), ne dokazujejo, da je prijavljena znamka pridobila razlikovalni učinek z
         uporabo.

      62      Čeprav je odbor za pritožbe priznal, da promet in podatki v zvezi z oglaševalskimi stroški dokazujejo, da je vrsta zadevnega
         bonbona na trgu zelo razširjena, pa je menil, da te informacije niso odločilen dokaz, da je bil prijavljeni znak uporabljen
         kot tridimenzionalna znamka za označbo bonbonov pritožnika (točka 16 [sporne] odločbe).

      63      V točkah 17 do 21 [sporne] odločbe je odbor za pritožbe utemeljil to presojo:
      ‚17. Pritožnik je predstavil vzorce plastičnih vrečk za embaliranje svojih bonbonov in navedel, da oblika, prikazana na teh
         vrečkah, za porabnika predstavlja „primarno referenco in orientacijsko točko“. Po njegovem naj bi bila ta uporaba dokaz, da
         je oblika predmet oglaševanja kot znamke proizvoda in da jo bo porabnik zaznal v tem smislu. Odbor za pritožbe mora temu stališču
         nasprotovati, saj obstaja med izjavami pritožnika in celotnim vtisom bonbonov na vrečki neskladje.

      18.      Sicer drži, da se bonboni rjave barve, kot jih je predstavil pritožnik, pojavljajo na embalaži, vendar je treba upoštevati
         namen te predstavitve. Ne more iti za abstraktno presojo. Nasprotno je treba upoštevati verjeten način, na katerega povprečen
         porabnik zazna predstavitev bonbonov, kakršna je na embalaži.

      19.      Soočen z vrečko bonbonov pritožnika, zadevni porabnik najprej zazna ime „Werther’s Original“, ki, napisano z vélikimi črkami,
         zavzema skoraj polovico vrečke in je obkrožen z dodatnimi elementi, kot sta majhen ovalni znak z imenom „Storck“ in stilizirana
         slika majhne vasi, na spodnjem delu katere piše „Traditional Werther’s Quality“ [tradicionalna Werther kakovost]. Na spodnji
         strani vrečke je barvna slika, ki predstavlja približno petnajst bonbonov, razporejenih brez reda, in njihov opis: „The classic
         candy made with real butter and fresh cream“ [Klasični bonbon iz pravega masla in sveže smetane].

      20.      Po izjavah pritožnika ta ilustracija ustreza tridimenzionalni znamki, za katero je zahteval registracijo. Odbor za pritožbe
         pa ugovarja utemeljenosti tega stališča. Način predstavitve bonbonov na vrečki ni v skladu s tradicionalnim načinom predstavitve
         znamke na proizvodu. Zdi se, da je namen te predstavitve (prej) ilustrirati vsebino vrečke. V nasprotju s trditvami pritožnika
         vrečka ne prikazuje oblike, ampak realističen prikaz kupa številnih nezavitih bonbonov. Ugotoviti je treba, da ta predstavitev
         nima namena poudariti značilnosti, za katere pritožnik meni, da dajejo znamki razlikovalni učinek (vdrtina v sredini, ploska
         notranja površina in izbočeni robovi). Zato je odbor za pritožbe ugotovil, da je neskladje med načinom, kako so bonboni predstavljeni
         na embalaži, in trditvijo, da naj bi bila ta predstavitev tridimenzionalna znamka in naj bi jo porabnik zaznal kot tako. Ta
         presoja vodi odbor za pritožbe prej do ugotovitve, da bo porabnik verjetno videl sliko bonbonov le kot ilustracijo vsebine
         vrečke. Privlačna ilustracija embalaže z namenom, da prikaže videz proizvoda oziroma kako se ga postreže, je splošna praksa
         v prehranski industriji, skupaj s slaščičarsko, in jo bolj narekuje trženje kot skrb za prepoznavo proizvodov s pomočjo znamk.
         Odbor za pritožbe tako meni, da slika ne izpolnjuje naloge znamke, temveč je namenjena le ilustraciji proizvoda. Stavek ob
         sliki „The classic candy made with real butter and fresh cream“ še dodatno potrjuje, da bo taka verjetna zaznava razumno pozornega
         kupca bonbonov. Pravzaprav se stavek in slika dopolnjujeta: stavek opisuje značilnost bonbonov, slika pa jih prikazuje. Odbor
         za pritožbe pritožniku priznava, da je lahko proizvod označen z več znamkami hkrati. To ne izključuje njegovega mnenja, ki
         temelji na videzu vrečk, namenjenih embalaži bonbonov pritožnika, da prikaz bonbonov na vrečkah ni v skladu s prikazom znamke.

      21.      Na podlagi zgoraj navedenih razmislekov je treba skleniti, da promet in številke v zvezi z oglaševalskimi stroški dejansko
         dokazujejo, da se bonboni „Werther’s“ prodajajo na trgu, ne dokazujejo pa, da se je njihova oblika uporabljala kot znamka
         [...]‘

      64      Ni razloga, da bi podvomili v zgornje razmisleke. Oglaševalsko gradivo, ki ga je predložila tožeča stranka, ne vsebuje nobenega
         dokaza o uporabi znamke, kot je bila prijavljena. Na vseh predloženih slikah predstavitev zadevne oblike in barve spremljajo
         besedni in figurativni znaki. Zato to gradivo ne more biti dokaz, da zadevna javnost zaznava prijavljeno znamko kot tako in
         neodvisno od besednih in figurativnih znamk, ki jo spremljajo pri oglaševanju in prodaji njenih proizvodov, kot označbo trgovskega
         izvora zadevnih proizvodov […]

      65      Dalje je treba spomniti, da tožeča stranka sama v tožbi navaja, da se zadevni bonbon ne prodaja brez embalaže, ampak v embalažni
         vrečki, v kateri je vsak bonbon embaliran še posebej. Ko se bo povprečen porabnik odločal o nakupu, torej ne bo neposredno
         soočen z obliko zadevnega bonbona, na podlagi česar bi v tej obliki prepoznal označbo trgovskega izvora.

      66      Isti sklep velja, drugič, za raziskave, ki jih je tožeča stranka predložila v presojo odboru za pritožbe, da bi dokazala razlikovalni
         učinek prijavljene znamke, pridobljen z uporabo. Iz zadnjega dela točke 21 [sporne] odločbe jasno izhaja, da poznavanje bonbona,
         ki ga trži tožeča stranka, kot znamke ni bilo ugotovljeno na podlagi zadevne oblike, ampak na podlagi imena ‚Werther’s‘.“

      12      Zato je Sodišče prve stopnje zavrnilo tožbo pritožnika in mu naložilo plačilo stroškov.

       Pritožba
      13      V pritožbi, v podporo katere navaja štiri pritožbene razloge, pritožnik predlaga, naj Sodišče:

      –        razveljavi izpodbijano sodbo;
      –        primarno, dokončno odloči o zadevi tako, da ugodi predlogom, predloženim na prvi stopnji;
      –        podredno, zadevo vrne Sodišču prve stopnje;
      –        UUNT naloži plačilo stroškov.
      14      UUNT predlaga Sodišču, naj pritožbo zavrne in pritožniku naloži plačilo stroškov.

       Prvi pritožbeni razlog
       Trditve strank
      15      S prvim pritožbenim razlogom, ki je razdeljen na dva dela, pritožnik zatrjuje, da je Sodišče prve stopnje kršilo člen 7(1)(b)
         Uredbe št. 40/94.

      16      Najprej naj bi v točki 44 izpodbijane sodbe Sodišče prve stopnje nepravilno postavilo pogoj za ugotavljanje razlikovalnega
         učinka prijavljene znamke, in sicer da se mora bistveno razlikovati od drugih bonbonov, ki so običajno na trgu in s tem določilo
         strožje zahteve za tridimenzionalne znamke kot za besedne in figurativne.

      17      Sodišče prve stopnje je tudi nepravilno zahtevalo, da se prijavljena znamka bistveno razlikuje od podobnih znamk, ki morebiti
         obstajajo v sektorju slaščičarstva.

