title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 20. oktobra 2011.#Greenstar-Kanzi Europe NV proti Jean Hustin in Jo Goossens.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Hof van Cassatie - Belgija.#Uredba (ES) št. 2100/94, kakor je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 873/2004 - Razlaga členov 11(1), 13, od (1) do (3), 16, 27, 94 in 104 - Načelo izčrpanja žlahtniteljske pravice v Skupnosti - Licenčna pogodba - Tožba zaradi kršitve proti tretji osebi - Kršitev licenčne pogodbe, ki jo je storil pridobitelj licence v pogodbenih odnosih s tretjo osebo.#Zadeva C-140/10.

text:
      Zadeva C-140/10
      Greenstar-Kanzi Europe NV
      proti
      Jeanu Hustinu in Joju Goossensu
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Hof van Cassatie)
      „Uredba (ES) št. 2100/94, kakor je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 873/2004 – Razlaga členov 11(1), 13, od (1) do (3), 16, 27, 94 in 104 – Načelo izčrpanja žlahtniteljske pravice v Skupnosti – Licenčna pogodba – Tožba zaradi kršitve proti tretji osebi – Kršitev licenčne pogodbe, ki jo je storil pridobitelj licence v pogodbenih odnosih s tretjo osebo“
      Povzetek sodbe
      Kmetijstvo – Enotne zakonodaje – Žlahtniteljska pravica – Tožba zaradi kršitve, ki jo vloži imetnik žlahtniteljske pravice
            ali licence proti tretji osebi, ki je pridobila pridelan material zavarovane sorte od drugega pridobitelja licence, ne da
            bi ta pri prodaji materiala spoštoval pogoje ali omejitve iz licenčne pogodbe, sklenjene z imetnikom – Dopustnost – Pogoj
      (Uredba Sveta št. 2100/94, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 873/2004, členi 11(1), 13, od (1) do (3), 16, 27, 94 in
            104)
      Člen 94 Uredbe št. 2100/94 o žlahtniteljskih pravicah v Skupnosti, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 873/2004, v povezavi
         s členi 11(1), 13, od (1) do (3), 16, 27 in 104 navedene uredbe je treba razlagati tako, da lahko imetnik žlahtniteljske pravice
         v Skupnosti ali pridobitelj licence vloži tožbo zaradi kršitve proti tretji osebi, ki je pridobila pridelan material zavarovane
         sorte prek drugega pridobitelja licence, ki je ravnal v nasprotju s pogoji ali omejitvami iz licenčne pogodbe, sklenjene pred
         tem med tem drugim pridobiteljem licence in imetnikom, če se zadevni pogoji ali omejitve neposredno nanašajo na bistvene sestavine
         zadevne žlahtniteljske pravice, kar pa mora presoditi nacionalno sodišče.

      Pri presoji kršitve v takem primeru ni pomembno, ali je tretja oseba, ki je opravljala dejanja v zvezi s prodanim ali oddanim
         pridelanim materialom zavarovane sorte, pogoje ali omejitve iz navedene licenčne pogodbe poznala ali bi jih morala poznati.

      (Glej točki 44 in 49 ter točki 1 in 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 20. oktobra 2011(*)

      „Uredba (ES) št. 2100/94, kakor je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 873/2004 – Razlaga členov 11(1), 13, od (1) do (3), 16, 27, 94 in 104 – Načelo izčrpanja žlahtniteljske pravice v Skupnosti – Licenčna pogodba – Tožba zaradi kršitve proti tretji osebi – Kršitev licenčne pogodbe, ki jo je storil pridobitelj licence v pogodbenih odnosih s tretjo osebo“
      V zadevi C‑140/10,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Hof van Cassatie (Belgija)
         z odločbo z dne 25. februarja 2010, ki je prispela na Sodišče 17. marca 2010, v postopku

