Sodba Sodišča z dne 13. februarja 1979. # Hoffmann-La Roche & Co. AG proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 85/76.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 2. aprila 2009.#Bouygues SA in Bouygues Télécom SA proti Komisiji Evropskih skupnosti.#Pritožba - Državne pomoči - Člen 88(2) ES - Pogoji za začetek formalnega postopka preiskave - Resne težave - Merila za opredelitev državne pomoči - Državna sredstva - Načelo prepovedi diskriminacije.#Zadeva C-431/07 P.

text:
      Zadeva C-431/07 P
      Bouygues SA
      in
      Bouygues Télécom SA
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Pritožba – Državne pomoči – Člen 88(2) ES – Pogoji za začetek formalnega postopka preiskave – Resne težave – Merila za opredelitev državne pomoči – Državna sredstva – Načelo prepovedi diskriminacije“
      Povzetek sodbe
      1.        Pritožba – Razlogi – Pomanjkljiva obrazložitev – Implicitna obrazložitev, ki jo poda Sodišče prve stopnje – Dopustnost – Pogoji
      (člen 225 ES; Statut Sodišča, člena 36 in 53, prvi odstavek)
      2.        Pomoči, ki jih dodelijo države – Načrti pomoči – Pregled, ki ga opravi Komisija – Preiskovalna faza in kontradiktorna faza
            – Združljivost pomoči s skupnim trgom – Težave pri presoji
      (člen 88(2) in (3) ES)
      3.        Približevanje zakonodaj – Sektor za telekomunikacije – Skupni okvir za splošne avtorizacije in posamična dovoljenja – Direktiva 97/13
            – Postopki dodelitve
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 97/13)
      4.        Približevanje zakonodaj – Sektor za telekomunikacije – Skupni okvir za splošne avtorizacije in posamična dovoljenja – Direktiva 97/13
            – Postopki dodelitve – Prepoved diskriminacije
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 97/13)
      1.        Sodišče prve stopnje z obveznostjo obrazložitve sodb na podlagi členov 36 in 53, prvi odstavek, Statuta Sodišča ni zavezano
         k natančni obrazložitvi, ki bi izčrpno in drugemu za drugim sledila vsem razlogovanjem strank v sporu. Obrazložitev je torej
         lahko implicitna, če zadevnim osebam omogoča, da se seznanijo z razlogi, iz katerih so bili zadevni ukrepi sprejeti, Sodišču
         pa, da razpolaga z dovolj elementi za sodni nadzor.

      (Glej točko 42.)
      2.        Postopek, predviden v členu 88(2) ES, je nujno potreben, če ima Komisija resne težave pri presoji združljivosti pomoči s skupnim
         trgom. Komisija se torej pri sprejetju ugodne odločitve za pomoč lahko omeji na predhodno stopnjo preverjanja iz člena 88(3) ES
         le, če je na podlagi prvega preverjanja prepričana, da je ta pomoč združljiva s skupnim trgom. Če pa se Komisija na podlagi
         prvega preverjanja prepriča o nasprotnem ali če z njim ne more premagati vseh težav, ki so se pokazale pri presoji združljivosti
         te pomoči s skupnim trgom, je dolžna zbrati vsa potrebna mnenja in začeti postopek iz člena 88(2) ES.

      Pojem resnih težav je objektiven, zato njihovega obstoja ni treba ugotavljati samo na podlagi okoliščin sprejetja izpodbijanega
         akta, temveč tudi na podlagi ugotovitev, na katere se je oprla Komisija.

      (Glej točki 61 in 63.)
      3.        Direktiva 97/13 o skupnem okviru za splošne avtorizacije in posamična dovoljenja na področju telekomunikacijskih storitev
         prepušča državam članicam diskrecijsko pravico pri izbiri postopka dodelitve dovoljenj, pri tem pa morajo spoštovati načela
         svobodne konkurence in enakega obravnavanja. Tako je postopek dodelitve dovoljenj Universal Mobile Telecommunications System
         (UMTS) s primerjalnim postopkom izbire dopusten, če so operaterji enako obravnavani, zlasti glede pristojbin.

      Glede, natančneje, nacionalnega ukrepa, v skladu s katerim se pristojbine, ki sta jih morala plačati prva operaterja, ki sta
         pridobila dovoljenje UMTS, zmanjšajo, da bi se uskladili pogoji dodelitve vseh dovoljenj, je s takim postopkom mogoče izključiti,
         da bi bili zadevni operaterji diskriminirani, če je namen uskladitve pristojbin ravno upoštevanje okoliščine, da ob dodelitvi
         dovoljenja novemu operaterju – iz razlogov, ki niso odvisni od njihove volje – še nobeden od treh operaterjev ni vstopil na
         trg, tako da je bil njihov položaj primerljiv.

      (Glej točke 90, 91 in 97.)
      4.        Ekonomska vrednost dovoljenja Universal Mobile Telecommunications System (UMTS) izhaja zlasti iz možnosti, ki jo ima njegov
         prejemnik, da uveljavlja pravice, ki so povezane s tem dovoljenjem, torej v tem primeru zlasti možnost zasedanja javnih frekvenčnih
         pasov za izkoriščanje tehnologije UMTS.

      Diskriminacija je lahko le uporaba različnih pravil v primerljivih položajih ali uporaba istega pravila v različnih položajih.
         Pri dodelitvi dovoljenj UMTS bi bilo zaradi dejstva, da sta bili dovoljenji prej dodeljeni nekima operaterjema, mogoče upravičeno
         ali celo nujno določiti pristojbino zanju v višjem znesku od pristojbine, ki jo je moral plačati nov operater, samo če bi
         se ekonomska vrednost teh dovoljenj lahko zgolj zaradi te časovne prednosti štela za večjo od vrednosti dovoljenja, ki je
         bilo dodeljeno temu novemu operaterju.

      Ker so bila dovoljenja dodeljena trem zadevnim operaterjem ob različnih datumih, tako ni mogoče šteti, da so bili prvi prejemniki
         na dan dodelitve dovoljenja novemu operaterju v različnem položaju glede na namen Direktive 97/13 o skupnem okviru za splošne
         avtorizacije in posamična dovoljenja na področju telekomunikacijskih storitev, in sicer da se zagotovi, da operaterji vstopijo
         na trg storitev UMTS pod enakimi pogoji.

      (Glej točke 114, 115, 119 in 122.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 2. aprila 2009(*)

      „Pritožba – Državne pomoči – Člen 88(2) ES – Pogoji za začetek formalnega postopka preiskave – Resne težave – Merila za opredelitev državne pomoči – Državna sredstva – Načelo prepovedi diskriminacije“
      V zadevi C‑431/07 P,
      zaradi pritožbe na podlagi člena 56 Statuta Sodišča, vložene 18. septembra 2007,
      Bouygues SA, s sedežem v Parizu (Francija),

      Bouygues Télécom SA, s sedežem v Boulogne-Billancourtu (Francija),

      ki ju zastopajo F. Sureau, D. Théophile, S. Perrotet, A. Bénabent, J. Vogel in L. Vogel, odvetniki,
      pritožnici,
      druge stranke v postopku so
      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopa C. Giolito, zastopnik, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožena stranka na prvi stopnji,
      Francoska republika, ki jo zastopajo G. de Bergues, O. Christmann in A.-L. Vendrolini, zastopniki,

      Orange Francija SA, ki jo zastopajo S. Hautbourg, S. Quesson in L. Olza Moreno, odvetniki,

      Société française du radiotéléphone – SFR, ki jo zastopa A. Vincent, odvetnik, in C. Vajda, QC,

      intervenientke na prvi stopnji,
      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, M. Ilešič, A. Tizzano (poročevalec), A. Borg Barthet in J.-J. Kasel, sodniki,
      generalna pravobranilka: V. Trstenjak,
      sodni tajnik: M.-A. Gaudissart, vodja oddelka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 11. septembra 2008,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 8. oktobra 2008
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Družbi Bouygues Télécom SA (v nadaljevanju: Bouygues Télécom) in Bouygues SA s pritožbo Sodišču predlagata, naj razveljavi
         sodbo Sodišča prve stopnje z dne 4. julija 2007 v zadevi Bouygues in Bouygues Télécom proti Komisiji (T‑475/04, ZOdl., str. II‑2097,
         v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je to zavrnilo njuno tožbo za razglasitev ničnosti Odločbe Komisije z dne 20. julija 2004
         o spremembi pristojbin, ki sta jih morali družbi Orange in SFR plačati za dovoljenji UMTS (Universal Mobile Telecommunications
         System) (državna pomoč NN 42/2004 – Francija, v nadaljevanju: sporna odločba).

       Pravni okvir Skupnosti
      2        V členu 8(4) Direktive 97/13/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 10. aprila 1997 o skupnem okviru za splošne avtorizacije
         in posamična dovoljenja na področju telekomunikacijskih storitev (UL L 117, str. 15), ki je veljala v času nastanka dejstev
         iz spora o glavni stvari, je bilo določeno:

      „Države članice lahko spremenijo pogoje za posamično dovoljenje v objektivno upravičenih primerih in na sorazmeren način.
         Države članice v tem primeru o svoji nameri ustrezno obvestijo zainteresirane stranke in jim omogočijo, da podajo svoje mnenje
         o predlaganih spremembah.“

      3        Člen 9(2), prva alinea, te direktive je določal:

      „Ko država članica namerava podeliti posamična dovoljenja:
      –        jih podeli v skladu z odprtimi, nediskriminatornimi in transparentnimi postopki in kandidate podvrže istim postopkom, razen
         če ni objektivnega razloga, da se jih obravnava različno.“

      4        Člen 10(3), prvi pododstavek, te direktive je določal:

      „Države članice posamična dovoljenja podelijo na podlagi meril izbora, ki morajo biti objektivna, nediskriminatorna, transparentna,
         sorazmerna in podrobna. Ves čas izbora morajo na primeren način posebej upoštevati, da se pospešuje razvoj konkurence in da
         je treba v največji meri doseči korist uporabnikov.“

      5        Člen 11 Direktive 97/13 je določal:

      „1.      Države članice zagotovijo, da je namen dajatev, naloženih podjetjem iz naslova postopkov za izdajo dovoljenj, zgolj pokritje
         upravnih stroškov, povezanih z izdajo, vodenjem, nadzorom in uporabo posamičnih dovoljenj, ki se uporabljajo. Dajatve za posamično
         dovoljenje so v sorazmerju z obsegom zahtevanega dela in se objavijo ustrezno in dovolj podrobno, da so informacije lahko
         dostopne.

      2.      Ne glede na odstavek 1 lahko države članice svojim nacionalnim regulativnim organom, če je treba poseči po omejenih virih,
         dovolijo, da določijo pristojbine, ki odražajo potrebo po zagotovitvi optimalne uporabe teh virov. Te pristojbine morajo biti
         nediskriminatorne in morajo posebej upoštevati potrebo po spodbujanju razvoja inovativnih storitev in konkurence.“

      6        Odločba št. 128/1999 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. decembra 1998 o usklajenem uvajanju mobilnega in brezžičnega
         komunikacijskega sistema tretje generacije (UMTS) v Skupnosti (UL 1999, L 17, str. 1), ki je še veljala na dan nastanka dejstev
         iz spora o glavni stvari, katere namen je bil v skladu z njenim členom 1 „[…] omogočiti hitro in usklajeno uvajanje UMTS omrežij
         in kompatibilnih UMTS storitev v Skupnost […]“.

      7        Člen 3(1) te odločbe je določal:

      „Države članice najkasneje do 1. januarja 2002 sprejmejo vse potrebne ukrepe, da bi v skladu s členom 1 Direktive 97/13/ES
         zagotovile usklajeno in progresivno uvedbo UMTS storitev na svojem ozemlju […].“

       Dejansko stanje
      8        Francoski minister za industrijo, pošto in telekomunikacije je 28. julija 2000 objavil razpis za dodelitev štirih dovoljenj
         za uvedbo mobilnih in brezžičnih komunikacijskih sistemov UMTS v matični Franciji. Rok za oddajo prijav je bil 31. januar 2001,
         prijave pa so bile lahko umaknjene do 31. maja 2001.

      9        Ker sta bili vloženi samo dve prijavi, in sicer prijavi družb Société française du radiotéléphone – SFR (v nadaljevanju: SFR)
         in France Télécom mobiles, ki je nekaj mesecev pozneje postala družba Orange France SA (v nadaljevanju: Orange), so francoski
         organi menili, da je za zagotovitev resnične konkurence nujen nov razpis.