      18      Po mnenju pritožnika je okoliščina, da je možna zamenjava s proizvodi drugega izvora, pomembna le v primeru ugovora, ki temelji
         na verjetnosti zmede v zvezi s prijavljeno in prejšnjo znamko.

      19      Nazadnje naj odbor za pritožbe in Sodišče prve stopnje ne bi preučila, ali ima prijavljena znamka sama, neodvisno od podobnih
         bonbonov, ki obstajajo na trgu, najmanjši zadosten razlikovalni učinek. Po mnenju pritožnika bi Sodišče prve stopnje, če bi
         to preučilo, ugotovilo, da prijavljena znamka ni brez slehernega razlikovalnega učinka.

      20      V zvezi s tem pritožnik nasprotuje trditvi Sodišča prve stopnje v točki 39 te sodbe, da ni verjetno, da bi izbiro povprečnega
         porabnika narekovala oblika bonbona. Nasprotuje tudi trditvi Sodišča prve stopnje v točki 42 izpodbijane sodbe, po kateri
         je oblika, za katero se zahteva registracija kot znamke, osnovna geometrična oblika.

      21      UUNT najprej odgovarja, da Sodišče prve stopnje prijavljene znamke nikakor ni podvrglo strožjim merilom, kot jih uporabi za
         besedne ali figurativne znamke, ampak je uporabilo ustaljeno sodno prakso, v skladu s katero je nujno, da se oblika proizvoda,
         za katerega se zahteva registracija kot znamke, precej razlikuje od standardov oziroma navad v upoštevnem sektorju.

      22      Dalje očitek, da bi moralo Sodišče prve stopnje ugotoviti, da ima prijavljena znamka razlikovalni učinek, izpodbija njegovo
         presojo dejstev in je zato v okviru pritožbe nedopusten.

       Presoja Sodišča
      23      Glede prvega dela prvega pritožbenega razloga iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je treba razlikovalni učinek znamke v smislu
         člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94 presojati po eni strani glede na proizvode ali storitve, za katere se zahteva registracija,
         in po drugi strani glede na zaznavanje upoštevne javnosti, ki je sestavljena iz povprečnih potrošnikov navedenih proizvodov
         ali storitev, ki so običajno osveščeni ter razumno pozorni in preudarni (glej zlasti sodbi z dne 29. aprila 2004 v zadevi
         Henkel proti UUNT, C‑456/01 P in C‑457/01 P, Recueil, str. I‑5089, točka 35, in z dne 12. januarja 2006 v zadevi Deutsche
         SiSi-Werke proti UUNT, C‑173/04 P, ZOdl., str. I-551, točka 25).

      24      V skladu s prav tako ustaljeno sodno prakso so merila za presojo razlikovalnega učinka tridimenzionalnih znamk, ki imajo videz
         proizvoda samega, enaka kot tista, ki se uporabljajo za druge kategorije znamk (zgoraj navedena sodba Henkel proti UUNT, točka
         38; sodba z dne 7. oktobra 2004 v zadevi Mag Instrument proti UUNT, C‑136/02 P, ZOdl., str. I‑9165, točka 30, in zgoraj navedena
         sodba Deutsche SiSi-Werke proti UUNT, točka 27).

      25      Vendar v okviru uporabe teh meril ni nujno, da upoštevna javnost tridimenzionalno znamko, ki ima videz proizvoda samega, zaznava
         vedno enako kot besedno ali figurativno znamko, ki jo sestavlja znak, ki ni odvisen od podobe proizvodov, ki jih znamka označuje.
         Povprečni potrošniki namreč niso navajeni sklepati o izvoru proizvoda iz oblike proizvodov ali njihove embalaže, ob neobstoju
         kakršnega koli figurativnega ali besednega elementa, in je lahko zato težje dokazati razlikovalni učinek take tridimenzionalne
         znamke kot besedne ali figurativne (glej zlasti zgoraj navedene sodbe Henkel proti UUNT, točka 38; Mag Instrument proti UUNT,
         točka 30, in Deutsche SiSi-Werke proti UUNT, točka 28).

      26      V teh okoliščinah ima le znamka, ki se precej razlikuje od standarda ali navad sektorja in zaradi tega izpolnjuje bistveno
         nalogo označbe izvora, tudi razlikovalni učinek v smislu člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94 (glej zlasti zgoraj navedene sodbe
         Henkel proti UUNT, točka 39; Mag Instrument proti UUNT, točka 31, in Deutsche SiSi-Werke proti UUNT, točka 31).

      27      Torej je Sodišče prve stopnje pri presoji, ali je prijavljena znamka brez slehernega razlikovalnega učinka ali ni, pravilno
         upoštevalo oblike in barve bonbonov, ki se običajno uporabljajo v gospodarskem prometu.

      28      Sodišče prve stopnje je v točki 44 izpodbijane sodbe je razsodilo, da [se] oblika zadevnega bonbona „ ne razlikuje bistveno
         od nekaterih osnovnih oblik zadevnih proizvodov, ki se običajno uporabljajo v gospodarskem prometu“. Če zahteva po bistvenem
         razlikovanju presega samo precejšnje razlikovanje, ki ga zahteva sodna praksa, navedena v točki 26 te sodbe, bi Sodišče prve
         stopnje napačno uporabilo pravo, če je ugotovitev razlikovalnega učinka prijavljene znamke podredilo izpolnjevanju take zahteve.

      29      V tej zadevi ni tako. Pravzaprav iż iste točke izpodbijane sodbe izhaja, da se je Sodišče prve stopnje oprlo na ugotovitev,
         da je prijavljena znamka sestavljena iż kombinacije elementov, ki se zlahka zapomnijo in so za zadevne proizvode značilni,
         da je videti kot različica določenih osnovnih oblik, ki se običajno uporabljajo v sektorju slaščic, da se znamka ne razlikuje
         dovolj od drugih oblik, ki se običajno uporabljajo za bonbone, ker zatrjevanih razlik ni mogoče zlahka opaziti, in da znamka
         upoštevni javnosti ne omogoča, da bi takoj in z gotovostjo razločila bonbone tožeče stranke od bonbonov drugega trgovskega
         izvora.

      30      Sodišče prve stopnje je s temi ugotovitvami pravno zadostno dokazalo, da se prijavljena znamka ne razlikuje znatno od standarda
         ali navad v sektorju slaščičarstva. Sodišče prve stopnje torej ni napačno uporabilo prava, ko je ugotovilo, da je navedena
         znamka brez slehernega razlikovalnega učinka.

      31      Očitek pritožnika, da naj bi Sodišče prve stopnje zahtevalo, da se prijavljena znamka bistveno razlikuje od podobnih znamk,
         ki morebiti obstajajo v sektorju slaščičarstva, sloni na napačnem branju izpodbijane sodbe, saj Sodišče prve stopnje ni na
         noben način raziskovalo, ali so druge znamke, ki se uporabljajo za to vrsto proizvodov, enake ali podobne prijavljeni znamki.

      32      Prvi del prvega pritožbenega razloga je treba torej zavrniti kot neutemeljen.

      33      Glede drugega dela prvega pritožbenega razloga Sodišče prve stopnje po eni strani, kot izhaja iz točke 27 te sodbe, ni napačno
         uporabilo prava, ko je pri presoji, ali je prijavljena znamka brez slehernega razlikovalnega učinka, upoštevalo oblike bonbonov,
         ki se običajno uporabljajo v gospodarskem prometu.

      34      Po drugi strani želi pritožnik, ko očita Sodišču prve stopnje, da je ugotovilo, da je prijavljena znamka brez slehernega razlikovalnega
         učinka, s tem delom prvega pritožbenega razloga v bistvu doseči, da Sodišče nadomesti presojo Sodišča prve stopnje s svojo
         presojo dejstev.