      Greenstar-Kanzi Europe NV
      proti
      Jeanu Hustinu,

      Joju Goossensu,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi A. Tizzano, predsednik senata, M. Safjan, M. Ilešič, E. Levits in J.‑J. Kasel (poročevalec), sodniki,
      generalni pravobranilec: N. Jääskinen,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Greenstar-Kanzi Europe NV N. Segers in K. Tielens, odvetnika,
      –        za J. Hustina in J. Goossensa H. Van Gompel in J. Hensen, odvetnika,
      –        za špansko vlado F. Díez Moreno, zastopnik,
      –        za Evropsko komisijo F. Wilman in T. van Rijn, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 7. julija 2011
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 11(1), 13, od (1) do (3), 16, 27, 94 in 104 Uredbe Sveta
         (ES) št. 2100/94 z dne 27. julija 1994 o žlahtniteljskih pravicah v Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje
         3, zvezek 16, str. 390), kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 873/2004 z dne 29. aprila 2004 (UL, posebna izdaja
         v slovenščini, poglavje 3, zvezek 45, str. 178, v nadaljevanju: Uredba št. 2100/94).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo GreenStar-Kanzi Europe NV (v nadaljevanju: GKE) in J. Hustinom ter J. Goossensom
         glede njune domnevne kršitve znamke Kanzi in sorte jablan nicoter ter pravic iz znamke in žlahtniteljske pravice, ki so z
         njima v zvezi, ki pa sta jo storila s tem, da sta tržila jabolka pod znamko Kanzi.

       Pravni okvir
       Pravo Unije
      3        V štirinajsti uvodni izjavi Uredbe št. 2100/94 je navedeno:

      „ker naj žlahtniteljska pravica v Skupnosti velja enotno v vsej Skupnosti, morajo biti trgovski posli z imetnikovim soglasjem
         natančno razmejeni; ker je treba obseg varstva glede na večino nacionalnih sistemov razširiti na neki material sorte, da se
         tako upošteva trgovina prek držav izven Skupnosti, kjer ni varstva; ker je kljub temu treba z uvedbo načela izčrpanja pravic
         zagotoviti, da varstvo ni pretirano.“

      4        Člen 11(1) te uredbe določa:

      „Oseba, ki je vzgojila ali odkrila in razvila sorto, ali njen pravni naslednik, sta oba – oseba in njen naslednik – v nadaljnjem
         besedilu ‚žlahtnitelj‘, upravičena do žlahtniteljske pravice v Skupnosti.“

      5        Člen 13 navedene uredbe določa:

      „1.      Žlahtniteljska pravica v Skupnosti velja tako, da je imetnik ali imetniki žlahtniteljske pravice v Skupnosti, v nadaljnjem
         besedilu ‚imetnik‘, upravičen do opravljanja dejanj iz odstavka 2.

      2.      Ne glede na določbe členov 15 in 16 je potrebna odobritev imetnika za naslednja dejanja, ki zadevajo sestavine sorte ali pridelan
         material zavarovane sorte, v nadaljnjem besedilu ‚material‘:

      (a)      pridelovanje ali razmnoževanje (povečevanje);
      (b)      priprava na razmnoževanje;
      (c)      ponujanje v prodajo;
      (d)      prodajanje ali druge oblike trženja;
      (e)      izvažanje iz Skupnosti;
      (f)      uvažanje v Skupnost;
      (g)      skladiščenje za katere koli namene pod (a) do (f).
      Imetnik lahko svojo odobritev pogojuje in omejuje.
      3.      Določbe odstavka 2 se uporabljajo za pridelan material samo, če je bil pridobljen z neodobreno uporabo sestavin zavarovane
         sorte in če imetnik ni imel primerne priložnosti za izvajanje svoje pravice glede imenovanih sestavin sorte.

      […]“
      6        Člen 16 Uredbe št. 2100/94 določa:

      „Žlahtniteljska pravica v Skupnosti ne zajema dejanj v zvezi s kakršnim koli materialom zavarovane sorte ali sorte, za katero
         veljajo določbe člena 13(5), ki ga je imetnik oddal ali privolil v oddajo drugim kjerkoli v Skupnosti, ali s kakršnim koli
         materialom, izpeljanim iz omenjenega materiala, razen če taka dejanja:

      (a)      pomenijo nadaljnje razmnoževanje te sorte, razen kadar je bilo tako razmnoževanje predvideno ob oddaji materiala;
      ali
      (b)      vključujejo izvoz sestavin sorte v tretjo državo, ki ne zavaruje sort rastlinskega rodu ali vrste, kamor spada sorta, razen
         če je izvozni material namenjen končni porabi.“

      7        Člen 27 te uredbe določa:

      „1.      Žlahtniteljske pravice v Skupnosti so lahko v celoti ali delno predmet pogodbeno podeljenih pravic izkoriščanja. Pravice izkoriščanja
         so lahko izključne ali neizključne.