      10      Minister za gospodarstvo in finance ter državni sekretar za industrijo sta z dopisoma z dne 22. februarja 2001, ki sta vsebovala
         enako besedilo, vodilnima v družbah SFR in Orange zagotovila, da „[naj bi] dodatni načini razpisa […] zagotavljali enako obravnavanje
         operaterjev, ki [naj bi] jim bila na koncu dodeljena licenca“.

      11      Brez čakanja na dodatni razpis sta bili družbama SFR in Orange z odločbama z dne 18. julija 2001 izdani prvi dve dovoljenji
         UMTS. Dovoljenji sta bili dodeljeni v zameno za plačilo pristojbin v skupnem znesku 4.954.593.000 EUR, ki se plačajo po obrokih,
         od katerih prvi zapade 31. septembra 2002, zadnji pa 30. junija 2016.

      12      Po objavi dodatnega razpisa je bilo 3. decembra 2002 družbi Bouygues Télécom dodeljeno tretje dovoljenje UMTS. Četrto dovoljenje
         ni bilo izdano, saj ni bilo drugih prijav.

      13      Tretje dovoljenje je bilo dodeljeno v zameno za plačilo pristojbin s fiksnim deležem v znesku 619.209.795,27 EUR, ki je bil
         plačan 30. septembra v letu izdaje dovoljenja ali ob tej izdaji, če je do nje prišlo po tem dnevu, in spremenljivim deležem,
         ki se plača vsako leto do 30. junija tekočega leta za uporabo frekvenc v preteklem letu in je izračunan v odstotku od ustvarjenega
         prometa na podlagi uporabe navedenih frekvenc.

      14      Minister za industrijo je poleg tega z drugima odločbama z dne 3. decembra 2002 (JORF z dne 12. decembra 2002, str. 20498
         in 20499), ki sta se nanašali na družbi SFR in Orange, med drugim spremenil določbe o pristojbinah za začetek uporabe in upravljanje
         s frekvencami s tem, da je sprejel enake določbe, kakršne so bile uporabljene za družbo Bouygues Télécom, ki so opisane v
         prejšnji točki te sodbe.

      15      Komisija Evropskih skupnosti je 31. januarja 2003 zaradi pritožbe pritožnic v zvezi z vsemi ukrepi pomoči, ki naj bi jih francoski
         organi sprejeli v korist družbe France Télécom, začela formalni postopek preiskave iz člena 88(2) ES glede nekaterih od teh
         ukrepov, med katerimi ni bilo ukrepa uskladitve pristojbin, ki sta jih bili dolžni plačati družbi SFR in Orange, s pristojbinami,
         ki so bile določene za družbo Bouygues Télécom.

      16      Komisija je s sporno odločbo na podlagi določb člena 88 ES odločila, da ne bo ugovarjala navedenemu ukrepu uskladitve teh
         pristojbin, ker naj ne bi vseboval elementov pomoči v smislu člena 87(1) ES.

      17      Pritožnici sta 24. novembra 2004 pri Sodišču prve stopnje vložili tožbo za razglasitev ničnosti sporne odločbe.

       Izpodbijana sodba
      18      Pritožnici sta v utemeljitev svoje ničnostne tožbe med drugim navajali dva tožbena razloga v zvezi s tem, da je Komisija kršila,
         prvič, člen 87(1) ES, saj je sprememba pristojbin, ki sta jih bili dolžni plačati družbi Orange in SFR, po njunem mnenju državna
         pomoč v smislu te določbe, in, drugič, člen 88(2) ES, ker bi glede na resne težave, ki jih je zadeva povzročila, Komisija
         morala začeti formalni postopek, določen v navedenem členu 88.

      19      Sodišče prve stopnje je ta tožbena razloga obravnavalo skupaj in odločalo zgolj o obstoju resnih težav. V točki 93 izpodbijane
         sodbe je namreč menilo, da če bi take težave obstajale, bi bilo mogoče zgolj zaradi tega sporno odločbo razglasiti za nično,
         in sicer iz razloga opustitve kontradiktornega in poglobljenega preverjanja, ki ga določa Pogodba ES, čeprav ne bi bilo dokazano,
         da je Komisija pri presoji temelja pritožbe napačno uporabila pravo ali napačno ugotovila dejansko stanje.

      20      Sodišče prve stopnje je pri tej preučitvi v točkah od 95 do 126 izpodbijane sodbe, prvič, zavrnilo trditve, s katerimi naj
         bi se izkazal obstoj začasne selektivne prednosti, ki naj bi je bili deležni družbi Orange in SFR, ker sta bili tema družbama
         dodeljeni prvi dovoljenji UMTS, preden je bilo družbi Bouygues Télécom dodeljeno tretje dovoljenje. V točki 126 te sodbe je
         tudi menilo, da takšna presoja ne pomeni resne težave.

      21      Sodišče prve stopnje je glede tega v točkah 100 in 106 izpodbijane sodbe najprej ugotovilo, da imajo navedena dovoljenja ekonomsko
         vrednost in je treba zato pritožnicama priznati, da so se francoski organi s tem, da so zmanjšali pristojbine, ki sta jih
         bili dolžni plačati družbi Orange in SFR, odpovedali velikemu delu državnih sredstev.

      22      Vendar je Sodišče prve stopnje nato v točki 107 izpodbijane sodbe poudarilo, da terjatve do družb Orange in SFR, ki se jim
         je francoska država odpovedala, niso bile gotove. Namreč, „[v] okviru postopka pri prvem razpisu bi ta operaterja po eni strani
         […] lahko umaknila svoji prijavi do 31. maja 2001, če jima ne [bi] bilo zagotovljeno, da bosta obravnavana enako kot drugi
         operaterji […], po drugi strani pa je vedno obstajala možnost, da se navedena operaterja v nadaljevanju odpovesta svojima
         dovoljenjema in prenehata plačevati pristojbino, zlasti če bi ocenila, da sta žrtvi neenakega obravnavanja v primerjavi z
         družbo Bouygues Télécom“.

      23      Sodišče prve stopnje je dalje v točki 111 izpodbijane sodbe ugotovilo, da zadevna odpoved terjatvam v nobenem primeru ne ustreza
         opredelitvi državne pomoči zaradi posebnosti prava Skupnosti glede telekomunikacij v povezavi s skupnim pravom državnih pomoči.

      24      Nazadnje je Sodišče prve stopnje v točkah 113 in 116 izpodbijane sodbe razsodilo, da če je objektivno obstajala razlika med
         položajem družb Orange in SFR ter položajem družbe Bouygues Télécom glede časa dodelitve dovoljenj, prvi prejemnici dovoljenja
         zaradi težav, povezanih s tehnologijo UMTS in neugodnimi gospodarskimi razmerami za njen razvoj, nista mogli vstopiti na trg
         in s tem dejansko imeti koristi od prednosti, ki bi jo zaradi predhodne pridobitve teh dovoljenj lahko imeli.

      25      Vsekakor je Sodišče prve stopnje v točki 123 izpodbijane sodbe ugotovilo, da je bila „[n]avidezna prednost družb Orange in
         SFR […] sredstvo za preprečitev, da bi bil v nasprotju z Direktivo 97/13 sprejet ukrep, ki bi bil glede na opazno razliko
         med dvema sistemoma pristojbin, ki so ju nacionalni organi zaporedoma zasnovali, diskriminatoren do teh dveh operaterjev,
         medtem ko po eni strani v času sporne spremembe zaradi zamude družb Orange in SFR pri začetku izvajanja njunih storitev UMTS
         na trgu ni bil prisoten noben operater […] in so po drugi strani dovoljenja treh konkurenčnih operaterjev enaka“.

      26      Drugič, Sodišče prve stopnje je v točkah od 127 do 156 izpodbijane sodbe zavrnilo trditve pritožnic, s katerimi naj bi se
         izkazalo, da je bilo s spremembo pristojbin kršeno načelo prepovedi diskriminacije, in je menilo, da presoja spoštovanja tega
         načela ne pomeni resne težave, zaradi katere bi bilo treba začeti postopek preiskave iz člena 88 ES.

      27      Po eni strani je Sodišče prve stopnje v točkah 134 in 136 izpodbijane sodbe razsodilo, da je postopek dodelitve dovoljenj
         UMTS ne glede na način, kako je organiziran, enoten postopek za dodelitev štirih dovoljenj in je treba torej načelo prepovedi
         diskriminacije upoštevati ob obravnavanju obeh zaporednih razpisov skupaj.

      28      Po drugi strani je Sodišče prve stopnje v točki 148 izpodbijane sodbe menilo, da ker je vsebina treh dovoljenj popolnoma enaka
         in ker na dan spremembe pristojbin, ki sta jih morali plačati družbi Orange in SFR, noben operater ni vstopil na trg, so lahko
         francoski organi s sprejeto rešitvijo, da se te pristojbine spremenijo retroaktivno, ne le zagotovili enako obravnavanje treh
         zadevnih operaterjev, temveč so se tudi izognili zamudam pri začetku izvajanja storitev UMTS, določenem z Direktivo 97/13.

      29      Tretjič, Sodišče prve stopnje je tudi v točkah 157 in 158 izpodbijane sodbe presodilo, da niti zapletenost zadeve niti trajanje
         postopka pred Komisijo nista bila taka, da bi se iz tega lahko sklepalo, da preučitev ukrepa uskladitev pristojbin pomeni
         resne težave.

      30      Sodišče prve stopnje je na podlagi teh preudarkov zavrnilo tožbo, ki je bila pri njem vložena.

       Predlogi strank
      31      Pritožnici s pritožbo Sodišču predlagata, naj:

      –        razveljavi izpodbijano sodbo in zadevo vrne Sodišču prve stopnje, da ponovno odloči ob upoštevanju pravnega stališča Sodišča;
      –        Komisiji naloži plačilo stroškov.
      32      Komisija, Francoska republika ter družbi Orange in SFR menijo, da je treba pritožbo zavrniti in pritožnicama naložiti plačilo
         stroškov.

       Predlog za ponovno odprtje ustnega postopka
      33      Pritožnici sta 17. novembra 2008 v sodnem tajništvu Sodišča v skladu s členom 61 Poslovnika vložili predlog za ponovno odprtje
         ustnega postopka.

      34      V utemeljitev predloga trdita, da so določene točke, ki jih generalna pravobranilka navaja v sklepnih predlogih, nove in lahko
         vplivajo na odločitev Sodišča.

      35      V zvezi s tem je treba opozoriti, da lahko Sodišče po uradni dolžnosti na predlog generalnega pravobranilca ali na predlog
         strank v skladu s členom 61 Poslovnika odredi ponovno odprtje ustnega postopka, kadar meni, da ni dovolj poučeno ali da je
         o zadevi treba razsoditi na podlagi utemeljitve, o kateri stranke niso razpravljale (glej zlasti sklep z dne 4. februarja 2000
         v zadevi Emesa Sugar, C‑17/98, Recueil, str. I‑665, točka 18, in sodbi z dne 29. aprila 2004 v zadevi Komisija proti Kvaerner
         Warnow Werft, C‑181/02 P, Recueil, str. I‑5703, točka 25, in z dne 26. junija 2008 v zadevi Burda, C‑284/06, še neobjavljena
         v ZOdl., točka 37).

      36      Vendar Sodišče v tem primeru po opredelitvi generalne pravobranilke meni, da ima vse pomembne podatke za odločanje o pritožbi,
         ki sta jo vložili pritožnici, in da se je pred njim o njih razpravljalo. Predlog za ponovno odprtje ustnega postopka je treba
         zato zavrniti.

       Pritožba
      37      Pritožnici v utemeljitev pritožbe navajata štiri pritožbene razloge v zvezi s kršitvijo obveznosti obrazložitve, napačno uporabo
         prava glede neobstoja resnih težav, napakami pri pravni opredelitvi dejanskega stanja in, končno, v zvezi z več primeri napačne
         uporabe prava pri uporabi člena 87 ES.

       Prvi pritožbeni razlog: kršitev obveznosti obrazložitve glede uporabe izjeme, ki izvira iz narave in splošne sheme sistema
       Trditve strank
      38      Pritožnici s prvim pritožbenim razlogom očitata Sodišču prve stopnje, da v tem primeru ni dovolj obrazložilo uporabe izjeme,
         ki izvira iz narave in splošne sheme sistema, kot pravila odmika od načela, da razlikovanje v korist enega ali več podjetij
         nujno pomeni selektivno prednost. Natančneje, izpodbijana sodba naj ne bi bila dovolj jasno obrazložena v zvezi z vsebino
         te izjeme niti glede vzročne zveze med njo in odpovedjo pomembnemu delu državnih sredstev.