      35      Ugotovitvi Sodišča prve stopnje v točkah od 39 do 42 izpodbijane sodbe, prvič, da pozornost povprečnega porabnika glede oblike
         in barve slaščic ni visoka, in drugič, da je tridimenzionalna oblika, ki sestavlja prijavljeno znamko, osnovna geometrična
         oblika, pomenita presojo dejstev (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi Henkel proti UUNT, točka 56, in Deutsche SiSi-Werke
         proti UUNT, točka 47).

      36      V skladu s členoma 225(1) ES in 58, prvi odstavek, Poslovnika Sodišča je pritožba omejena na pravna vprašanja. Tako je samo
         Sodišče prve stopnje pristojno za ugotavljanje in presojo upoštevnih dejstev ter presojo dokazov. Presoja teh dejstev in dokazov,
         razen v primeru njihovega izkrivljanja, ni pravno vprašanje, ki je kot tako predmet nadzora Sodišča v okviru pritožbe (glej
         zlasti sodbo z dne 19. septembra 2002 v zadevi DKV proti UUNT, C‑104/00 P, Recueil, str. I‑7561, točka 22, in zgoraj navedeno
         sodbo Deutsche SiSi-Werke proti UUNT, točka 35).

      37      Glede na to, da v zadevi ni bilo navajano nobeno izkrivljanje dejstev in dokazov, predloženih Sodišču prve stopnje, je treba
         drugi del prvega pritožbenega razloga zavrniti kot delno neutemeljenega in delno nedopustnega ter tako v celoti zavrniti navedeni
         pritožbeni razlog.

       Drugi in tretji pritožbeni razlog
       Trditve strank
      38      Z drugim in tretjim pritožbenim razlogom pritožnik Sodišču prve stopnje očita, da je kršilo člen 74(1) Uredbe št. 40/94, na
         podlagi katerega UUNT preučuje dejstva po uradni dolžnosti, in člen 73 te uredbe, na podlagi katerega lahko odločbe UUNT temeljijo
         le na razlogih, na katere so imele stranke priložnost podati pripombe.

      39      Na eni strani člen 74(1) Uredbe št. 40/94 zavezuje UUNT, da sam preučuje dejstva, s katerimi namerava utemeljiti odločbo.
         S tem, ko ni predstavil, kot naj bi moral, konkretnih primerov bonbonov, ki naj bi bili enaki prijavljeni znamki in katerih
         obstoj zatrjuje ob ugotovitvi, da je navedena znamka „običajna“, naj bi odbor za pritožbe pritožniku odvzel možnost ugovora
         pomembnosti teh primerov.

      40      S tem, da se je v točki 40 izpodbijane sodbe strinjalo z neutemeljenimi trditvami odbora za pritožbe in v točkah 41 in 42
         te sodbe tudi samo razvilo podobne trditve, ne da bi jih utemeljilo z dejstvi, ki jih je mogoče preveriti, naj bi Sodišče
         prve stopnje kršilo člen 74(1) Uredbe št. 40/94.

      41      Po drugi strani, ker odbor za pritožbe ni predstavil bonbonov, ki naj bi bili enaki prijavljeni znamki, pritožnik ni imel
         na nobeni stopnji postopka priložnosti podati pripomb na to in mu je bila tako odvzeta predvsem možnost dokazovanja, da se
         ti bonboni v resnici odločilno razlikujejo od prijavljene znamke. S tem naj bi bila kršena njegova pravica do zaslišanja.

      42      S tem, da je pritrdilo trditvam odbora za pritožbe, na katere pritožnik ni imel priložnosti podati pripomb, in da je oprlo
         lastno odločitev na te trditve, je Sodišče prve stopnje kršilo člen 73 Uredbe št. 40/94.

      43      UUNT trdi, da je treba, ker je pritožnik uveljavljal kršitev členov 73 in 74(1) Uredbe št. 40/94 prvič pred Sodiščem, drugi
         in tretji pritožbeni razlog zavrniti kot nedopustna.

      44      Dodaja, da je očitek pritožnika Sodišču prve stopnje v tretjem pritožbenem razlogu, da je kršilo njegove pravice do obrambe,
         neutemeljen, saj so bile ugotovitve odbora za pritožbe, ki jim pritožnik nasprotuje, v središču razprave pred odborom za pritožbe
         in jim je pritožnik ponovno ugovarjal pred Sodiščem prve stopnje.

       Presoja Sodišča
      45      V skladu z ustaljeno sodno prakso bi dovoliti, da ena stranka pred Sodiščem prvič uveljavlja razlog, ki ga ni uveljavljala
         pred Sodiščem prve stopnje, pomenilo dovoliti ji, da Sodišče, katerega pristojnost glede pritožb je omejena, odloča v širšem
         sporu, kot je bilo predloženo Sodišču prve stopnje. V okviru pritožbe je torej pristojnost Sodišča omejena na presojo pravnih
         vprašanj, ki so bila obravnavana na prvi stopnji (glej zlasti sodbo z dne 11. novembra 2004 v združenih zadevah Ramondín in
         drugi proti Komisiji, C‑186/02 P in C‑188/02 P, ZOdl., str. I‑10653, točka 60).

      46      V tej zadevi pritožnik pred Sodiščem prve stopnje ni navajal, da naj bi odbor za pritožbe kršil člena 73 in 74(1) Uredbe št.
         40/94, ker ni predstavil primerov enakih ali podobnih bonbonov, ki jih trži pritožnik.

      47      Zato v primeru, če se z drugim in tretjim pritožbenim razlogom Sodišču prve stopnje očita, da sporne odločbe iz teh razlogov
         ni razveljavilo, je treba drugi in tretji pritožbeni razlog obravnavati, kot da sta prvič predstavljena v pritožbenem postopku
         in ju je zato treba razglasiti za nedopustna.

      48      Če se z navedenima pritožbenima razlogoma Sodišču prve stopnje očita, da je z lastnimi neutemeljenimi navedbami kršilo tudi
         člen 73 in 74(1) Uredbe št. 40/94, sta ta razloga neutemeljena. Spoštovanje teh določb je v okviru zahteve za registracijo
         naloženo organom UUNT in ne Sodišču prve stopnje v pritožbenem postopku, ki ga urejata Statut Sodišča in Poslovnik Sodišča
         prve stopnje.

      49      Dalje je imel pritožnik pred Sodiščem prve stopnje možnost izpodbijati ugotovitev odbora za pritožbe, da se oblika zadevnega
         bonbona ne razlikuje znatno od številnih oblik, ki se običajno uporabljajo na trgu slaščic, tako da so bile njegove pravice
         do obrambe, predvsem njegova pravica biti zaslišan, pred tem sodiščem spoštovane.

      50      Drugi in tretji pritožbeni razlog je torej treba zavrniti kot delno nedopustna in delno neutemeljena.

       Četrti pritožbeni razlog
       Trditve strank
      51      S četrtim pritožbenim razlogom, sestavljenim iz treh delov, pritožnik trdi, da je Sodišče prve stopnje kršilo člen 7(3) Uredbe
         št. 40/94, ko je dokaz, da je prijavljena znamka z uporabo pridobila razlikovalni učinek, podvrglo napačnim zahtevam.

      52      Najprej naj bi Sodišče prve stopnje v točki 64 izpodbijane sodbe razsodilo, da dokumenti, kot so embalaže proizvodov, za katere
         se zahteva registracija te znamke, ali oglaševalsko gradivo v zvezi s temi proizvodi, ne morejo biti dokaz o uporabi tridimenzionalne
         znamke, če so na teh dokumentih razen navedene znamke še druge besedne in figurativne znamke. Torej je menilo, da znamka,
         sestavljena iz tridimenzionalne oblike zadevnega proizvoda, ne more pridobiti razlikovalnega učinka, če jo spremljata besedna
         ali figurativna znamka.

      53      Ta analiza naj ne bi ustrezala načinu, na katerega povprečen porabnik zaznava znamke. Dejstvo, da se več znamk pojavi hkrati
         na proizvodu, porabniku ne preprečuje, da bi zaznal vsako posebej kot označbo izvora, saj se različne znamke lahko celo vzajemno
         okrepijo, ker prepoznavanje ene prispeva k prepoznavanju druge. Dalje, če je za tridimenzionalno znamko značilno, da se uporablja
         kumulativno z drugimi besednimi in figurativnimi znamkami, analiza Sodišča prve stopnje vodi do položaja, ko uporaba tridimenzionalne
         znamke nikoli ne more biti dokazana, kar naj bi bilo v nasprotju s cilji zakonodajalca Skupnosti.