      2.      Imetnik se lahko sklicuje na pravice iz žlahtniteljske pravice v Skupnosti proti osebi, ki ima pravico izkoriščanja in ki
         nasprotuje kateremu koli pogoju ali omejitvi, povezani z njeno pravico izkoriščanja v skladu z odstavkom 1.“

      8        Člen 94 navedene uredbe določa:

      „1.      Kdor:
      (a)      neupravičeno izvrši enega od dejanj, ki so predpisana v členu 13(2), v zvezi s sorto, za katero je podeljena žlahtniteljska
         pravica v Skupnosti

      […]
      ga imetnik lahko toži na prenehanje take kršitve, plačilo primernega nadomestila ali obojega.
      2.      Kdor krši določbe naklepno ali iz malomarnosti, je razen tega dolžan nadomestiti imetniku vsako nadaljnjo škodo, ki je posledica
         tega dejanja. Če gre za majhno malomarnost, se te zahteve lahko zmanjšajo v skladu z obsegom malomarnosti, vendar ne smejo
         biti manjše od koristi, ki jih je kršitelj iz tega pridobil.“

      9        Člen 104 te uredbe določa:

      „1.      Tožbe zaradi kršitve lahko vloži imetnik. Osebe, ki imajo pravice izkoriščanja, lahko vložijo take tožbe, razen če je pri
         izključni pravici izkoriščanja ta možnost posebej izločena v dogovoru z imetnikom ali s strani urada v skladu s členoma 29
         ali 100(2).

      2.      Vsak, ki ima pravice izkoriščanja, je za namen pridobitve nadomestila za nastalo škodo upravičen, da se vključi v tožbo, ki
         jo zaradi kršitev vloži imetnik.“

       Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      10      Družba Nicolaï NV (v nadaljevanju: Nicolaï) je „žlahtnitelj“ v smislu člena 11(1) Uredbe št. 2100/94 nove sorte jablan, in
         sicer sorte nicoter. Ta sorta edina obrodi jabolka, ki se tržijo pod znamko Kanzi, če izpolnjujejo nekatere kakovostne zahteve.
         Da bi preprečili poslabšanje kakovosti navedene sorte in znamke, je bil uveden sistem, enakovreden selektivnemu distribucijskemu
         omrežju, ki vključuje specifikacije, v katerih so določene omejitve za gojenje dreves ter za pridelavo, shranjevanje, sortiranje
         in trženje sadja.

      11      Prijava v zvezi z jablanami sorte nicoter, ki jo je 27. aprila 2001 vložila družba Nicolaï, je bila 15. junija 2001 objavljena
         v Uradnem listu Urada skupnosti za rastlinske sorte.

      12      Žlahtniteljsko pravico v zvezi s to prijavo je družba Nicolaï 3. septembra 2002 prenesla na družbo Better3fruit NV (v nadaljevanju:
         Better3fruit). Družba Better3fruit je od takrat imetnica žlahtniteljske pravice v Skupnosti, podeljene za drevesa sorte nicoter.

      13      Družba Better3fruit je tudi imetnica znamke jabolk Kanzi.

      14      Družbi Better3fruit in Nicolaï sta leta 2003 sklenili licenčno pogodbo, na podlagi katere je družba Nicolaï pridobila izključno
         pravico do gojenja in trženja jablan sorte nicoter. V navedeni pogodbi je določeno, da družba Nicolaï „ne bo oddajala ali
         prodajala nobenega licenčnega proizvoda, če zadevni pogodbeni partner pred tem ni podpisal licenčne pogodbe za gojenje iz
         priloge 6 (v primeru pridelovalca) ali licenčne pogodbe za trženje iz priloge 7 (v primeru trgovskega partnerja)“.

      15      Družba Nicolaï je 24. decembra 2004 prodala 7000 jablan sorte nicoter J. Hustinu. Ta se v okviru tega posla ni zavezal spoštovati
         nobene posebne zahteve v zvezi s pridelavo jabolk in prodajo pridelka.

      16      Licenčna pogodba, sklenjena leta 2003 med družbama Better3fruit in Nicolaï, je bila razvezana 20. januarja 2005. Družba GKE
         je na dan, glede katerega stranki v postopku v glavni stvari ne soglašata, za jablane sorte nicoter pridobila izključne pravice
         izkoriščanja, ki jih daje žlahtniteljska pravica. Tako je postala pridobitelj licence namesto družbe Nicolaï.