      39      Pritožnici navajata zlasti različne možnosti, s katerimi naj bi bilo po njunem mnenju mogoče upravičiti sklicevanje na pojem
         splošne sheme sistema v tej zadevi, in sicer posebnost prava Skupnosti glede telekomunikacij v povezavi s skupnim pravom državnih
         pomoči, nujnost, da se 1. januar 2002 upošteva kot dan začetka izvajanja teh storitev, določen v členu 3(1) Odločbe št. 128/1999,
         ali iskanje štirih operaterjev za zagotovitev zadostne konkurence. Pritožnici vseeno menita, da nobena od teh možnosti ni
         odločilna oziroma je Sodišče prve stopnje v nobenem primeru ni dovolj obrazložilo.

      40      Po drugi strani Komisija, Francoska republika ter družbi Orange in SFR menijo, da je izpodbijana sodba glede tega dovolj obrazložena,
         pri tem pa se za presojo te izjeme obširno sklicujejo na pravni okvir in upoštevno sodno prakso.

      41      Komisija in družba SFR glede možnosti, ki jih navajata pritožnici, trdita, da je njuna presoja del analize utemeljenosti sodbe,
         ne pa spoštovanja obveznosti obrazložitve. Francoska republika glede tega navaja, da so take možnosti v nasprotju s trditvami
         pritožnic popolnoma usklajene in se dopolnjujejo. Družba SFR dodaja, da je prvi pritožbeni razlog v vsakem primeru nedopusten,
         ker pritožnici dejansko izpodbijata dejansko stanje, kot ga je ugotovilo Sodišče prve stopnje.

       Presoja Sodišča
      42      Najprej je treba spomniti, da Sodišče prve stopnje z obveznostjo obrazložitve sodb na podlagi členov 36 in 53, prvi odstavek,
         Statuta Sodišča ni zavezano k natančni obrazložitvi, ki bi izčrpno in drugemu za drugim sledila vsem razlogovanjem strank
         v sporu. Obrazložitev je torej lahko implicitna, če zadevnim osebam omogoča, da se seznanijo z razlogi, iz katerih so bili
         zadevni ukrepi sprejeti, Sodišču pa, da razpolaga z dovolj elementi za sodni nadzor (sodbi z dne 18. maja 2006 v zadevi Archer
         Daniels Midland in Archer Daniels Midland Ingredients proti Komisiji, C‑397/03 P, ZOdl., str. I‑4429, točka 60, in z dne 8. februarja 2007
         v zadevi Groupe Danone proti Komisiji, C‑3/06 P, ZOdl., str. I‑1331, točka 46).

      43      Vendar je treba ugotoviti, da je v tem primeru Sodišče prve stopnje navedlo razloge, iz katerih je menilo, da odpoved terjatvam
         ne ustreza pojmu državne pomoči, ki je nezdružljiva s pravom Skupnosti zaradi splošne sheme sistema prava telekomunikacij.

      44      Sodišče prve stopnje je namreč zlasti v točkah od 108 do 110 izpodbijane sodbe obširno pojasnilo značilnosti pravnega okvira
         Skupnosti glede telekomunikacijskih storitev, ki izhajajo iz Direktive 97/13 in Odločbe št. 128/1999. Presodilo je, da je
         v tem pravnem okviru določeno, da čeprav države članice svobodno izberejo postopek dodelitve dovoljenj UMTS, morajo vendar
         spoštovati načelo enakega obravnavanja operaterjev ob upoštevanju časa vstopa na trg vsakega od njih.

      45      Poleg tega se je v skladu s točko 109 izpodbijane sodbe člen 11(2) navedene direktive v sodni praksi Skupnosti že razlagal,
         kot da določa, da so pristojbine, naložene različnim operaterjem, v ekonomskem smislu enakovredne.

      46      Po mnenju Sodišča prve stopnje zato francoski organi v teh okoliščinah niso imeli druge možnosti, kot da zmanjšajo znesek
         pristojbin, ki sta jih morali plačati družbi Orange in SFR, in se torej odpovejo zadevnim terjatvam, da bi bil ta znesek enakovreden
         tistemu, ki ga je morala plačati družba Bouygues Télécom.

      47      Iz navedenih točk od 108 do 110 je tako očitno, da je Sodišče prve stopnje jasno opredelilo okoliščine, zaradi katerih je
         bila v tem primeru upravičena uporaba izjeme, ki izvira iz splošne sheme sistema, in sicer obveznosti nacionalnih organov,
         da upoštevajo zahteve enakega obravnavanja, ki so glede telekomunikacij posebej določene s pravom Skupnosti.

      48      Poleg tega druge možnosti, ki jih navajata pritožnici, temeljijo na napačni razlagi izpodbijane sodbe.

      49      Sodišče prve stopnje namreč v nasprotju s trditvami pritožnic, prvič, nikakor ni preučilo nujnosti, da se 1. januar 2002,
         ki je v členu 3(1) Odločbe št. 128/1999 določen kot dan, ko bi se morale začeti izvajati storitve UMTS na ozemlju držav članic,
         upošteva kot značilnost sistema. Ta dejavnik se je v točki 141 izpodbijane sodbe dejansko upošteval zgolj za presojo razlogov,
         iz katerih so francoski organi odločili, da ne bodo ponovno izvedli postopka dodelitve.

      50      Drugič, iz točk 11 in 138 izpodbijane sodbe izrecno izhaja, da Sodišče prve stopnje nujnosti „izbir[e] zadostnega števila
         operaterjev, da bi se učinkovito zagotovila konkurenca v sektorju“, ni upoštevalo kot značilnost sistema, temveč jo je upoštevalo
         zgolj zato, da bi ugotovilo, da prvi razpis ni imel zadovoljivega rezultata glede na nujnost zagotovitve konkurence v sektorju
         in je bilo zato treba iskati druge operaterje.

      51      Nazadnje v zvezi z nezadostno obrazložitvijo izpodbijane sodbe glede vzročne zveze med naravo sistema in odpovedjo terjatvam
         do družb Orange in SFR zadostuje opomba, da je Sodišče prve stopnje v točki 123 navedene sodbe podrobno pojasnilo razloge,
         na podlagi katerih je sklepalo na obstoj takšne zveze, s tem, da je razsodilo, da ker so značilnosti treh dovoljenj UMTS popolnoma
         enake, naj bi bila nujna posledica ohranitve prvotnega zneska pristojbin, ki sta jih bili dolžni plačati družbi Orange in
         SFR, kršitev obveznosti, ki so s pravom Skupnosti glede telekomunikacij posebej določene na področju enakega obravnavanja,
         v škodo zadnjenavedenih družb.

      52      Ob upoštevanju navedenega je treba ugotoviti, da je z obrazložitvijo izpodbijane sodbe mogoče v pravno zadostni meri razumeti
         razloge, iz katerih je Sodišče prve stopnje razsodilo, da se zmanjšanje pristojbin, ki sta jih bili dolžni plačati družbi
         Orange in SFR, in zato odpoved terjatvam do njiju zaradi splošne sheme sistema ne moreta šteti za državno pomoč.

      53      Prvi pritožbeni razlog je treba zato zavrniti kot neutemeljen.

       Drugi pritožbeni razlog: napačna uporabo prava glede neobstoja resnih težav
       Trditve strank
      54      Pritožnici z drugim pritožbenim razlogom navajata, da je Sodišče prve stopnje zamenjalo presojo obstoja resne težave za presojo
         utemeljenosti sporne odločbe. Zlasti naj bi Sodišče prve stopnje za ugotovitev, da Komisija ni bila dolžna začeti faze poglobljene
         preiskave, na koncu preizkusa upoštevnosti vsakega tožbenega razloga, ki sta ga navedli stranki, le formalno dodalo, da tak
         preizkus ne pomeni resne težave.

      55      Obstoj resnih težav naj bi bil dejansko potrjen s tem, da naj bi Sodišče prve stopnje s svojo presojo nadomestilo presojo
         Komisije o več zapletenih vprašanjih, pri čemer je delno zavrnilo analizo iz sporne odločbe.

      56      Komisija izpodbija dopustnost navedenega pritožbenega razloga, ker naj ta ne bi bil naveden na prvi stopnji. Francoska republika
         trdi, da sta pritožnici pred Sodiščem prve stopnje navajali nujnost začetka formalnega postopka preiskave pomoči, ki ga določa
         člen 88 ES, zgolj podredno.

      57      Komisija, Francoska republika ter družbi SFR in Orange glede vsebine trdijo, da je pristop Sodišča prve stopnje pravilen in
         ni posledica zamenjave. Poleg tega je Sodišče prve stopnje po mnenju družbe Orange opravilo natančno takšno analizo, kot sta
         jo pritožnici zahtevali. Komisija dodaja, da se je Sodišče prve stopnje oprlo na dejavnike, ki so enaki kot tisti, na katerih
         temelji sporna odločba. To naj bi bil dokaz, da so tisti dejavniki zadostovali za reševanje vprašanj, ki sta jih navajali
         pritožnici.

      58      Francoska republika glede domnevne zavrnitve analize Komisije trdi, da Sodišče prve stopnje s svojo presojo ni nadomestilo
         presoje Komisije, ker izpodbijana sodba v zelo veliki meri temelji na analizi iz sporne odločbe. Komisija ter družbi SFR in
         Orange poleg tega menijo, da je namen različnih presoj, ki jih je opravilo Sodišče prve stopnje, zgolj odgovor na trditve,
         ki sta jih pritožnici navedli v tožbi. Zlasti družba SFR dodaja, da naj Sodišče prve stopnje ne bi moglo preučiti neobstoja
         resne težave, ne da bi izvedlo bolj poglobljeno analizo dejavnikov, ki jih je imela na voljo Komisija. Po mnenju slednje taka
         trditev ni samo nedopustna, ker se nanaša na presojo dejanskega stanja, temveč niti ne določi, zakaj naj bi presoja Sodišča
         prve stopnje, ki se razlikuje od presoje Komisije, lahko vplivala na obstoj resnih težav in veljavnost izpodbijane sodbe.

       Presoja Sodišča
      59      Najprej je treba poudariti, da ta pritožbeni razlog v nasprotju s trditvami Komisije ne izpodbija veljavnosti sporne odločbe,
         temveč Sodišču prve stopnje očita, da je napačno uporabilo pravo pri preučitvi vsebine te odločbe, da bi preverilo, ali obstajajo
         resne težave.

      60      Drugi pritožbeni razlog je torej dopusten.

      61      Glede utemeljenosti tega pritožbenega razloga je treba opomniti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso postopek, predviden
         v členu 88(2) ES, nujno potreben, če ima Komisija resne težave pri presoji združljivosti pomoči s skupnim trgom. Komisija
         se torej pri sprejetju ugodne odločitve za pomoč lahko omeji na predhodno stopnjo preverjanja iz člena 88(3) ES le, če je
         na podlagi prvega preverjanja prepričana, da je ta pomoč združljiva s skupnim trgom. Če pa se Komisija na podlagi prvega preverjanja
         prepriča o nasprotnem ali če z njim ne more premagati vseh težav, ki so se pokazale pri presoji združljivosti te pomoči s
         skupnim trgom, je dolžna zbrati vsa potrebna mnenja in začeti postopek iz člena 88(2) ES (glej zlasti sodbe z dne 19. maja 1993
         v zadevi Cook proti Komisiji, C‑198/91, Recueil, str. I‑2487, točka 29; z dne 2. aprila 1998 v zadevi Komisija proti Sytraval
         in Brink’s France, C-367/95 P, Recueil, str. I-1719, točka 39, in z dne 17. julija 2008 v zadevi Athinaïki Techniki proti
         Komisiji, C‑521/06 P, še neobjavljena v ZOdl., točka 34).

      62      V tem primeru, kot izhaja tudi iz naslova zadevnega dela izpodbijane sodbe, v katerem se obravnavata „[d]rugi in tretji tožbeni
         razlog[, torej] kršitev člena 87(1) ES oziroma člena 88(2) ES“, je Sodišče prve stopnje v točkah od 95 do 160 izpodbijane
         sodbe preučilo drugi tožbeni razlog v zvezi s kršitvijo člena 87(1) ES, ki se nanaša na razlago pojma selektivne prednosti
         in načela prepovedi diskriminacije skupaj s tretjim tožbenim razlogom v zvezi s kršitvijo člena 88(2) ES, ker Komisija ni
         začela formalnega postopka preiskave, čeprav je presoja ukrepa uskladitve pristojbin pomenila resne težave.

      63      Ta pristop je upravičen ob upoštevanju tega, da je pojem resnih težav, kot je poudarila generalna pravobranilka v točkah 208
         in 214 sklepnih predlogov, objektiven, zato njihovega obstoja ni treba ugotavljati samo na podlagi okoliščin sprejetja izpodbijanega
         akta, temveč tudi na podlagi ugotovitev, na katere se je oprla Komisija (glej v zvezi s tem zgoraj navedeno sodbo Cook proti
         Komisiji, točki 30 in 31).