      54      Drugič, Sodišče prve stopnje naj bi po eni strani v točki 64 izpodbijane sodbe nepravilno potrdilo presojo odbora za pritožbe,
         da ima predstavitev prijavljene znamke na vrečki, v kateri se prodajajo zadevni bonboni, za cilj le ilustrirati vsebino vrečke,
         in po drugi strani v točki 65 te sodbe nepravilno navedlo, da ker se navedeni bonboni prodajajo v vrečki, porabnik ni neposredno
         soočen s prijavljeno znamko, ko se odloča o nakupu. Navedena znamka naj bi bila namreč prikazana na embalažnih vrečkah in
         ker je to obenem proizvod sam, naj njen prikaz ne bi bil samo informacija o vsebini vrečke, temveč tudi označba izvora proizvoda.

      55      Tretjič, Sodišče prve stopnje naj bi v točki 65 izpodbijane sodbe nepravilno upoštevalo le zaznavo povprečnega porabnika ob
         nakupu. Da bi ugotovili, v kakšnem obsegu ta porabnik prepozna znamko, bi bilo treba upoštevati način, na katerega je soočen
         ne le ob nakupu, temveč tudi pred njim, na primer med oglaševanjem, oziroma ob porabi proizvoda.

      56      UUNT meni, da odbor za pritožbe in Sodišče prve stopnje nista nikakor zahtevala, da se morajo dokazi, s katerimi se ugotavlja
         uporaba tridimenzionalne znamke, nanašati samo na to znamko, ampak sta pravilno ugotovila, da predloženo oglaševalsko gradivo
         ne vsebuje nobenega dokaza o uporabi znamke, kot je bila prijavljena. Še posebej, kot je navedeno v točki 63 izpodbijane sodbe,
         naj bi odbor za pritožbe ugotovil, da iz oglaševalskega gradiva ni mogel razločiti posebnih značilnosti oblike bonbona in
         da predstavitev bonbonov na embalažni vrečki, predloženi kot dokaz, ni predstavitev znamke. Enako je v točki 64 navedene sodbe
         Sodišče prve stopnje navedlo, da je predstavitev oblike bonbona na embalaži tako nejasna in zakrita z različnimi drugimi znaki,
         da jih porabnik ne more zaznati kot predstavitev prijavljene znamke.

       Presoja Sodišča
      57      Glede prvega in drugega dela četrtega pritožbenega razloga je Sodišče v sodbi z dne 7. julija 2005 v zadevi Nestlé, C‑353/03,
         ZOdl., str. I‑6135, razsodilo, da znamka v smislu člena 3(3) Prve direktive Sveta 89/104/EGS z dne 21. decembra 1988 o približevanju
         zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami (UL 1989, L 40, str. 1) lahko pridobi razlikovalni učinek, ki je posledica
         uporabe te znamke v kombinaciji z registrirano znamko.

      58      Enako velja glede razlikovalnega učinka, pridobljenega z uporabo v smislu člena 7(3) Uredbe št. 40/94, saj sta ta določba
         in člen 3(3) Direktive 89/104 vsebinsko enaka.

      59      Zato lahko tridimenzionalna znamka v določenih primerih pridobi razlikovalni učinek z uporabo, tudi če se jo uporablja v povezavi
         z besedno ali figurativno znamko. Tako je v primeru, ko je znamka sestavljena iz oblike proizvoda ali njegove embalaže in
         sta ti načrtno označeni z besedno znamko, pod katero se tržita.

      60      Vendar je treba poudariti, da je tridimenzionalna znamka bistveno drugačna od svoje dvodimenzionalne grafične predstavitve.
         Kjer se torej, kot v tem primeru, slika proizvoda pojavi na embalaži, potrošniki dejansko ne vidijo same znamke, saj je znamka
         sestavljena iz tridimenzionalne oblike proizvoda. Vendar ni izključeno, da lahko dvodimenzionalna predstavitev take znamke
         v določenih primerih upoštevni javnosti olajša poznavanje znamke, saj ji omogoči zaznavanje osnovnih elementov tridimenzionalne
         oblike proizvoda.

      61      Dalje je treba spomniti, da mora v zvezi s pridobitvijo razlikovalnega učinka z uporabo upoštevna javnost prepoznati proizvod
         ali storitev, kot da izvirata iz določenega podjetja na podlagi uporabe znamke kot znamke (sodba z dne 18. junija 2002 v zadevi
         Philips, C‑299/99, Recueil, str. I‑5475, točka 64, in zgoraj navedena sodba Nestlé, točka 26). Izraz „uporaba znamke kot znamke“
         je treba razumeti kot uporabo znamke z namenom, da upoštevna javnost prepozna, da proizvod ali storitev izvirata iz določenega
         podjetja (zgoraj navedena sodba Nestlé, točka 29).

      62      Zato vsaka uporaba znamke, a fortiori uporaba dvodimenzionalne predstavitve tridimenzionalne znamke, ne pomeni nujno uporabe znamke kot znamke.

      63      V tej zadevi Sodišče prve stopnje ni napačno uporabilo prava.

      64      Na eni strani je v točkah 63 in 64 izpodbijane sodbe, ki povzemata presojo odbora za pritožbe, Sodišče prve stopnje ugotovilo,
         da način predstavitve bonbonov –slika kupa petnajstih bonbonov – na vrečkah, v katerih jih pritožnik trži, ni prikaz znamke,
         predvsem ker ta predstavitev ne prikazuje oblike bonbona, za katerega se zahteva registracija kot znamke, ampak realistično
         sliko kupa bonbonov in ni namenjena poudarjanju značilnosti, za katere pritožnik trdi, da dajejo prijavljeni znamki razlikovalni
         učinek (vdrtina v sredini, ploska notranja površina in izbočeni robovi), tako da med predstavitvijo bonbonov na vrečkah in
         tridimenzionalno znamko, za katero je zahtevana registracija, obstaja neskladje.

      65      Gre za presojo dejstev, ki – razen v primeru izkrivljanja, ki se v zadevi ne zatrjuje – ni predmet nadzora v pritožbenem postopku.

      66      Po drugi strani iz navedenih točk izpodbijane sodbe nikakor ne izhaja, da naj bi Sodišče prve stopnje načeloma izključilo,
         da lahko tridimenzionalna znamka, sestavljena iz oblike zadevnega proizvoda, pridobi razlikovalni učinek z uporabo, če se
         uporablja skupaj z besedno ali figurativno znamko.

      67      Sodišče prve stopnje je izrecno navedlo ugotovitve odbora za pritožbe v točkah 17 do 21 sporne odločbe. V točki 20 te odločbe
         je odbor za pritožbe priznal, da je lahko en proizvod označen z več znamkami hkrati.

      68      V točki 64 izpodbijane odločbe se je Sodišče prve stopnje omejilo na presojo, da glede na njihove značilnosti vrečke za trženje
         proizvodov tožeče stranke ne morejo biti dokaz, da se prijavljeno znamko zazna kot označbo izvora navedenih proizvodov. Gre
         tudi za presojo dejstev, ki razen v primeru izkrivljanja ne more biti predmet nadzora v pritožbenem postopku.

      69      Prvi in drugi del četrtega pritožbenega razloga sta tako neutemeljena.

      70      Glede tretjega dela tega pritožbenega razloga je treba navesti, da če znamka ab initio ni imela razlikovalnega učinka v smislu člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94, ga v zvezi z zadevnimi proizvodi ali storitvami lahko
         pridobi z uporabo v smislu odstavka 3 tega člena. Tak razlikovalni učinek se lahko med drugim pridobi po procesu spoznavanja
         s strani zadevne javnosti (sodba z dne 6. maja 2003 v zadevi Libertel, C‑104/01, Recueil, str. I‑3793, točka 67, in zgoraj
         navedena sodba Mag Instrument proti UUNT, točka 47).