      17      4. decembra 2007 je bilo ugotovljeno, da je J. Goossens prodajal jabolka znamke Kanzi. Izkazalo se je, da mu je ta jabolka
         dobavil J. Hustin.

      18      Družba GKE je zato vložila tožbo zaradi kršitve žlahtniteljske pravice v Skupnosti proti J. Hustinu in J. Goossensu. Predsednik
         Rechtbank van koophandel te Antwerpen, ki je odločal v postopku za izdajo začasne odredbe, je 29. januarja 2008 odločil, da
         sta J. Hustin in J. Goossens kršila žlahtniteljsko pravico v Skupnosti družbe GKE.

      19      Hof van beroep te Antwerpen je spremenilo to odločitev s sodbo z dne 24. aprila 2008. Navedeno sodišče je odločilo, da ker
         družba Nicolaï dejansko ni spoštovala svojih obveznosti iz licenčne pogodbe, J. Hustin in J. Goossens nista kršila žlahtniteljske
         pravice družbe GKE, ker omejitve iz licenčne pogodbe, sklenjene med družbama Better3fruit in Nicolaï, zanju niso veljale.

      20      Družba GKE je vložila kasacijsko pritožbo zoper to sodbo pri Hof van beroep te Antwerpen. Ker je Hof van Cassatie dvomilo
         o obsegu pravila o izčrpanju, kot je določeno v členu 16 Uredbe št. 2100/94, je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno
         odločanje predložilo ti vprašanji:

      „1.      Ali je mogoče člen 94 Uredbe št. 2100/94 […] v zvezi s členi 11(1), 13, od (1) do (3), 16, 27 in 104 [te] uredbe […] razlagati
         tako, da lahko imetnik ali pridobitelj licence vloži tožbo zaradi kršitve proti osebi, ki opravlja dejanja v zvezi z materialom,
         ki ji ga je prodal ali oddal pridobitelj licence, ki je ravnal v nasprotju z omejitvami v zvezi s prodajo tega materiala,
         določene z licenčno pogodbo med njim in imetnikom žlahtniteljske pravice v Skupnosti?

      2.      Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, ali je za preverjanje te kršitve pomembno, ali je oseba, ki opravlja navedena
         dejanja, omejitve iz zadevne licenčne pogodbe poznala ali bi jih morala poznati?“

       Vprašanji za predhodno odločanje
      21      Predložitveno sodišče želi s prvim vprašanjem v bistvu izvedeti, ali lahko imetnik žlahtniteljske pravice v Skupnosti ali
         pridobitelj licence za to pravico vloži tožbo zaradi kršitve proti tretji osebi, ki je pridobila material od drugega pridobitelja
         licence, ne da bi ta pri prodaji materiala spoštoval pogoje ali omejitve iz licenčne pogodbe, sklenjene med njim in imetnikom.

      22      Najprej je treba ugotoviti, da se postopek v glavni stvari nanaša izključno na vprašanje, ali lahko nov pridobitelj licence,
         in sicer družba GKE, vloži tožbo zaradi kršitve proti tretji osebi, to sta v obravnavani zadevi J. Hustin in J. Goossens,
         ki sta pridobila material od prejšnjega pridobitelja licence, v tem primeru družbe Nicolaï, ki je pri prodaji tega materiala
         ravnala v nasprotju s pogoji ali omejitvami iz licenčne pogodbe, ki jo je pred tem sklenila z imetnikom žlahtniteljske pravice
         v Skupnosti, in sicer z družbo Better3fruit.

      23      Čeprav prva hipoteza predložitvenega sodišča, to je možnost imetnika, da sam vloži tako tožbo zaradi kršitve proti tretji
         osebi, glede na posebnosti postopka v glavni stvari ni upoštevna, je treba vendar ugotoviti, da člen 94(1) Uredbe št. 2100/94
         določa, da ima imetnik žlahtniteljske pravice v Skupnosti pravico vložiti tožbo zaradi kršitve.

      24      Glede na to, da je pravica pridobitelja licence vložiti tako tožbo odvisna od pravice imetnika, je treba najprej natančno
         ugotoviti, kateri pogoji so v Uredbi št. 2100/94 določeni za imetnika za izvrševanje te pravice.