      64      Vendar je Sodišče prve stopnje opravilo natančno tako presojo, ko je analiziralo razloge, na podlagi katerih je Komisija menila,
         da ukrep uskladitve pristojbin ni pomenil selektivne prednosti in da z njim ni bilo kršeno načelo prepovedi diskriminacije.

      65      Sodišče prve stopnje zato ni napačno uporabilo prava, ko je preučilo ugotovitve Komisije, da bi presodilo, ali so bile ugotovljene
         na podlagi zadostnih informacij in ali so izključevale obstoj kakršnih koli resnih težav.

      66      Dalje, pritožnici v pritožbi priznavata, da je Sodišče prve stopnje v točki 93 izpodbijane sodbe na podlagi sodne prakse upravičeno
         sklepalo, da je bilo „treba utemeljitve tožečih strank zoper [sporno] odločbo preveriti glede na obstoj resnih težav. Če bi
         namreč take težave obstajale, bi bilo mogoče odločbo zgolj iz tega razloga razglasiti za nično, in sicer iz razloga opustitve
         kontradiktornega in poglobljenega preverjanja, ki ga določa Pogodba, tudi če ne bi bilo dokazano, da je Komisija pri presoji
         temelja prijave napačno uporabila pravo ali napačno ugotovila dejansko stanje“.

      67      V vsakem primeru se Sodišče prve stopnje zaradi sočasnega obravnavanja dveh tožbenih razlogov ni moglo omejiti na presojo,
         ali obstajajo resne težave, temveč je moralo tudi odgovoriti na trditve, ki sta jih v utemeljitev drugega ničnostnega razloga
         v zvezi z utemeljenostjo ugotovitev Komisije navedli pritožnici.

      68      Vendar je glede tega treba ugotoviti, da so nadomestitve obrazložitev, ki jih navajata pritožnici, dejansko zgolj odgovori
         na njune trditve.

      69      Tako ni utemeljena, prvič, trditev pritožnic, da naj bi Sodišče prve stopnje s svojo presojo nadomestilo obrazložitev sporne
         odločbe, ko je v točkah 105, 109 in 110 izpodbijane sodbe menilo, da imajo storitve UMTS tržno vrednost.

      70      Kot je namreč razvidno iz točke 105 in kot je poudarila generalna pravobranilka v točki 222 sklepnih predlogov, je Komisija
         šele na obravnavi izrazila nasprotno stališče, da navedene storitve nimajo ekonomske vrednosti, medtem ko sporna odločba temelji
         na drugih ugotovitvah. V teh okoliščinah Sodišče prve stopnje ne more nadomestiti obrazložitve.

      71      Enako velja, drugič, glede trditve, da naj bi Sodišče prve stopnje s svojo presojo nadomestilo obrazložitev sporne odločbe,
         ko je v točkah od 113 do 121 izpodbijane sodbe menilo, da sta imeli družbi Orange in SFR potencialno začasno prednost, ker
         sta bili njuni dovoljenji izdani prej.

      72      Namreč, čeprav bi bila ugotovitev Sodišča prve stopnje pri odgovoru na trditev pritožnic drugačna od ugotovitve Komisije v
         sporni odločbi, je Sodišče prve stopnje v točkah od 123 do 125 izpodbijane sodbe – podredno in brez nadomestitve obrazložitve
         – potrdilo obrazložitev Komisije, da je bil neobstoj selektivne prednosti posledica uporabe pravil pravnega okvira Skupnosti
         glede telekomunikacijskih storitev.

      73      Tretjič, ni mogoče sprejeti niti trditve pritožnic, da je Sodišče prve stopnje s svojo presojo nadomestilo presojo Komisije,
         ko je v točkah 131 in 132 izpodbijane sodbe menilo, da družbi Orange in SFR ter družba Bouygues Télécom niso bile v primerljivem
         položaju, ker je zadnjenavedena družba prevzela tveganje, da ne bo mogla začeti izvajati svojih storitev UMTS ali da jih bo
         lahko začela izvajati le z zamudo.

      74      Glede tega je treba ugotoviti, da je bila iz sporne odločbe izključena kakršna koli diskriminacija, ne zaradi primerljivosti
         položaja treh zadevnih operaterjev, temveč zaradi uporabe pravnega okvira Skupnosti glede telekomunikacijskih storitev, zaradi
         katerega bi bila nujna rešitev, ki so jo sprejeli francoski organi. Obstoj ali neobstoj primerljivega položaja teh operaterjev
         glede tveganj, ki so jih prevzeli, zato ni bil dejavnik, ki bi lahko vplival na stališče Komisije.

      75      Četrtič in končno, neutemeljena je tudi trditev, da naj bi Sodišče prve stopnje s svojo presojo nadomestilo presojo Komisije,
         ko je v točkah od 137 do 153 izpodbijane sodbe analiziralo različne možnosti, ki so jih imeli na voljo francoski organi, in
         njihov vpliv na enakost obravnavanja prejemnic.

      76      Komisija je, kot je poudarila generalna pravobranilka v točki 225 sklepnih predlogov, dejansko analizirala te možnosti v sporni
         odločbi, tako da Sodišče prve stopnje s svojo presojo nikakor ni nadomestilo presoje Komisije.

      77      Glede na navedeno je treba ugotoviti, da čeprav so bile ugotovitve Sodišča prve stopnje ob preučitvi nekaterih trditev, ki
         sta jih pritožnici navedli na prvi stopnji, drugačne od ugotovitev Komisije v sporni odločbi, ne more iz nobene od teh ugotovitev
         izhajati, da ta odločba ni utemeljena ali da obstajajo resne težave.

      78      Drugi razlog, ki ga pritožnici navajata v utemeljitev svoje pritožbe, je treba tako zavrniti kot neutemeljen.

       Četrti pritožbeni razlog: napake pri uporabi člena 87 ES
      79      Četrti pritožbeni razlog, ki ga je treba preučiti pred tretjim pritožbenim razlogom, je razdeljen na tri dele.

       Prvi in drugi del četrtega pritožbenega razloga
      –       Trditve strank
      80      Pritožnici s prvim delom tega pritožbenega razloga trdita, da je Sodišče prve stopnje napačno uporabilo pravo s tem, da je
         ugotovilo, da je v tem primeru zaradi izjeme, ki izhaja iz splošne sheme sistema, neizogibno, da se francoska država odpove
         terjatvam do družb Orange in SFR. Dejansko naj bi francoski organi imeli možnost bodisi izvesti celoten postopek od začetka
         bodisi, kot v obravnavanem primeru, objaviti nov razpis.

      81      Vendar naj bi navedeni organi v zadnjenavedenem primeru morali uporabiti drugačne ekonomske pogoje. V nasprotju s presojo
         Sodišča prve stopnje naj takšni pogoji ne bi povzročili nikakršne diskriminacije, ker prvotni prejemnici nista bili v popolnoma
         enakem položaju kot tisti, ki bi bili izbrani na novem razpisu, saj sta bili, prvič, ti prejemnici prepričani o ohranitvi
         dovoljenja UMTS, česar nove kandidatke niso mogle omajati, in, drugič, imeli sta časovno prednost, ki je sama po sebi očitna
         prednost.

      82      Družbi Orange in SFR menita, da je ta del četrtega pritožbenega razloga nedopusten, ker je njegov namen doseči novo presojo
         tožbenih razlogov, navedenih na prvi stopnji.

      83      V vsakem primeru Komisija, Francoska republika ter družbi SFR in Orange navajajo, da je Sodišče prve stopnje preučilo druge
         možnosti, ki bi jih francoski organi lahko upoštevali, in je ob upoštevanju nujnosti spoštovanja ne samo načel enakega obravnavanja
         in svobodne konkurence, temveč tudi izteka roka z dne 1. januarja 2002, določenega v členu 3(1) Odločbe št. 128/1999, ugotovilo,
         da je bila možnost, ki so jo ti organi nazadnje izbrali, edina, s katero je bilo mogoče zagotoviti spoštovanje teh načel,
         in je bila zato „neizogibna“.

      84      Pritožnici z drugim delom četrtega pritožbenega razloga trdita, da je Sodišče prve stopnje večkrat napačno uporabilo pravo,
         ko je ugotovilo, da selektivna prednost v korist družb Orange in SFR ne obstaja.

      –       Presoja Sodišča
      85      Takoj je treba poudariti, da sta nedopustni trditvi pritožnic v utemeljitev njune trditve, da naj z naložitvijo pristojbin
         UMTS družbama Orange in SFR v drugačnem znesku, kot so bile naložene družbi Bouygues Télécom, ne bi bila povzročena diskriminacija
         v škodo prvih prejemnic.

      86      Iz člena 225 ES, člena 58, prvi odstavek, Statuta Sodišča in člena 112(1)(c) Poslovnika Sodišča namreč izhaja, da je treba
         v pritožbi jasno navesti izpodbijane elemente sodbe, katere razveljavitev je predlagana, ter pravne trditve, ki na poseben
         način utemeljujejo ta predlog (sklep z dne 11. novembra 2003 v zadevi Martinez proti Parlamentu, C‑488/01 P, Recueil, str. I‑13355,
         točka 40, in sodba z dne 11. septembra 2007 v zadevi Lindorfer proti Svetu, C‑227/04 P, ZOdl., str. I‑6767, točka 45 in navedena
         sodna praksa).

      87      Vendar pritožnici v utemeljitev prve od teh dveh trditev, v skladu s katero sta bili družbi Orange in SFR prepričani o ohranitvi
         svojega dovoljenja, česar nove kandidatke niso mogle omajati, ne navajata nobenega primera napačne uporabe prava glede dela
         obrazložitve izpodbijane sodbe, zlasti njene točke 144, v kateri je Sodišče prve stopnje menilo, da so bili trije operaterji
         v primerljivem položaju.

      88      Glede druge od navedenih trditev, v skladu s katero naj bi imeli družbi SFR in Orange korist od časovne prednosti zaradi predhodne
         dodelitve njunih dovoljenj, je tudi treba ugotoviti, da pritožnici ne trdita ničesar, s čimer bi glede tega izpodbijali presojo
         Sodišča prve stopnje, zlasti v točkah od 115 do 122 izpodbijane sodbe.

      89      Glede drugih trditev, navedenih v drugem delu četrtega pritožbenega razloga, je treba poudariti, da v nasprotju z navedbami
         družb Orange in SFR z njimi niso zgolj ponovljeni tožbeni razlogi, temveč so dejansko naravnane proti bistvenemu delu obrazložitve
         izpodbijane sodbe, zlasti njenim točkam od 108 do 111, in so zato dopustne.

      90      Glede utemeljenosti teh trditev je treba spomniti, da je Sodišče prve stopnje v točki 108 izpodbijane sodbe ugotovilo, da
         Direktiva 97/13 in Odločba št. 128/1999 prepuščata državam članicam diskrecijsko pravico pri izbiri postopka dodelitve dovoljenj,
         pri tem pa morajo spoštovati načela svobodne konkurence in enakega obravnavanja.

      91      Sodišče prve stopnje je na podlagi te ugotovitve sklepalo, ne da bi pritožnici to izpodbijali, da se lahko države članice
         odločijo za primerjalni postopek izbire, pri čemer je bistveno, da so operaterji enako obravnavani, zlasti glede pristojbin.

      92      Francoski organi so v tem primeru z uveljavitvijo navedene diskrecijske pravice odločili, da bodo dodelili dovoljenja UMTS
         prav s primerjalnim postopkom izbire. Kot je Sodišče prve stopnje poudarilo v točki 12 izpodbijane sodbe, so morali ti organi
         iskati druge prejemnike zgolj zaradi delnega neuspeha prvega razpisa, zaradi katerega ni bilo mogoče dodeliti zadosti dovoljenj,
         da bi bila zagotovljena resnična konkurenca na trgu telekomunikacijskih storitev.

      93      V takem položaju so imeli navedeni organi tri možnosti, kot priznavata sami pritožnici, in sicer izvesti postopek od začetka,
         objaviti dodatni razpis brez retroaktivnega spreminjanja zneska pristojbin UMTS, ki sta jih bili dolžni plačati družbi Orange
         in SFR, ali objaviti tak razpis, dopolnjen z retroaktivno spremembo navedenih pristojbin.