      71      Da bi presodili, ali je znamka pridobila razlikovalni učinek z uporabo, je treba torej upoštevati vse okoliščine, v katerih
         se zadevna javnost sooči s to znamko. To pomeni ne le ob nakupu, ampak tudi pred njim, na primer ob oglaševanju, oziroma ob
         porabi.

      72      Nenazadnje je takrat, ko izbira med različnimi proizvodi zadevne kategorije, povprečen porabnik najpozornejši (glej v tem
         smislu sodbo z dne 12. januarja 2006 v zadevi Ruiz-Picasso in drugi proti UUNT, C‑361/04 P, ZOdl., str. I-643, točka 41),
         tako da je vprašanje, ali je povprečen porabnik ob nakupu soočen z znamko ali ne, zelo pomembno za ugotovitev, ali je znamka
         z uporabo pridobila razlikovalni učinek.

      73      V tej zadevi iz točke 65 izpodbijane sodbe nikakor ne izhaja, da naj bi Sodišče prve stopnje za presojo, ali je znamka pridobila
         razlikovalni učinek z uporabo, upoštevalo le trenutek nakupa.

      74      V drugem tožbenem razlogu na prvi stopnji je pritožnik pravzaprav uveljavljal, da je prijavljena znamka razvidna z vseh embalaž
         njegovih bonbonov in ugovarjal nasprotni presoji odbora za pritožbe. V točkah od 63 do 65 izpodbijane sodbe je Sodišče prve
         stopnje poskušalo to trditev ovreči z ugotovitvijo, da ko povprečen porabnik vidi eno teh embalaž, ni neposredno soočen z
         obliko bonbona, za katerega se zahteva registracija kot tridimenzionalne znamke. S tem se je Sodišče prve stopnje logično
         postavilo v sam trenutek nakupa.

      75      Spomniti je treba, da je v točki 66 izpodbijane sodbe Sodišče prve stopnje preučilo raziskave, ki jih je predložil pritožnik,
         da bi dokazal, kako znana je znamka. Take raziskave ne razlikujejo med različnimi okoliščinami, v katerih so bili potrošniki
         soočeni z znamko. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da predložene raziskave ne morejo biti dokaz, da je prijavljena znamka
         znana.

      76      V teh okoliščinah je tretji del četrtega pritožbenega razloga neutemeljen in je treba tako ta razlog v celoti zavrniti.

      77      Ker pritožnik z nobenim od pritožbenih razlogov ni uspel, je treba pritožbo zavrniti.

       Stroški
      78      V skladu s členom 69(2) Poslovnika, ki se uporablja v pritožbenem postopku na podlagi člena 118 tega poslovnika, se neuspeli
         stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker je UUNT predlagal, naj se pritožniku naloži stroške, in ta
         s pritožbenimi razlogi ni uspel, se mu naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      1)      Pritožba se zavrne.
      2)      August Storck KG se naloži plačilo stroškov.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 30. aprila 2009. # Fachverband der Buch- und Medienwirtschaft proti LIBRO Handelsgesellschaft mbH. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Oberster Gerichtshof - Avstrija. # Prosti pretok blaga - Nacionalna ureditev zavezujočih cen uvoženih knjig - Ukrep z enakim učinkom kot količinske omejitve pri uvozu - Utemeljitev. # Zadeva C-531/07.

text:
      Zadeva C-531/07
      Fachverband der Buch- und Medienwirtschaft
      proti
      LIBRO Handelsgesellschaft mbH
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Oberster Gerichtshof)
      „Prosti pretok blaga – Nacionalna ureditev zavezujočih cen uvoženih knjig – Ukrep z enakim učinkom kot količinske omejitve pri uvozu – Utemeljitev“
      Povzetek sodbe
      1.        Prosti pretok blaga – Količinske omejitve – Ukrepi z enakim učinkom – Zakonodaja o ceni knjig
      (člen 28 ES)
      2.        Prosti pretok blaga – Količinske omejitve – Ukrepi z enakim učinkom – Zakonodaja o ceni knjig
      (členi 28 ES, 30 ES in 151 ES)
      1.        Nacionalna ureditev, ki uvoznikom knjig prepoveduje, da določijo ceno, ki je nižja od maloprodajne, ki jo je določil ali priporočil
         založnik v državi založbe, in ki hkrati nacionalnemu založniku dopušča, da prosto določi minimalno ceno, je „ukrep z enakim
         učinkom kot količinske omejitve pri uvozu“ v smislu člena 28 ES.

      V taki ureditvi je za uvožene knjige določena drugačna ureditev, katere učinek je, da so proizvodi iz drugih držav članic
         manj ugodno obravnavani, in da je omejena konkurenčnost uvoznikov knjig glede na njihove neposredne konkurente. V zvezi s
         tem je navedenim uvoznikom in tujim založnikom onemogočeno določanje minimalnih maloprodajnih cen glede na značilnosti uvoznega
         trga, medtem ko lahko založniki v tej državi članici prosto delujejo in za svoje proizvode določijo take minimalne maloprodajne
         cene na nacionalnem trgu.

      (Glej točke 21, 22, 24, 29 in točko 1 izreka.)
      2.        Nacionalne ureditve, ki uvoznikom knjig prepoveduje, da določijo ceno, ki je nižja od maloprodajne, ki jo je določil ali priporočil
         založnik v državi založbe, in ki hkrati nacionalnemu založniku dopušča, da prosto določi minimalno ceno, ni mogoče utemeljiti
         niti na podlagi členov 30 ES in 151 ES niti z nujnimi zahtevami v splošnem interesu.

      Za varstvo kulturne raznolikosti na splošno ni mogoče šteti, da spada v okvir „varstva nacionalnih bogastev z umetniško, zgodovinsko
         ali arheološko vrednostjo“ v smislu člena 30 ES. Poleg tega se ni mogoče sklicevati na člen 151 ES, ki ureja dejavnost Evropske
         skupnosti na kulturnem področju, kot na določbo, s katero je v pravo Skupnosti vstavljen utemeljitveni razlog za vsak nacionalni
         ukrep na tem področju, ki lahko omejuje trgovino v Skupnosti.

      Nasprotno pa je varstvo knjig kot kulturnih dobrin mogoče šteti za nujno zahtevo v splošnem interesu, ki lahko utemelji ukrepe,
         ki omejujejo prosti pretok blaga, če so taki ukrepi primerni za doseganje določenega cilja in ne presegajo tega, kar je nujno
         za njegovo doseganje.

      V zvezi s tem se lahko cilj varstva knjig kot kulturnih dobrin doseže z manj omejevalnimi ukrepi za uvoznika, na primer s
         tem, da se njemu ali tujemu založniku dopusti, da določi prodajno ceno za uvozni trg ob upoštevanju značilnosti tega trga.

      (Glej točke od 32 do 36 in točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 30. aprila 2009(*)

      „Prosti pretok blaga – Nacionalna ureditev zavezujočih cen uvoženih knjig – Ukrep z enakim učinkom kot količinske omejitve pri uvozu – Utemeljitev“
      V zadevi C‑531/07,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Oberster Gerichtshof (Avstrija)
         z odločbo z dne 13. novembra 2007, ki je prispela na Sodišče 29. novembra 2007, v postopku

      Fachverband der Buch- und Medienwirtschaft
      proti
      LIBRO Handelsgesellschaft mbH,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata, K. Schiemann, P. Kūris, L. Bay Larsen, sodniki, in C. Toader (poročevalka),
         sodnica,

      generalna pravobranilka: V. Trstenjak,
      sodna tajnica: K. Sztranc-Sławiczek, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 16. oktobra 2008,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Fachverband der Buch- und Medienwirtschaft B. Tonninger in E. Riegler, odvetnika,
      –        za LIBRO Handelsgesellschaft mbH G. Prantl, odvetnik,
      –        za avstrijsko vlado C. Pesendorfer in G. Thallinger, zastopnika,
      –        za nemško vlado M. Lumma, zastopnik,
      –        za špansko vlado J. López-Medel Bascones, zastopnik,
      –        za francosko vlado G. de Bergues in A.‑L. Vendrolini, zastopnika,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti R. Sauer in B. Schima, zastopnika,
      –        za Nadzorni organ EFTA N. Fenger in F. Simonetti, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 18. decembra 2008
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 3(1) ES, 10 ES, 28 ES, 30 ES, 81 ES in 151 ES.

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Fachverband der Buch- und Medienwirtschaft (strokovno združenje trgovinske zbornice
         za knjige in medije, v nadaljevanju: Fachverband) in LIBRO Handelsgesellschaft mbH (v nadaljevanju: LIBRO) zaradi predloga
         Fachverband, naj se družbi LIBRO naloži, naj opusti oglaševanje pri prodaji knjig na nacionalnem ozemlju po cenah, ki so nižje
         od cen, določenih v skladu z zveznim zakonom o določanju zavezujočih cen knjig (Bundesgesetz über die Preisbindung bei Büchern,
         BGBl. I, 45/2000; v nadaljevanju: BPrBG).

       Nacionalni pravni okvir
       BPrBG
      3        Člen 1 BPrBG določa:

      „Ta zvezni zakon velja za založništvo in uvoz knjig v nemškem jeziku in nemških muzikalij ter za trgovino z njimi, z izjemo
         čezmejnega elektronskega trgovanja. Njegov namen je, da se cene oblikujejo ob upoštevanju pomena knjig kot kulturnih dobrin,
         interesov potrošnikov glede primernih cen knjig in gospodarskega položaja knjigotrštva.“

      4        Člen 3 BPrBG določa:

      „(1)      Založnik ali uvoznik blaga v smislu člena 1 mora določiti in objaviti maloprodajno ceno za blago v smislu člena 1, ki ga je
         izdal ali uvozil na nacionalno območje.

      (2)      Uvoznik ne sme določiti cene, ki bi bila nižja od maloprodajne cene, ki jo je določil ali priporočil založnik za državo založbe
         ali ki jo je priporočil založnik s sedežem zunaj države pogodbenice Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru (EGP) za nacionalno
         ozemlje in ki je zmanjšana za v njej vsebovani davek na dodano vrednost [v nadaljevanju: DDV].

      (3)      Uvoznik, ki blago v smislu člena 1 v državi pogodbenici Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru (EGP) kupi po nakupni
         ceni, nižji od običajnih nakupnih cen, lahko v razmerju do dosežene poslovne ugodnosti kljub odstavku 2 določi nižjo ceno
         od cene, ki jo je določil ali priporočil založnik za državo založbe, oziroma v primeru ponovnega uvoza od cene, ki jo je določil
         nacionalni založnik.

      [...]
      (5)      K maloprodajni ceni, določeni v skladu z odstavki od 1 do 4, je treba prišteti še [DDV], ki velja v Avstriji za blago v smislu
         člena 1.“

      5        Člen 5 BPrBG določa:

      „(1)      Maloprodajno ceno, določeno v skladu s členom 3, lahko prodajalci na drobno pri prodaji blaga v smislu člena 1 potrošnikom
         znižajo za največ 5 odstotkov.

      (2)      Prodajalci na drobno v gospodarskem prometu za doseganje večje konkurenčnosti ne smejo oglaševati znižanja maloprodajne cene
         v smislu odstavka 1.

      (3)      Odstavek 1 ne velja za blago v smislu člena 1, katerega maloprodajna cena je bila v skladu s členom 4 prvič objavljena pred
         več kot 24 meseci in ki je bilo dobavljeno pred več kot šestimi meseci.“

       Sistem pogodb Sammelrevers
      6        Iz predložitvene odločbe in stališč Komisije Evropskih skupnosti je razvidno, da je bilo do 30. junija 2000 med založniki
         ter nemškimi in avstrijskimi knjigotržci sklenjenih več formularnih pogodb, na katerih je temeljil sistem Sammelrevers 1993.
         Ta sistem se je nanašal na določanje prodajne cene knjig v nemškem jeziku in je predvsem temeljil na obveznosti knjigotržcev,
         da upoštevajo maloprodajno ceno, ki jo je določil založnik.

      7        Sammelrevers je bil priglašen Komisiji, ki je 22. januarja 1998 izdala obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah in nato v
         mnenju z dne 8. februarja 2000 zahtevala izključitev avstrijskih založnikov in odpravo vseh čezmejnih učinkov najkasneje do
         30. junija 2000. Stranke, ki so ta sistem priglasile, so zato 31. marca in 10. maja 2000 predložile spremenjeno različico
         Sammelrevers, v kateri je bila predvidena razveza pogodb, ki so jih sklenili avstrijski založniki in knjigotržci, ki so torej
         formalno izstopili iz tega sistema. Nov sistem je bil nato predmet negativnega izvida (zadeva COMP/34.657 – Sammelrevers (UL
         2000, C 162, str. 25)), v katerem je Komisija ugotovila, da ni občutnih vplivov na čezmejno trgovino.

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      8        Fachverband je pristojen za objavo maloprodajnih cen, ki so v skladu s členom 3(1) BPrBG zavezujoče za knjigotržce pri prodaji
         knjig v nemškem jeziku v Avstriji, in za nadzor nad tem, ali prodajalci na drobno upoštevajo maloprodajno ceno pri oglaševanju
         teh knjig.

      9        Družba LIBRO ima v Avstriji 219 podružnic, 80‑odstotkov knjig, ki jih trži, pa izvira iz tujine.

      10      Družba LIBRO je na podlagi cen, ki se zaračunavajo v Nemčiji, začela avgusta 2006 na avstrijskem ozemlju oglaševati knjige,
         izdane v Nemčiji, po cenah, ki so bile nižje od minimalnih cen, določenih za avstrijsko ozemlje.

      11      Fachverband je pri prvostopenjskem sodišču vložil predlog za izdajo začasne odredbe, s katero bi se družbi LIBRO naložilo,
         naj opusti tako oglaševanje. Prvostopenjsko sodišče je ugodilo temu predlogu, ker je menilo, da je avstrijski sistem zavezujočih
         cen, čeprav omejuje prosti pretok blaga v nasprotju s členom 28 ES, „utemeljen s kulturnimi razlogi in nujnostjo ohranjanja
         raznolikosti medijev“. To odločbo je s sodbo potrdilo pritožbeno sodišče.

      12      Družba LIBRO je zoper to sodbo vložila revizijo. V predložitveni odločbi Oberster Gerichtshof navaja, da Sodišče v svoji sodni
         praksi v zvezi s sistemi cen, in sicer zlasti v sodbah z dne 10. januarja 1985 v zadevi Association des Centres distributeurs
         Leclerc in Thouars Distribution (229/83, Recueil, str. 1) in z dne 3. oktobra 2000 v zadevi Échirolles Distribution (C‑9/99,
         Recueil, str. I‑8207), še ni odgovorilo na vprašanje, ali pravo Skupnosti nasprotuje nacionalnemu sistemu zavezujočih cen,
         kot se obravnava v zadevi iz postopka v glavni stvari, in če mu ne nasprotuje, pod katerimi pogoji. Poleg tega poudarja, da
         avstrijska teorija ni enotna glede presoje združljivosti tega sistema s pravili Skupnosti.

      13      V teh okoliščinah je Oberster Gerichtshof prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali je treba člen 28 ES razlagati tako, da sam po sebi nasprotuje uporabi nacionalne zakonodaje, ki zavezuje samo uvoznike
         knjig v nemškem jeziku, da za knjige, uvožene v državo, določijo prodajno ceno, ki je obvezujoča za prodajalce na drobno,
         in da jo objavijo, pri čemer uvoznik ne sme določiti cene, ki bi bila nižja od maloprodajne cene, ki jo je določil ali priporočil
         založnik za državo založbe ali ki jo je priporočil založnik s sedežem zunaj države pogodbenice Sporazuma o Evropskem gospodarskem
         prostoru (EGP) za državo in ki je zmanjšana za v njej vsebovani [DDV]; pri čemer pa obstaja izjema, da lahko uvoznik, če v
         državi pogodbenici EGP kupuje po nakupni ceni, nižji od običajnih nakupnih cen, v razmerju do dosežene poslovne prednosti
         določi nižjo ceno od cene, ki jo je določil ali priporočil založnik za državo založbe, oziroma v primeru ponovnega uvoza od
         cene, ki jo je določil založnik v državi?