      94      Kot je Sodišče prve stopnje ugotovilo v točki 141 izpodbijane sodbe, z možnostjo izvedbe postopka od začetka ne bi bilo mogoče
         upoštevati, da je 1. januar 2002, določen v členu 3(1) Odločbe št. 128/1999, dan, ko morajo države članice začeti izvajati
         Direktivo 97/13 glede usklajene in postopne uvedbe storitev UMTS na svojem ozemlju. Prav tako bi, kot je Sodišče prve stopnje
         pravilno poudarilo v točkah 144 in 145 navedene sodbe, možnost, da se družbama Orange in SFR naloži plačilo znatno večjih
         pristojbin, kot so se naložile družbi Bouygues Télécom, čeprav – iz razlogov, ki ne izhajajo zgolj iz njihove volje – ni še
         nobeden od treh operaterjev vstopil na trg in so značilnosti teh dovoljenj popolnoma enake, pomenilo diskriminacijo družb
         Orange in SFR.

      95      Z drugimi besedami, z uporabo ene od teh dveh možnosti francoski organi ne bi mogli upoštevati zahtev prava Skupnosti.

      96      V teh okoliščinah je bila v okviru možnosti, ki so jo nazadnje izbrali navedeni organi, odpoved zadevnim terjatvam kot posledica
         ukrepa retroaktivne uskladitve pristojbin, ki sta jih bili dolžni plačati družbi Orange in SFR, s pristojbinami, ki so bile
         naložene družbi Bouygues Télécom, neizogibna.

      97      V času nastanka dejanskega stanja je bilo namreč zgolj s takšno možnostjo lahko, prvič, zmanjšalo tveganje prepoznega začetka
         izvajanja storitev UMTS, saj se je z njo lahko zagotovilo, da sta bili vsaj dve dovoljenji dodeljeni na dan, določen v členu 3(1)
         Odločbe št. 128/1999. Drugič, tako je bilo tudi mogoče izključiti, da bi bili trije operaterji diskriminirani, saj je namen
         uskladitve pristojbin ravno upoštevanje okoliščine, da ob dodelitvi dovoljenja družbi Bouygues Télécom – iz razlogov, ki niso
         odvisni od njihove volje – še nobeden od treh operaterjev ni vstopil na trg, tako da je bil zato njihov položaj primerljiv.

      98      Sodišče prve stopnje torej v teh okoliščinah nikakor ni napačno uporabilo prava, ko je presodilo, da morajo francoski organi
         zaradi pravnega okvira Skupnosti glede telekomunikacijskih storitev in zlasti načela prepovedi diskriminacije uskladiti pristojbine,
         ki sta jih bili dolžni plačati družbi Orange in SFR, s pristojbinami, ki jih je bila dolžna plačati družba Bouygues Télécom.

      99      Prvi del četrtega pritožbenega razloga je zato delno nedopusten in delno neutemeljen.

      100    Ker je treba prvi del četrtega pritožbenega razloga zavrniti, je treba drugi del tega razloga razglasiti za brezpredmeten.

      101    Opozoriti je namreč treba na to, da morajo biti za opredelitev pomoči po ustaljeni sodni praksi Sodišča izpolnjeni vsi pogoji
         iz člena 87(1) ES (glej sodbo z dne 15. julija 2004 v zadevi Pearle in drugi, C‑345/02, ZOdl., str. I‑7139, točka 32 in navedena
         sodna praksa).

      102    Člen 87(1) ES določa štiri kumulativne pogoje. Prvič, intervencija mora biti državna ali iz državnih sredstev. Drugič, intervencija
         mora biti taka, da lahko vpliva na trgovino med državami članicami. Tretjič, pomeniti mora prednost za upravičenca. Četrtič,
         izkrivljati ali groziti mora z izkrivljanjem konkurence (zgoraj navedena sodba Pearle in drugi, točka 33 in navedena sodna
         praksa).

      103    Vendar Sodišče prve stopnje, kot izhaja iz preučitve prvega dela četrtega pritožbenega razloga, nikakor ni napačno uporabilo
         prava, ko je v točki 111 izpodbijane sodbe presodilo, da v tem primeru odpoved državnim sredstvom ni zadoščala za ugotovitev
         obstoja državne pomoči, ker je bila odpoved terjatvam do družb Orange in SFR neizogibna zaradi splošne sheme sistema.

      104    Iz tega sledi, da v tem primeru ni izpolnjen prvi od pogojev, navedenih v točki 102 te sodbe, ki morajo biti izpolnjeni za
         ugotovitev obstoja državne pomoči.

      105    Drugi del četrtega pritožbenega razloga, ki se nanaša na obstoj prednosti za družbi Orange in SFR, tako v nobenem primeru
         ne more vplivati na utemeljenost ugotovitve Sodišča prve stopnje o neobstoju državne pomoči v obravnavanem primeru.

       Tretji del četrtega pritožbenega razloga
      –       Trditve strank
      106    Pritožnici s tretjim delom četrtega pritožbenega razloga trdita, da je Sodišče prve stopnje napačno uporabilo pravo pri uporabi
         načela prepovedi diskriminacije.

      107    Najprej navajata, da družbi Orange in SFR ter družba Bouygues Télécom niso bile v enakem položaju v trenutku, ko je bila izvedena
         uskladitev pristojbin, saj so bila dovoljenja UMTS izdana za opravljanje dejavnosti ob različnih datumih. Poleg tega naj bi
         bila sprememba meril za dodelitev dovoljenj UMTS pravno nemogoča ob upoštevanju tako načela, da so ta dovoljenja nedotakljiva
         v razpisnem postopku, kot Direktive 97/13. Končno naj spoštovanja ciljev, ki jih določajo direktive Skupnosti, zlasti Direktiva
         97/13, ne bi bilo med odstopanji, ki so izčrpno našteta v členu 87(2) ES.

      108    Po drugi strani pa so po mnenju družbe Orange in Komisije trije prejemniki dovoljenj UMTS de facto v enakem položaju, saj družbi Orange in SFR nista imeli materialne koristi od teh dovoljenj. V teh okoliščinah naj bi bilo
         v skladu z načelom prepovedi diskriminacije neizogibno treba retroaktivno uskladiti pristojbine. Družba Orange v vsakem primeru
         izpodbija dopustnost tega dela četrtega pritožbenega razloga, ker naj bi bilo izvajanje načela prepovedi diskriminacije na
         podlagi enakih trditev izpodbijano že pred Sodiščem prve stopnje.

      109    Komisija, prvič, glede zakonitosti spremembe pogojev za dodelitev dovoljenj poudarja, da je Sodišče prve stopnje ugotovilo,
         da navedenega načela nedotakljivosti ni niti v Direktivi 97/13 niti v nobeni drugi veljavni določbi prava Skupnosti. Po mnenju
         družbe Orange tako načelo v nobenem primeru ne more povzročiti dvoma o upoštevanju načela prepovedi diskriminacije. Drugič,
         po mnenju Komisije ter družb SFR in Orange naj bi bila možnost spremembe pogojev za dodelitev izrecno predvidena v Direktivi
         97/13. Francoska republika glede tega navaja, da taka sprememba ni le mogoča, temveč celo obvezna v smislu člena 11(2) navedene
         direktive, v skladu s katerim morajo biti pristojbine nediskriminatorne.

      110    Končno, Komisija, Francoska republika ter družbi SFR in Orange trdijo, da Sodišče prve stopnje ni obravnavalo Direktive 97/13
         kot izjeme poleg tistih, ki so predvidene v členu 87(2) ES, od prepovedi nezdružljivih pomoči, ki jih določa člen 87(1) ES.
         Nasprotno, Sodišče prve stopnje naj bi to direktivo navedlo samo zato, da bi pravno utemeljilo, da ukrepa uskladitve pristojbin
         ni mogoče opredeliti kot državno pomoč.

      –       Presoja Sodišča
      111    Najprej je treba ugotoviti, da je trditev pritožnic, da naj bi Sodišče prve stopnje napačno menilo, da sta družbi Orange in
         SFR in družba Bouygues Télécom v enakem položaju – v nasprotju s trditvami družbe Orange – dopustna.

      112    Glede tega je treba spomniti, da kadar tožeča stranka izpodbija način, kako je Sodišče prve stopnje razlagalo ali uporabilo
         pravo Skupnosti, se pravna vprašanja, obravnavana na prvi stopnji, lahko ponovno obravnavajo v pritožbi (glej sodbo z dne
         13. julija 2000 v zadevi Salzgitter proti Komisiji, C‑210/98 P, Recueil, str. I‑5843, točka 43). Če namreč tožeča stranka
         svoje pritožbe v tem smislu ne bi mogla utemeljiti z razlogi in trditvami, ki jih je že navajala pred Sodiščem prve stopnje,
         bi pritožbeni postopek deloma izgubil smisel (glej zlasti sodbo z dne 6. marca 2003 v zadevi Interporc proti Komisiji, C‑41/00 P,
         Recueil, str. I‑2125, točka 17, in zgoraj navedeni sklep Martinez proti Parlamentu, točka 39).

      113    Trditev, da so trije zadevni operaterji v popolnoma enakem položaju, izpolnjuje take zahteve, ker se z njo natančno izpodbija
         analiza tega položaja, ki jo je opravilo Sodišče prve stopnje glede na načelo prepovedi diskriminacije.

      114    Glede vsebine je treba poudariti, da je lahko, kot upravičeno opozarjata pritožnici, v skladu z ustaljeno sodno prakso diskriminacija
         le uporaba različnih pravil v primerljivih položajih ali uporaba istega pravila v različnih položajih (sodbi z dne 14. februarja 1995
         v zadevi Schumacker, C‑279/93, Recueil, str. I‑225, točka 30, in z dne 18. decembra 2007 v zadevi Laval un Partneri, C‑341/05,
         ZOdl., str. I‑11767, točka 115).

      115    V tem primeru bi bilo zaradi dejstva, da sta bili dovoljenji UMTS prej dodeljeni družbama Orange in SFR, mogoče upravičeno
         ali celo nujno določiti pristojbino zanju v višjem znesku od pristojbine, ki jo je bila dolžna plačati družba Bouygues Télécom,
         samo če bi se ekonomska vrednost teh dovoljenj lahko zgolj zaradi te časovne prednosti štela za večjo od vrednosti dovoljenja,
         ki je bilo dodeljeno zadnjenavedeni družbi.

      116    Vendar je jasno, da v tem primeru ni tako.

      117    Sodišče prve stopnje je namreč v točki 116 izpodbijane sodbe ugotovilo, da družbi Orange in SFR nista mogli uporabiti dovoljenj,
         ki sta jima bili dodeljeni.

      118    Kot je Sodišče prve stopnje pravilno navedlo v točkah 100 in 110 izpodbijane sodbe, ima dovoljenje sicer ekonomsko vrednost,
         vendar je ta vrednost odvisna od trenutka vstopa vsakega od zadevnih operaterjev na trg (glej zlasti sodbo z dne 22. maja 2003
         v zadevi Connect Austria, C‑462/99, Recueil, str. I‑5197, točka 93).

      119    Z drugimi besedami, ekonomska vrednost dovoljenja izhaja zlasti iz možnosti, ki jo ima njegov prejemnik, da uveljavlja pravice,
         ki so povezane s tem dovoljenjem, torej v tem primeru možnost zasedanja javnih frekvenčnih pasov za izkoriščanje tehnologije
         UMTS.

      120    Kot je torej Sodišče prve stopnje ugotovilo v točki 116 izpodbijane sodbe, ne da bi pritožnici temu v pritožbi ugovarjali,
         ni sporno, da družbi Orange in SFR na dan dodelitve dovoljenja družbi Bouygues Télécom, 3. decembra 2002, še nista mogli začeti
         izvajati storitev UMTS in tako izkoriščati svojih dovoljenj iz razlogov, ki niso odvisni od njune volje, in sicer težav, povezanih
         s tehnologijo UMTS in neugodnimi gospodarskimi razmerami za njen razvoj. Ekonomska vrednost dovoljenj, dodeljenih družbama
         Orange in SFR, zato ni mogla biti – zgolj zaradi njune časovne prednosti – večja od ekonomske vrednosti dovoljenja, ki je
         bilo dodeljeno družbi Bouygues Télécom.

      121    Poleg tega je Sodišče prve stopnje v točkah od 119 do 121 izpodbijane sodbe – ne da bi pritožnici v tej pritožbi izpodbijali
         to presojo – zavrnilo tudi njune trditve, s katerimi sta želeli pokazati, da sta imeli družbi Orange in SFR zaradi predhodne
         dodelitve dovoljenj prednosti v zvezi s prednostnimi pravicami pri nakupu lokacij, podobo znamke in pridobitvijo delov trga.

      122    Ker so bila dovoljenja dodeljena trem zadevnim operaterjem ob različnih datumih, ni mogoče šteti, da so bili ti operaterji
         na dan dodelitve dovoljenja družbi Bouygues Télécom v različnem položaju glede na namen Direktive 97/13, ki je zagotoviti,
         da operaterji vstopijo na trg storitev UMTS pod enakimi pogoji.