      2.      Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen:
      Ali je nacionalni zakonski sistem določanja zavezujočih cen knjig iz prvega vprašanja, ki je sam po sebi v nasprotju s členom
         28 ES – tudi zaradi načina prodaje, ki posega v prosti pretok blaga – in katerega namen je na splošno opredeljen s potrebo
         po upoštevanju ‚pomena knjig kot kulturnih dobrin, interesov potrošnikov glede primernih cen knjig in gospodarskega položaja
         knjigotrštva‘, utemeljen v skladu s členoma 30 ES ali 151 ES, na primer zaradi splošnega interesa glede spodbujanja izdajanja
         knjig, raznolikosti naslovov ob določenih cenah in mnogovrstnosti knjigotržcev, čeprav ni empiričnih podatkov, s katerimi
         bi se lahko dokazalo, da je sredstvo zakonskega sistema določanja zavezujočih cen knjig primerno za doseganje želenih ciljev?

      3.      Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen:
      Ali je nacionalni zakonski sistem določanja zavezujočih cen knjig iz prvega vprašanja združljiv s členi 3(1)(g) ES, 10 ES
         in 81 ES, čeprav je časovno in stvarno neposredno sledil sistemu predhodne pogodbene vezanosti knjigotržcev na cene za založniške
         proizvode, ki so jih določili založniki (t. i. Sammelreverssystem 1993), in ta pogodbeni sistem nadomestil?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
      14      Ker se spor o glavni svari nanaša na uvoz knjig iz druge države članice, ki ga opravlja družba LIBRO, mora Sodišče odgovoriti
         na vprašanje, ali določbe Pogodbe ES o trgovini v Skupnosti nasprotujejo določbam BPrBG o uvozu knjig v nemškem jeziku iz
         druge države članice.

       Prvo vprašanje
      15      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 28 ES razlagati tako, da nasprotuje nacionalni
         ureditvi cen uvoženih knjig, kot je razvidna iz člena 3(2), (3) in (5) BPrBG.

      16      V zvezi s tem je treba spomniti, da so v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča vsi trgovinski predpisi držav članic, ki
         lahko neposredno ali posredno, dejansko ali potencialno ovirajo trgovino znotraj Skupnosti, ukrep z enakim učinkom kot količinske
         omejitve v smislu člena 28 ES (glej zlasti sodbo z dne 11. julija 1974 v zadevi Dassonville, 8/74, Recueil, str. 837, točka
         5).

      17      Vendar uporaba nacionalnih določb, ki omejujejo ali prepovedujejo določene načine prodaje, za proizvode iz drugih držav članic
         ni taka omejitev, če se uporabljajo za vse zadevne gospodarske subjekte, ki opravljajo dejavnost na nacionalnem ozemlju, in
         če na enak način, pravno in dejansko, vplivajo na trženje nacionalnih proizvodov in proizvodov iz drugih držav članic. Če
         sta namreč ta pogoja izpolnjena, uporaba takih predpisov za prodajo proizvodov iz druge države članice, ki so v skladu s pravili
         te države, ne preprečuje njihovega dostopa do trga oziroma ga ne ovira bolj kot ovira dostop nacionalnih proizvodov (glej
         sodbi z dne 24. novembra 1993 v združenih zadevah Keck in Mithouard, C‑267/91 in C‑268/91, Recueil, str. I‑6097, točki 16
         in 17, in z dne 10. februarja 2009 v zadevi Komisija proti Italiji, C‑110/05, še neobjavljena v ZOdl., točka 36).

      18      Po mnenju Fachverband ter avstrijske, nemške in francoske vlade je bil z zakonodajo, ki je sporna v postopku v glavni stvari,
         določen način prodaje, ki brez razlikovanja velja za nacionalne ter uvožene knjige in ki za slednje ne določa manj ugodnega
         obravnavanja, saj je bila uvedena obveznost določanja maloprodajnih cen za vse knjige v nemškem jeziku ne glede na njihov
         izvor.

      19      Te utemeljitve ni mogoče sprejeti. Vprašanje za predhodno odločanje se namreč ne nanaša na člen 3(1) BPrBG o obveznosti založnikov
         in uvoznikov, da določijo maloprodajno ceno za nacionalne in uvožene knjige, ampak na odstavka 2 in 3 tega člena, ki veljata
         le za uvožene knjige.

      20      Ker se nacionalna ureditev cen uvoženih knjig, kot je razvidna iz člena 3 BPrBG, ne nanaša na lastnosti teh proizvodov, ampak
         samo na načine, kako se lahko prodajajo, je za to ureditev treba šteti, da se nanaša na načine prodaje v smislu zgoraj navedene
         sodbe Keck in Mithouard. Kot je razvidno iz te sodbe, pa se tak način prodaje izogne prepovedi iz člena 28 ES, le če sta izpolnjena
         pogoja, navedena v točki 17 te sodbe.

      21      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je v navedenem členu 3(2) s prepovedjo za avstrijske uvoznike knjig v nemškem jeziku,
         da določijo ceno, ki bi bila nižja od maloprodajne cene, ki jo je določil ali priporočil založnik za državo založbe in ki
         je zmanjšana za v njej vsebovani DDV, določeno, kot sta poudarila Komisija in Nadzorni organ EFTA, manj ugodno obravnavanje
         za uvožene knjige, ker je avstrijskim uvoznikom in tujim založnikom onemogočeno določanje minimalnih maloprodajnih cen glede
         na značilnosti uvoznega trga, avstrijski založniki pa lahko za svoje proizvode prosto določijo take minimalne maloprodajne
         cene na nacionalnem trgu.

      22      Zato je treba tako ureditev šteti za ukrep z enakim učinkom kot omejitve pri uvozu, ki so v nasprotju s členom 28 ES, v delu,
         v katerem je za uvožene knjige določena drugačna ureditev, katere učinek je, da so proizvodi iz drugih držav članic manj ugodno
         obravnavani (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Association des Centres distributeurs Leclerc in Thouars Distribution,
         točka 23).

      23      Nemška vlada je na obravnavi poudarila, da so vse trditve o omejevalnih učinkih avstrijske ureditve neutemeljene, saj uvoz
         knjig iz Nemčije v Avstrijo dejansko pokriva večino trga slednje, in da se avstrijskega trga knjig v nemškem jeziku ne more
         obravnavati samostojno glede na nemški trg. Dejansko naj bi obstajal le en trg, na katerem naj med različnimi izvodi iste
         knjige, ki se prodaja v teh dveh državah članicah, ne bi bilo konkurence, saj je razlika v maloprodajnih cenah minimalna.

      24      Teh podatkov, ki poleg tega niso bili prerekani, ni mogoče upoštevati. Kljub predpostavki, da založbe, ki izdajajo knjige
         v nemškem jeziku, zlasti tiste s sedežem v Nemčiji, niso v slabšem položaju zaradi avstrijske ureditve cen uvoženih knjig,
         ki jim omogoča, da nadzorujejo cene, ki se zaračunavajo na avstrijskem trgu, in zagotavljajo, da te cene niso nižje od cen,
         ki se zaračunavajo v državi založbe, na podlagi teh trditev namreč ni mogoče izključiti, da ureditev, kot je sporna v postopku
         v glavni stvari, omejuje konkurenčnost avstrijskih uvoznikov, ker na trgu ne morejo prosto delovati, kakor to lahko avstrijski
         založniki, ki so njihovi neposredni konkurenti.