      123    Sodišče prve stopnje zato nikakor ni napačno uporabilo prava, ko je presodilo, da so bili trije zadevni operaterji v enakem
         položaju.

      124    Glede domnevnega obstoja načela nedotakljivosti meril za dodelitev je treba nato poudariti, da je Sodišče, prvič, v nasprotju
         s trditvami pritožnic, v točki 60 sodbe z dne 7. decembra 2000 v zadevi Telaustria in Telefonadress (C‑324/98, Recueil, str. I‑10745)
         zgolj potrdilo, da morajo naročniki spoštovati načelo prepovedi diskriminacije tudi takrat, kadar sklepajo pogodbe, ki ne
         spadajo na področje uporabe Direktive Sveta 93/38/EGS z dne 14. junija 1993 o usklajevanju postopkov naročanja naročnikov
         v vodnem, energetskem, transportnem in telekomunikacijskem sektorju (UL L 199, str. 84), ne da bi kakor koli ugotovilo obstoj
         tega načela nedotakljivosti.

      125    Drugič, kot je poudarila generalna pravobranilka v točki 192 sklepnih predlogov, iz člena 11(2) Direktive 97/13 izhaja, da
         je treba pri znesku pristojbin upoštevati potrebo po spodbujanju razvoja inovativnih storitev in konkurence. V tem primeru
         ni sporno, da bi francoski organi, če ne bi sprejeli ukrepa uskladitve pristojbin UMTS, resno tvegali umik prijav družb Orange
         in SFR. Pristojbine, ki sta jih bili dolžni plačati prvi prejemnici, so bile torej spremenjene, da bi se uskladile s pristojbinami,
         ki so bile naložene družbi Bouygues Télécom, prav zato, da bi se zagotovil razvoj konkurence.

      126    Nazadnje je neutemeljena tudi trditev, da naj bi Sodišče prve stopnje napačno uporabilo pravo, ko je menilo, da je Direktiva
         97/13 uvedla odstopanje od člena 87(1) ES poleg tistih odstopanj, ki so izčrpno našteta v členu 87(2) ES.

      127    Kot je namreč poudarila generalna pravobranilka v točki 196 sklepnih predlogov, je treba upoštevati, da člen 87(2) ES določa
         odstopanja od pravila nezdružljivosti državnih pomoči s Pogodbo.

      128    Sodišče prve stopnje torej s tem, da je ob upoštevanju zlasti Direktive 97/13 ugotovilo, da ukrep uskladitve pristojbin, ki
         sta jih bili dolžni plačati družbi Orange in SFR s pristojbinami, ki so bile naložene družbi Bouygues Télécom, ni državna
         pomoč, ni moglo razširiti vsebine člena 87(2) ES, saj se ta določba uporablja le za ukrepe, ki pomenijo državno pomoč.

      129    Ker ni mogoče ugoditi nobenemu od treh delov četrtega pritožbenega razloga, ga je treba zavrniti.

       Tretji pritožbeni razlog: napake pri pravni opredelitvi dejanskega stanja
      130    Tretji pritožbeni razlog, ki ga navajata pritožnici in se nanaša na napake, ki jih je Sodišče prve stopnje domnevno storilo
         pri pravni opredelitvi dejanskega stanja, je tudi razdeljen na tri dele.

      131    Francoska republika in družba SFR uvodoma izpodbijata dopustnost tega pritožbenega razloga, ker naj bi se v vsakem od njegovih
         delov izpodbijala presoja dejanskega stanja, ki jo je izvedlo Sodišče prve stopnje.

       Prvi del tretjega pritožbenega razloga
      –       Trditve strank
      132    Pritožnici s prvim delom tretjega pritožbenega razloga navajata, da je Sodišče prve stopnje s tem, da je dva zaporedna postopka
         dodelitve dovoljenj UMTS opredelilo kot enoten postopek, storilo napako pri pravni opredelitvi dejanskega stanja. Zlasti bi
         se Sodišče prve stopnje, ko je uporabilo člen 11 Direktive 97/13, moralo omejiti zgolj na analizo vsebinske organizacije postopka
         in bi torej moralo ugotoviti, da je šlo za ločena postopka. Sodišče naj bi torej na podlagi te napake napačno ugotovilo, da
         ni bilo diskriminacije, ko je menilo, da so bili trije prejemniki navedenih dovoljenj UMTS v podobnem položaju, medtem ko
         naj bi bili dejansko v različnih.

      133    Komisija in, podredno, Francoska republika ter družbi SFR in Orange menijo, da Sodišče prve stopnje upravičeno meni, da je
         bil postopek dodelitve dovoljenj UMTS dejansko enoten postopek. Navedena država članica ter družbi SFR in Orange glede tega
         poudarjajo, da v tem primeru sklicevanje na člen 11 Direktive 97/13 ni pomembno.

      134    Ta del po mnenju Komisije nikakor ni upošteven, ker enotnost postopka ni bila odločilna, ko je Sodišče prve stopnje presojalo
         spoštovanje načela enakega obravnavanja, saj ni upoštevalo zgolj načinov organizacije razpisa, temveč tudi njegove učinke.
         Poleg tega trdi, da je treba uporabljati načelo prepovedi diskriminacije tako, da se na oba razpisa gleda kot na celoto.

      135    Družba SFR meni, da je Sodišče prve stopnje pravilno razlagalo načelo enakega obravnavanja s tem, da se je oprlo na okoliščine
         nastajajočega trga storitev UMTS in upoštevalo, da nobeden od zadevnih operaterjev ni vstopil na trg.

      136    Nazadnje Komisija trdi, da naj bi bila v novem postopku dodelitve istim operaterjem dodeljena dovoljenja UMTS pod popolnoma
         enakimi pogoji.

      –       Presoja Sodišča
      137    Spomniti je treba, da iz člena 225 ES in člena 58, prvi odstavek, Statuta Sodišča izhaja, da je pritožba omejena na pravna
         vprašanja. Sodišče prve stopnje je zato pristojno za ugotavljanje dejstev – razen če bi vsebinska nepravilnost njegovih trditev
         izhajala iz listin v spisu, ki so mu bile predložene – in njihovo presojo. Presoja dejstev ne pomeni, razen pri izkrivljanju
         dokaznega gradiva, predloženega Sodišču prve stopnje, da je treba pravno vprašanje podrediti nadzoru Sodišča (sodbe z dne
         2. marca 1994 v zadevi Hilti proti Komisiji, C-53/92 P, Recueil, str. I-667, točka 42; z dne 21. junija 2001 v združenih zadevah
         Moccia Irme in drugi proti Komisiji, od C‑280/99 P do C‑282/99 P, Recueil, str. I‑4717, točka 78, in z dne 7. junija 2007
         v zadevi Wunenburger proti Komisiji, C‑362/05 P, ZOdl., str. I‑4333, točka 66).

      138    V obravnavanem primeru je treba torej poudariti, da Sodišče prve stopnje, da bi ugotovilo, da je bil postopek enoten, v nasprotju
         s trditvami pritožnic nikakor ni uporabilo člena 11 Direktive 97/13, ki sicer ne določa nobenega pravnega merila za presojo,
         ali je postopek dodelitve dovoljenj enoten oziroma obsega več zaporednih faz. Dejansko je zgolj ugotovilo, prvič, v točki 11
         izpodbijane sodbe, da je bil cilj postopka dodelitve dovoljenj dodeliti štiri dovoljenja, in, drugič, v točkah 12, 14 in 15
         te sodbe, da so francoski organi, ker niso dosegli svojega prvotnega cilja dodelitve štirih dovoljenj, organizirali „dodatni
         razpis“.

      139    Sodišče prve stopnje je pri presoji teh okoliščin v točki 134 izpodbijane sodbe ugotovilo, da „je bil postopek dodelitve dovoljenj
         UMTS, ki so ga julija 2000 sprožili francoski organi, kljub vsebinskim razlikam v izvedbi dejansko en sam postopek“.

      140    Vprašanje, ali so navedeni organi organizirali en sam postopek ali dva, je v teh okoliščinah povezano s presojo dejanskega
         stanja, ki jo izvaja Sodišče prve stopnje, in ni, kot to trdita pritožnici, pravno vprašanje, povezano s pravno opredelitvijo
         tega dejanskega stanja glede na člen 11 Direktive 97/13.

      141    Ker pritožnici ne navajata, da naj bi Sodišče prve stopnje izkrivilo predložena dejstva ali dokaze, je treba torej prvi del
         tretjega pritožbenega razloga razglasiti za nedopusten.

       Drugi del tretjega pritožbenega razloga
      –       Trditve strank
      142    Pritožnici z drugim delom tretjega pritožbenega razloga Sodišču prve stopnje očitata, da je storilo napako pri pravni opredelitvi
         dejanskega stanja, ker je menilo, da so zadevne terjatve, ki se jim je francoska država odpovedala, negotove.

      143    Pritožnici glede tega, prvič, navajata, da sta bili dovoljenji UMTS družbama Orange in SFR izdani z dvema odločbama z dne
         18. julija 2001, torej po izteku roka, v katerem se lahko uveljavlja možnost umika prijav, saj se je ta rok iztekel 31. maja 2001.
         Drugič, trdita, da zgolj zaradi možnosti operaterjev, da se odpovejo svojim dovoljenjem, ni mogoče ugotoviti, da so bile zadevne
         terjatve negotove, ker je v skladu z ustaljeno sodno prakso terjatev negotova samo, kadar je pogojena s prihodnjim in morebitnim
         dogodkom ali izpolnitvijo odložnega pogoja.

      144    Po drugi strani Komisija, Francoska republika ter družbi SFR in Orange menijo, da so bile navedene terjatve negotove.

      145    Trdijo zlasti, da bi družbi Orange in SFR brez zagotovil, da bosta obravnavani enako, v dopisih ministra in državnega sekretarja
         z dne 22. februarja 2001 verjetno umaknili svoji prijavi, saj se rok za uveljavljanje možnosti umika prijav tistega dne še
         ni iztekel. Poleg tega navedeni terjatvi po mnenju Komisije pred dodelitvijo dovoljenj navedenima družbama z odločbama z dne
         18. julija 2001 še nista bili izterljivi.

      146    Družba Orange dodaja, da v zvezi z dovoljenji za zasedbo javnega prostora možnost umika obstaja še po 31. maju 2001, ker se prejemniki dovoljenj tem lahko kadar koli odpovejo in prenehajo plačevati pristojbine zanje.

      147    Drugi del tretjega pritožbenega razloga po mnenju Komisije, Francoske republike in družbe Orange ni upošteven, ker nasprotuje
         dodatnemu razlogu v izpodbijani sodbi, saj se je Sodišče prve stopnje pri ugotovitvi, da odpoved zadevnim terjatvam ni državna
         pomoč, oprlo tudi na izjemo v zvezi s splošno shemo sistema.

      –       Presoja Sodišča
      148    Spomniti je treba, da zaradi očitkov, ki nasprotujejo dodatnemu razlogu odločbe Sodišča prve stopnje, ta odločba ne more biti
         razveljavljena, zato so brezpredmetni (glej zlasti sodbo z dne 28. junija 2005 v združenih zadevah Dansk Rørindustri in drugi
         proti Komisiji, C‑189/02 P, C‑202/02 P, od C‑205/02 P do C‑208/02 P in C‑213/02 P, ZOdl., str. I‑5425, točka 148 in navedena
         sodna praksa).

      149    Vendar je Sodišče prve stopnje po eni strani, kot je poudarila generalna pravobranilka v točki 131 sklepnih predlogov – čeprav
         je v točki 106 izpodbijane sodbe potrdilo, da so se francoski organi v tem primeru odpovedali pomembnemu delu državnih sredstev,
         in ob tem poudarilo, da so bila ta negotova – v točki 111 iste sodbe presodilo, da „[o]koliščina, da se je država lahko odrekla
         sredstvom in da so na podlagi tega upravičenci do znižanja pristojbine lahko imeli prednost, […] ne zadošča za ugotovitev
         obstoja državne pomoči, nezdružljive s skupnim trgom, upoštevajoč posebnosti prava Skupnosti glede telekomunikacij v povezavi
         s skupnim pravom državnih pomoči. Obravnavana odpoved terjatvi je bila namreč neizogibna zaradi splošne sheme sistema ter
         zaradi dejstva, […] da terjatev ni bila gotova.“

      150    Po drugi strani je treba spomniti, da pritožbeni razlog pritožnic, ki nasprotuje obrazložitvi izpodbijane sodbe in se nanaša
         na utemeljitev v zvezi z naravo in splošno shemo sistema glede odpovedi državnim sredstvom, iz razlogov, navedenih v točkah
         od 87 do 95 te sodbe, ni utemeljen.

      151    V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da čeprav bi bile trditve pritožnic – da je Sodišče prve stopnje napačno uporabilo pravo,
         ko je zadevne terjatve opredelilo kot negotove – dopustne in utemeljene, zaradi takšne napačne uporabe prava, če bi bila ugotovljena,
         v nobenem primeru ne bi bilo mogoče ovreči ugotovitve Sodišča prve stopnje iz točke 111 izpodbijane sodbe.

      152    Drugi del tretjega pritožbenega razloga je treba tako zavrniti kot neupošteven.

       Tretji del tretjega pritožbenega razloga
      –       Trditve strank
      153    Pritožnici s tretjim delom tretjega pritožbenega razloga trdita, da je Sodišče prve stopnje izkrivilo vsebino dopisov ministra
         in državnega sekretarja z dne 22. februarja 2001 s tem, da je navedlo, da se nanašata na obljubo, da bosta operaterja „obravnavana
         enako“ kot drugi operaterji, čeprav se je v resnici zagotovilo nanašalo samo na to, da bosta „obravnavana pravično“. Zaveza
         ministra in državnega sekretarja glede pravičnega obravnavanja naj torej ne bi mogla pomeniti obljube retroaktivne uskladitve
         zneska pristojbin, ki sta jih bili dolžni plačati prvi prejemnici dovoljenj UMTS, z zneskom za pozneje dodeljena dovoljenja.
         Takšno izkrivljanje zadevnih dopisov naj bi vplivalo na celotno sodbo Sodišča prve stopnje.

      154    Ta trditev je po mnenju Komisije nedopustna, saj je vprašanje semantične enakovrednosti izrazov „pravičnost“ in „enakost“
         del nove trditve. Družba Orange tudi meni, da je ta trditev nedopustna, ker izpodbija presojo dejanskega stanja, ki jo je
         izvedlo Sodišče prve stopnje.

      155    Komisija vsekakor meni, kot podredno poudarja družba Orange, da ta del tretjega pritožbenega razloga ni upošteven, ker obljubi
         ministra in državnega sekretarja nista bili bistveni za ugotovitve in razlogovanje Sodišča prve stopnje.

      156    Komisija podredno meni, da pritožnici ne moreta izpodbiti ugotovitev Sodišča prve stopnje, da prvotni prejemnici dejansko
         nista bili deležni ugodnosti od prednosti. Francoska republika in družba SFR trdita, da je izključeno, da bi Sodišče prve
         stopnje izkrivilo vsebino navedenih dopisov.

      –       Presoja Sodišča
      157    Kot trdita Komisija in družba Orange, je tudi ta del tretjega pritožbenega razloga neupošteven.

      158    Iz točk 153 in 154 izpodbijane sodbe je namreč jasno razvidno, da se je Sodišče prve stopnje pri presoji vprašanja, ali so
         francoski organi morali zmanjšati pristojbine, ki sta jih bili dolžni plačati družbi SFR in Orange, oprlo na načelo enakega
         obravnavanja, kot to zahteva Direktiva 97/13.

      159    Z drugimi besedami, Sodišče prve stopnje ni nikoli menilo, da je bil ukrep uskladitve pristojbin nujen zaradi zagotovil „pravične
         obravnave“, ki so jih navedeni organi izrazili v dopisih ministra in državnega sekretarja z dne 22. februarja 2001.

      160    Čeprav bi bila trditev pritožnic, da je Sodišče prve stopnje očitno izkrivilo vsebino teh dopisov glede navedenih zagotovil,
         dopustna in utemeljena, takšno izkrivljanje torej v nobenem primeru ne bi vplivalo na utemeljenost izpodbijane sodbe.

      161    Ta del tretjega pritožbenega razloga je zato treba ob upoštevanju sodne prakse iz točke 148 te sodbe zavrniti.

      162    Ker ni utemeljen nobeden od štirih razlogov, ki sta jih pritožnici navajali v utemeljitev svoje pritožbe, je treba to pritožbo
         zavrniti kot delno nedopustno in delno neutemeljeno.

       Stroški
      163    V skladu s členom 69(2) Poslovnika, ki velja za pritožbeni postopek na podlagi člena 118 tega poslovnika, se neuspeli stranki
         naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.

      164    Ker so Komisija ter družbi Orange in SFR predlagale, naj se pritožnicama naloži plačilo stroškov, in ker ti nista uspeli s
         pritožbenimi razlogi, se jima naloži plačilo stroškov tega postopka.

      165    Na podlagi člena 69(4), prvi pododstavek, navedenega poslovnika države članice, ki se kot intervenientke udeležijo postopka,
         nosijo svoje stroške. Odločiti je torej treba, da Francoska republika nosi svoje stroške.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      1)      Pritožba se zavrne.
      2)      Družbama Bouygues SA in Bouygues Télécom SA se naloži plačilo stroškov.
      3)      Francoska republika nosi svoje stroške.
      Podpisi
      * Jezik postopka: francoščina.


title: Sodba Sodišča za uslužbence (drugi senat) z dne 8. novembra 2007. # Marta Andreasen proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Javni uslužbenci - Uradniki - Obrazložitev. # Zadeva F-40/05.

text:
      SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE (drugi senat)
      z dne 8. novembra 2007
      Zadeva F-40/05
      Marta Andreasen
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Javni uslužbenci – Uradniki – Disciplinska ureditev – Disciplinski postopek – Sankcija odstavitve z delovnega mesta – Disciplinska komisija – Sestava – Časovna veljavnost novih določb – Člen 6 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic – Upoštevanje rokov za disciplinski postopek – Ne bis in idem – Sorazmernost – Obrazložitev“
      Predmet: Tožba, vložena na podlagi člena 236 ES in člena 152 AE, s katero M. Andreasen predlaga predvsem razglasitev ničnosti odločbe
         Komisije z dne 13. oktobra 2004 o njeni odstavitvi z delovnega mesta brez zmanjšanja njenih pokojninskih pravic.

      Odločitev:         Tožba se zavrne. Vsaka stranka nosi svoje stroške.

      Povzetek
      1.      Uradniki – Disciplinska ureditev – Disciplinski postopek – Zakonitost – Sodni nadzor – Meje
      (Kadrovski predpisi za uradnike, Priloga IX)
      2.      Pravo Skupnosti – Načela – Pravica do učinkovitega sodnega varstva
      (Listina Evropske unije o temeljnih pravicah, člen 47)
      3.      Uradniki – Disciplinska ureditev – Disciplinski postopek – Neupoštevnost tožbenega razloga, ki se nanaša na člen 6 Evropske
            konvencije o varstvu človekovih pravic
      (Kadrovski predpisi za uradnike, Priloga IX)
      4.      Uradniki – Disciplinska ureditev – Disciplinski postopek – Začetek veljavnosti novih pravil, ki se uporabljajo za disciplinsko
            komisijo
      (Kadrovski predpisi za uradnike, Priloga IX, člena 5(1) in (4) ter 6(5))
      5.      Uradniki – Disciplinska ureditev – Načelo ne bis in idem – Začasna odstranitev z delovnega mesta
      (Kadrovski predpisi za uradnike, Priloga IX, členi 9(3), 23(1) in 24(2))
      6.      Uradniki – Disciplinska ureditev – Disciplinski postopek – Rok za odločanje o položaju uradnika, začasno odstranjenega z delovnega
            mesta
      (Kadrovski predpisi za uradnike, Priloga IX, člen 24(2))
      7.      Uradniki – Disciplinska ureditev – Disciplinski postopek – Roki
      (Kadrovski predpisi za uradnike, Priloga IX, člena 18 in 22(1))
      8.      Uradniki – Disciplinska ureditev – Sankcija – Odstavitev z delovnega mesta
      9.      Uradniki – Pravice in obveznosti – Svoboda izražanja – Izvajanje – Meje – Dostojanstvo urada – Dolžnost lojalnosti
      (Kadrovski predpisi za uradnike, členi 11, 12, prvi odstavek, in 21)
      10.    Uradniki – Pravice in obveznosti – Uradna udeležba na znanstvenih prireditvah
      11.    Pravo Skupnosti – Načela – Temeljne pravice – Svoboda izražanja – Omejitve, utemeljene s splošnim interesom
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 17, drugi odstavek)
      12.    Uradniki – Odločba, ki posega v položaj – Disciplinska sankcija – Obveznost obrazložitve – Obseg
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 25, drugi odstavek)
      1.      S Kadrovskimi predpisi je organu za imenovanja in disciplinski komisiji podeljena izključna odgovornost za izvedbo disciplinskega
         postopka. Nobena določba disciplinske ureditve, določene s Kadrovskimi predpisi, ne dovoljuje, da Sodišče za uslužbence na
         svojo pobudo in ne glede na tožbene razloge, ki jih tožeča stranka primerno navede, znova izvede tak postopek. Nadzor zakonitosti,
         ki ga sodišče Skupnosti izvaja v okviru postopka za razglasitev ničnosti, je torej celo na disciplinskem področju omejen na
         to, da samo z vidika navedenih tožbenih razlogov preveri zakonitost poteka disciplinskega postopka ter resničnost, obseg in
         resnost dejstev, ki jih je organ za imenovanja upošteval za izrek izpodbijane disciplinske sankcije.

      (Glej točko 111.)
      Napotitev na:
      Sodišče prve stopnje: 4. maj 1999, Z proti Parlamentu, T-242/97, RecFP, str. I‑A‑77 in II‑401, točka 19.
      2.      Temeljne pravice so del splošnih pravnih načel, katerih spoštovanje zagotavlja sodišče Skupnosti. V ta namen se zgleduje po
         ustavnih tradicijah, ki so skupne državam članicam, in po podatkih iz mednarodnih pogodb o varstvu človekovih pravic, pri
         katerih so države članice sodelovale ali h katerim so pristopile. Evropska konvencija o varstvu človekovih pravic ima pri
         tem poseben pomen.

      Pravica do neodvisnega in nepristranskega sodstva je taka temeljna pravica. Posamezniki morajo namreč imeti možnost učinkovitega
         sodnega varstva pravic, ki jih imajo po pravnem redu Skupnosti. Ta pravica je bila potrjena tudi s členoma 6 in 13 Evropske
         konvencije o varstvu človekovih pravic ter s členom 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah.

      (Glej točki 122 in 124.)
      Napotitev na:
      Sodišče: 15. maj 1986, Johnston, 222/84, Recueil, str. 1651, točka 18; 25. julij 2002, Unión de Pequeños Agricultores proti
         Svetu, C‑50/00 P, Recueil, str. I‑6677, točka 39; 12. junij 2003, Schmidberger, C‑112/00, Recueil, str. 5659, točka 71; 1. april
         2004, Komisija proti Jégo‑Quéré, C‑263/02 P, Recueil, str. I‑3425, točka 29; 27. junij 2006, Parlament proti Svetu, C‑540/03,
         ZOdl., str. I‑5769, točka 35; 18. januar 2007, PKK in KNK proti Svetu, C‑229/05 P, ZOdl., str. I‑439, točka 76; 13. maj 2007,
         Unibet, C‑432/05, ZOdl., str. I‑2271, točka 37.

      3.      V skladu s členom 6(1) Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic ima vsakdo pravico, da o njegovih civilnih pravicah
         in obveznostih ali o kakršnihkoli kazenskih obtožbah zoper njega pravično in javno ter v razumnem roku odloča neodvisno in
         nepristransko z zakonom ustanovljeno sodišče.

      Tožbeni razlog, ki se nanaša na člen 6(1) Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic, zoper sankcijo iz Kadrovskih predpisov,
         sprejeto po disciplinskem postopku, začetem proti uradniku, je treba zavrniti.

      Po eni strani taka sankcija očitno nima značilnosti odločbe o kazenski obtožbi v smislu člena 6(1) Evropske konvencije o varstvu
         človekovih pravic.

      Po drugi strani pa iz sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice izhaja, da ni nujno, da za disciplinski sklep,
         ki ga izda upravni organ, veljajo zahteve, določene v navedeni določbi, v kateri se zahteva samo možnost, da se tak sklep
         predloži v nadzor sodišču, ki izpolnjuje pogoje, postavljene v tej določbi.

      (Glej točke od 125 do 127.)
      Napotitev na:
      Sodišče prve stopnje: 17. oktober 1991, De Compte proti Parlamentu, T‑26/89, Recueil, str. II‑781, točka 94.
      4.      S členi od 5 do 8 Priloge IX h Kadrovskim predpisom, ki so začeli veljati 1. maja 2004, so bile uvedene nekatere spremembe
         glede imenovanja in sestave disciplinske komisije. Njihova uporaba za disciplinsko komisijo, ki je bila pred tem datumom imenovana
         za odločanje o primeru uradnika, proti kateremu poteka disciplinski postopek, ne bi zadevala samo prihodnjih učinkov položaja,
         nastalega na podlagi prejšnje zakonodaje, ampak bi nujno povzročila, da bi ti členi imeli retroaktiven učinek.