      25      Fachverband in avstrijska vlada poleg tega poudarjata, da je svoboda določanja maloprodajnih cen v vsakem primeru zagotovljena
         z možnostjo, ki je s členom 3(3) BPrBG dana uvozniku, in sicer da določi ceno, ki je nižja od cene, ki jo zaračunava tuji
         založnik, če to znižanje ustreza poslovni ugodnosti, ki jo je dobil uvoznik, ter z možnostjo, ki je s členom 5 BPrBG dana
         prodajalcu na drobno, da na ceno, določeno v skladu s členom 3(1) tega zakona, odobri popust v višini 5 odstotkov.

      26      Družba LIBRO pa nasprotno poudarja, da uvozniki ne morejo izračunati ugodnosti, dosežene ob nakupu, in torej tudi ne popusta
         iz člena 3(3) BPrBG, saj ne morejo izvedeti cen knjig, preden so dane na trg, ker so, kot je poudarila generalna pravobranilka,
         nakupne cene, po katerih prodajalci na debelo in drobno kupujejo knjige od nemških založnikov, praviloma poslovna skrivnost.

      27      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da možnosti popusta iz tega odstavka ni mogoče šteti, kot je navedla avstrijska vlada, za
         obliko nadomestila, ki uvozniku omogoča, da prilagodi maloprodajne cene v skladu z lastno cenovno politiko glede na vse ugodnosti,
         ki jih je dobil v državi izvoza. Uvoznik, ki kot družba LIBRO kupi veliko knjig, kljub temu pravilu o popustu ne more za vse
         uvožene knjige prosto določiti cen, ki so nižje od cen, ki se zaračunavajo v državi založbe. Popust lahko namreč odobri le
         za knjige, ki jih je dobil po ugodnejši ceni.

      28      Prav tako možnost prodajalca na drobno – ki velja za prodajo knjig, izdanih v Avstriji, in za prodajo uvoženih knjig – da
         na podlagi člena 5(1) BPrBG za 5 odstotkov zniža ceno, ki jo določijo založniki in uvozniki, ne more utemeljiti sklepa, da
         BPrBG zagotavlja svobodo vsem podjetjem, ki sodelujejo v različnih fazah tržne verige, da določijo cene knjig v nemškem jeziku,
         uvoženih v Avstrijo, ker se ta možnost nanaša le na fazo prodaje potrošniku in ker člen 5(2) BPrBG ne omogoča oglaševanja
         takega znižanja. Objavljena cena torej ostane cena, določena v skladu s pravili iz člena 3 BPrBG.

      29      V teh okoliščinah je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je nacionalna ureditev, kot je sporna v postopku v glavni stvari
         in ki uvoznikom knjig v nemškem jeziku prepoveduje, da določijo ceno, ki je nižja od maloprodajne cene, ki jo je določil ali
         priporočil založnik v državi založbe, „ukrep z enakim učinkom kot količinske omejitve pri uvozu“ v smislu člena 28 ES.

       Drugo vprašanje
      30      Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje – če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen – ali je mogoče nacionalno
         ureditev cen uvoženih knjig, kot je razvidna iz člena 3(2), (3) in (5) BPrBG ter katere namen je v smislu člena 1 tega zakona,
         „da se cene [knjig] oblikujejo ob upoštevanju pomena knjig kot kulturnih dobrin, interesov potrošnikov glede primernih cen
         knjig in gospodarskega položaja knjigotrštva“, utemeljiti na podlagi členov 30 ES in 151 ES.

      31      Avstrijska vlada poudarja, da če ne bi bilo takega sistema zavezujoče minimalne cene uvoženih knjig v nemškem jeziku, bi prišlo
         do znižanja cen knjig, namenjenih širši javnosti, kar bi povzročilo izgubo dobičkov, doseženih zaradi prodaje tovrstnih knjig.
         Zaradi take izgube ne bi bilo več mogoče financirati izdajanja in trženja knjig z zahtevnejšo vsebino, ki so ekonomsko manj
         zanimive, in manjše knjigotržce, ki običajno ponujajo veliko izbiro takšnih knjig, bi s trga izrinili večji knjigotržci, ki
         tržijo predvsem proizvode, ki se dobro prodajajo. Poleg tega trdi, da je na trgu, kakršen je avstrijski, za katerega je značilna
         majhna koncentracija knjigarn in znaten uvoz iz Nemčije, ta sistem sorazmerno sredstvo za doseganje navedenih nujnih ciljev
         v splošnem interesu.

      32      V zvezi s tem je treba najprej poudariti, da ciljev, ki jih je navedlo predložitveno sodišče, kot je varstvo knjig kot kulturnih
         dobrin, ni mogoče šteti za utemeljitveni razlog ukrepov, ki omejujejo uvoz, v smislu člena 30 ES (glej v tem smislu zgoraj
         navedeno sodbo Association des Centres distributeurs Leclerc in Thouars Distribution, točka 30). Za varstvo kulturne raznolikosti
         namreč na splošno ni mogoče šteti, da spada v okvir „varstva nacionalnih bogastev z umetniško, zgodovinsko ali arheološko
         vrednostjo“ v smislu člena 30 ES.

      33      Poleg tega se ni mogoče sklicevati, kot je poudarila generalna pravobranilka, na člen 151 ES, ki ureja dejavnost Evropske
         skupnosti na kulturnem področju, kot na določbo, s katero je v pravo Skupnosti vstavljen utemeljitveni razlog za vsak nacionalni
         ukrep na tem področju, ki lahko omejuje trgovino v Skupnosti.

      34      Nasprotno pa je varstvo knjig kot kulturnih dobrin mogoče šteti za nujno zahtevo v splošnem interesu, ki lahko utemelji ukrepe,
         ki omejujejo prosti pretok blaga, če so taki ukrepi primerni za doseganje določenega cilja in ne presegajo tega, kar je nujno
         za njegovo doseganje.

      35      V zvezi s tem je treba navesti, kot sta poudarila Komisija in Nadzorni organ EFTA, da se lahko cilj varstva knjig kot kulturnih
         dobrin doseže z manj omejevalnimi ukrepi za uvoznika, na primer s tem, da se njemu ali tujemu založniku dopusti, da določi
         prodajno ceno za avstrijski trg ob upoštevanju značilnosti tega trga.

      36      V teh okoliščinah je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da nacionalne ureditve, ki uvoznikom knjig v nemškem jeziku prepoveduje,
         da določijo ceno, ki je nižja od maloprodajne cene, ki jo je določil ali priporočil založnik v državi založbe, ni mogoče utemeljiti
         niti na podlagi členov 30 ES in 151 ES niti z nujnimi zahtevami v splošnem interesu.

      37      Ob upoštevanju odgovora na prvi vprašanji ni treba odgovoriti na tretje vprašanje predložitvenega sodišča.

       Stroški
      38      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      1)      Nacionalna ureditev, ki uvoznikom knjig v nemškem jeziku prepoveduje, da določijo ceno, ki je nižja od maloprodajne cene,
            ki jo je določil ali priporočil založnik v državi založbe, je „ukrep z enakim učinkom kot količinske omejitve pri uvozu“ v
            smislu člena 28 ES.
      2)      Nacionalne ureditve, ki uvoznikom knjig v nemškem jeziku prepoveduje, da določijo ceno, ki je nižja od maloprodajne cene,
            ki jo je določil ali priporočil založnik v državi založbe, ni mogoče utemeljiti niti na podlagi členov 30 ES in 151 ES niti
            z nujnimi zahtevami v splošnem interesu.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča z dne 14. februarja 1995. # Finanzamt Köln-Altstadt proti Roland Schumacker. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesfinanzhof - Nemčija. # Zadeva C-279/93.


Sodba Sodišča z dne 21. marca 1990. # Kraljevina Belgija proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Državne pomoči. # Zadeva C-142/87.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 18. marca 1982. # Caisse de pension des employés privés proti Léon Bodson. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Cour de cassation - Veliko vojvodstvo Luksemburg. # Zadeva 212/81. #


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 29. marca 2001. # Portugalska republika proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Konkurenca. # Zadeva C-163/99.