      Ob upoštevanju načel, ki v skladu z ustaljeno sodno prakso urejajo časovne učinke določb prava Skupnosti, in ker v novih določbah
         ni nobene, niti implicitne navedbe, na podlagi katere bi bilo mogoče sklepati, da se te določbe lahko uporabljajo retroaktivno,
         je treba sklepati, da nikakor ne nalagajo ponovne preučitve imenovanja in sestave disciplinske komisije, imenovane pred začetkom
         njihove veljavnosti.

      (Glej točki 159 in 171.)
      5.      Ukrep začasne odstranitve z delovnega mesta, ki se lahko uporabi za uradnika, proti kateremu poteka disciplinski postopek,
         je po svoji naravi začasen in kot tak ni disciplinski ukrep, tako da se ne upošteva pri uporabi načela ne bis in idem, izrecno potrjenega v določbah Kadrovskih predpisov glede disciplinske ureditve za uradnike.

      (Glej točke od 181 do 183.)
      Napotitev na:
      Sodišče: 29. junij 2006, SGL Carbon proti Komisiji, C‑308/04 P, ZOdl., str. I‑5977, točka 26;
      Sodišče prve stopnje: 18. oktober 2001, X proti ECB, T‑333/99, Recueil, str. II‑3021, točki 149 in 151.
      6.      S tem ko člen 24(2) Priloge IX h Kadrovskim predpisom, ki so začeli veljati 1. maja 2004, določa, da je treba položaj uradnika,
         ki je bil začasno odstranjen z delovnega mesta, dokončno rešiti v šestih mesecih od dneva, ko je odločba o začasni odstranitvi
         začela učinkovati, in da ima zadevna oseba pravico znova dobivati celotne osebne prejemke, če se v tem času ne sprejme nobena
         odločitev, je njegov namen preprečiti, da bi bil lahko uradnik, proti kateremu poteka disciplinski postopek, več kot šest
         mesecev prikrajšan za osebne prejemke, ne da bi se odločilo o njegovem primeru. Iz tega sledi, da je tako predviden rok prekluziven
         samo v tem pomenu, da ima uradnik po njegovem izteku spet pravico dobivati celotne osebne prejemke. Nasprotno, dejstvo, da
         organ za imenovanja ni dokončno odločil o primeru zadevnega uradnika v navedenem roku, kot tako ne more privesti do sklepa,
         da je odločba, s katero je bil končan disciplinski postopek proti temu uradniku, nezakonita.

      (Glej točki 189 in 190.)
      Napotitev na:
      Sodišče prve stopnje: 26. januar 1995, D proti Komisiji, T‑549/93, RecFP, str. I‑A‑13 in II‑43, točki 32 in 33; 16. maj 2000,
         Irving proti Komisiji, T‑121/99, RecFP, str. I‑A‑85 in II‑357, točka 49.

      7.      Čeprav roki, določeni za potek disciplinskega postopka, niso prekluzivni, kljub temu pomenijo pravila dobrega upravljanja,
         katerih namen je v interesu uprave in uradnikov preprečiti neupravičeno zavlačevanje s sklepom, ki se sprejme na koncu postopka.
         Zato so disciplinski organi zavezani, da disciplinski postopek vodijo preudarno in da vsak ukrep v postopku izvedejo v primernem
         časovnem razmiku od prejšnjega ukrepa. Neupoštevanje teh rokov, ki ga je mogoče presojati le na podlagi vsakega posameznega
         primera, lahko povzroči ničnost prepozno sprejetih ukrepov, in to na podlagi tako prejšnje različice Kadrovskih predpisov
         kot različice, ki velja od 1. maja 2004.

      (Glej točki 194 in 195.)
      Napotitev na:
      Sodišče: 4. februar 1970, Van Eick proti Komisiji, 13/69, Recueil, str. 3, točka 4; 29. januar 1985, F. proti Komisiji, 228/83,
         Recueil, str. 275, točka 30; 19. april 1988, M. proti Svetu, združeni zadevi 175/86 in 209/86, Recueil, str. 1891, točka 16;

      Sodišče prve stopnje: zgoraj navedena sodba De Compte proti Parlamentu, točka 88; zgoraj navedena sodba D proti Komisiji,
         točka 25; 30. maj 2002, Onidi proti Komisiji, T‑197/00, RecFP, str. I‑A‑69 in II‑325, točka 91; 10. junij 2004, François proti
         Komisiji, T‑307/01, ZOdl., str. II‑1669, točka 47.

      8.      Odločba o naložitvi sankcije odstavitve z delovnega mesta od institucije nujno zahteva skrben premislek ob upoštevanju resnih
         in nepreklicnih posledic, ki izhajajo iz take odločbe. Institucija ima v zvezi s tem široko diskrecijsko pravico, sodni nadzor
         pa je omejen na preverjanje vsebinske pravilnosti upoštevanega ugotovljenega dejanskega stanja in neobstoja očitne napake
         pri presoji dejstev.

      (Glej točko 220.)
      Napotitev na:
      Sodišče prve stopnje: 28. september 1999, Yasse proti EIB, T-141/97, RecFP, str. I‑A‑177 in II‑929, točka 63.
      9.      Cilj člena 12, prvi odstavek, Kadrovskih predpisov (v različici, ki je veljala do 30. aprila 2004) je zagotoviti, da uradniki
         Skupnosti pri svojem ravnanju kažejo dostojanstveno podobo, ki je v skladu s posebno spodobnim in spoštljivim vedenjem, ki
         se ga upravičeno pričakuje od mednarodnih javnih uslužbencev. Iz tega sledi, da so klevete, ki jih uradnik izrazi javno in
         škodijo časti oseb, na katere se nanašajo, same po sebi kratenje dostojanstva funkcije v smislu te določbe. Člen 12, prvi
         odstavek, navedenih predpisov je enako kot člena 11 in 21 eden od posebnih izrazov dolžnosti lojalnosti, ki uradniku nalaga
         ne samo, da se vzdrži ravnanja, ki krati dostojanstvo funkcije in škodi spoštovanju, ki ga je treba izkazovati do institucije
         in njenih organov, ampak tudi, da izkazuje, zlasti če ima višji naziv, ravnanje, ki je brez vsakega suma, zato da se ohranja
         obstoječe zaupanje med institucijo in tem uradnikom. Navedeni člen 12 ne ovira svobode izražanja, ki je temeljna pravica,
         ki jo uživajo uradniki Skupnosti, vendar nalaga razumne meje pri izvajanju te pravice v interesu službe.

      Na podlagi člena 12, prvi odstavek, navedenih predpisov se za hude klevete, ki škodijo časti oseb, na katere se nanašajo,
         ne štejejo samo obtožbe, ki lahko škodijo dostojanstvu teh oseb, kot take, ampak tudi trditve, ki lahko očrnijo poklicno poštenost
         teh oseb. Oblika navedenih trditev ni pomembna: zajeti so tako neposredni napadi kot trditve, izrečene v obliki dvoma, posredno,
         prikrito, z namigovanjem ali usmerjene proti osebi, ki ni izrecno omenjena, vendar pa jo je mogoče identificirati.

      V zvezi s tem dejstvo, da je uradnik poslal obvestila, ki zaradi svoje narave kratijo dostojanstvo njegove funkcije, samo
         po sebi pomeni kršitev obveznosti iz člena 12, prvi odstavek, navedenih predpisov, ne glede na morebitno objavo takih obvestil.

      (Glej točke od 233 do 235.)
      Napotitev na:
      Sodišče prve stopnje: 26. november 1991, Williams proti Računskemu sodišču, T‑146/89, Recueil, str. II‑1293, točka 76; 15. maj
         1997, N proti Komisiji, T‑273/94, RecFP, str. I‑A‑97 in II‑289, točke od 126 do 129; 17. februar 1998, E proti ESO, T‑183/96,
         RecFP, str. I‑A‑67 in II‑159, točke 38, 39 in 41; 19. maj 1999, Connolly proti Komisiji, združeni zadevi T‑34/96 in T‑163/96,
         RecFP, str. I‑A‑87 in II‑463, točke 123, 124 in 129; 12. september 2000, Teixeira Neves proti Sodišču, T‑259/97, RecFP, str. I‑A‑169
         in II‑773, točke 29, 30 in 47.

      10.    Samo nadrejeni organ lahko popolnoma svobodno odloči o možnosti, da se uradnikom pri opravljanju uradnih dolžnosti dovoli
         udeležba na znanstvenih prireditvah.

      (Glej točko 250.)
      Napotitev na:
      Sodišče: 17. maj 1984, Albertini in Montagnani proti Komisiji, 338/82, Recueil, str. 2123, točka 32.
      11.    Pravica do svobodnega izražanja, potrjena s členom 10 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic, je temeljna pravica,
         katere spoštovanje zagotavlja sodišče Skupnosti in ki jo uživajo uradniki Skupnosti. Vendar pa pravica do svobodnega izražanja
         ni absolutna pravica, ampak lahko vsebuje omejitve, če te omejitve dejansko ustrezajo ciljem v splošnem interesu, ki jim sledi
         Skupnost, in če glede na zastavljeni cilj ne pomenijo pretiranega in nesprejemljivega posega, ki bi škodil samemu bistvu tako
         zagotovljene pravice. Za člen 17, drugi odstavek, Kadrovskih predpisov (v različici, ki je veljala do 30. aprila 2004), ki
         se nanaša na objavo besedil v zvezi z dejavnostjo Skupnosti s strani uradnikov, ki je bil preučen z vidika teh načel, ni mogoče
         šteti, da določa neupravičeno omejitev svobode izražanja uradnikov.

      Prvič, v tem členu določena zahteva po predhodnem dovoljenju za objavo ustreza legitimnemu cilju, da besedilo, ki se nanaša
         na dejavnost Skupnosti, ne more škoditi njenim interesom ter zlasti ugledu in podobi ene od institucij. Drugič, navedeni člen 17,
         drugi odstavek, ni ukrep, ki bi bil nesorazmeren s ciljem v splošnem interesu, ki ga varuje. Po eni strani se predhodno dovoljenje
         za objavo zahteva samo, kadar se besedilo, ki ga zadevni uradnik namerava objaviti ali dati v objavo, nanaša na dejavnost
         Skupnosti. Po drugi strani ni določena nobena absolutna prepoved objave. Nasprotno pa je v členu 17, drugi odstavek, zadnji
         stavek, navedenih predpisov jasno določeno načelo odobritve dovoljenja za objavo, ker se tako dovoljenje lahko zavrne samo,
         če lahko ta objava škodi interesom Skupnosti.

      (Glej točki 251 in 252.)
      Napotitev na:
      Sodišče prve stopnje: zgoraj navedena sodba Connolly proti Komisiji, točke 148 in od 149 do 152.
      12.    Namen obveznosti obrazložitve odločbe, ki posega v položaj, je zadevni osebi dati potrebne podatke za ugotovitev, ali je odločba
         utemeljena, in omogočiti sodni nadzor nad to odločbo.

      Vprašanje, ali obrazložitev odločbe organa za imenovanja, s katero se uradniku naloži sankcijo, izpolnjuje te zahteve, je
         treba presojati ne samo glede na besedilo te odločbe, ampak tudi glede na njeno sobesedilo in vsa pravna pravila, ki urejajo
         to področje. V zvezi s tem organu za imenovanja, čeprav mora natančno navesti dejstva, ki jih je uporabil proti uradniku,
         ter razloge, iz katerih je sprejel izbrano sankcijo, ni treba obravnavati vseh dejanskih in pravnih vprašanj, ki jih je v
         postopku postavila zadevna oseba. Če organ za imenovanja izbere isto sankcijo, kot jo je predlagala disciplinska komisija,
         ni potrebna širša obrazložitev ustreznosti sankcije.

      (Glej točki 259 in 260.)
      Napotitev na:
      Sodišče: 20. november 1997, Komisija proti V, C‑188/96 P, Recueil, str. I‑6561, točke od 26 do 29;
      Sodišče prve stopnje: 28. marec 1995, Daffix proti Komisiji, T‑12/94, RecFP, str. I‑A‑71 in II‑233, točka 33; 16. julij 1998,
         Y proti Parlamentu, T‑144/96, RecFP, str. I‑A‑405 in II‑1153, točka 27; zgoraj navedena sodba Connolly proti Komisiji, točka 93;
         zgoraj navedena sodba Onidi proti Komisiji, točka 156; 5. december 2002, Stevens proti Komisiji, T‑277/01, RecFP, str. I‑A‑253
         in II‑1273, točki 70 in 71.