      25      Navesti je treba, da so v zvezi z žlahtniteljsko pravico v Uredbi št. 2100/94 določene različne ravni varstva in različna
         pravna sredstva.

      26      Prvič, obstaja „primarno“ varstvo, ki pokriva sestavine sorte v skladu s členom 13(2) Uredbe št. 2100/94. Pridelan material
         je predmet „sekundarnega“ varstva, ki je kljub omembi v členu 13(2) te uredbe zelo omejeno z odstavkom 3 tega člena. Čeprav
         sestavine sorte in pridelani material spadajo pod pojem „material“ v smislu člena 13(2) navedene uredbe, se varstvo, predvideno
         za ti kategoriji, vseeno razlikuje.

      27      Drugič, Uredba št. 2100/94 ureja več možnosti tožbe. V skladu s členom 94(1) te uredbe lahko imetnik proti osebi, ki neupravičeno
         izvrši enega od dejanj, ki so določena v členu 13(2), v zvezi s sorto, za katero je podeljena žlahtniteljska pravica v Skupnosti,
         vloži tožbo zaradi kršitve.

      28      Kar posebej zadeva licenčne pogodbe, člen 27(2) Uredbe št. 2100/94 določa, da se imetnik lahko sklicuje na žlahtniteljske
         pravice v Skupnosti proti pridobitelju licence, ki ravna v nasprotju s katerim koli pogojem ali omejitvijo v zvezi z njegovo
         licenco v skladu z odstavkom 1 tega člena.

      29      Torej je treba razlikovati po eni strani tožbe, ki jih imetnik vloži proti pridobitelju licence, in po drugi strani tožbe,
         vložene proti tretji osebi, ki neupravičeno izvrši dejanja v zvezi z varovanim materialom.

      30      Kar zadeva drugega od teh dveh primerov, ki je predmet spora v glavni stvari, je treba dodati, da člen 104(1) Uredbe št. 2100/94
         določa, da lahko pridobitelj licence vloži tožbo zaradi kršitve namesto imetnika. Družba GKE, ki je pridobitelj licence, je
         torej pooblaščena za vložitev tožbe zaradi kršitve proti J. Hustinu in J. Goossensu.

      31      Vendar je treba navesti, da v skladu s pravilom, imenovanim „izčrpanje“, iz člena 16 Uredbe št. 2100/94, žlahtniteljska pravica
         v Skupnosti ne zajema dejanj v zvezi z materialom zavarovane sorte, ki ga je imetnik oddal ali privolil v oddajo drugim kjer
         koli v Evropski uniji, razen če taka dejanja pomenijo nadaljnje razmnoževanje te sorte, pri čemer tako razmnoževanje ni bilo
         predvideno ob oddaji materiala, ali če taka dejanja pomenijo izvoz sestavin sorte v tretjo državo, ki ne zavaruje sort rastlinskega
         rodu ali vrste, v katero spada sorta, pri čemer izvozni material ni namenjen končni porabi.

      32      Iz tega člena 16 Uredbe št. 2100/94 in iz pravila, ki je v njem določeno, izhaja, da je v okviru zadeve, kakršna je obravnavana
         v postopku v glavni stvari, tožbo zaradi kršitve, ki jo je vložila družba GKE kot nov pridobitelj licence, ki ravna namesto
         imetnika, to je družbe Better3fruit, proti J. Hustinu in J. Goossensu, mogoče upoštevati le, kadar pravica imetnika ni izčrpana.

      33      V zvezi s tem je iz spisa razvidno, da sta družbi Better3fruit in Nicolaï sklenili licenčno pogodbo, na podlagi katere je
         družba Better3fruit družbi Nicolaï podelila izključno pravico do gojenja in trženja jablan sorte nicoter ter uporabo pravic,
         povezanih s temi jablanami.

      34      Ta licenčna pogodba vsebuje pogoje oziroma omejitve, na podlagi katerih družba Nicolaï ni imela pravice oddati nobenega proizvoda,
         ki je predmet izključne pravice, ne da bi se zadevna tretja oseba zavezala, da bo spoštovala navedene pogoje ali omejitve.

      35      Treba je torej preučiti, ali je glede na elemente, navedene v prejšnjih dveh točkah, pravica imetnika žlahtniteljske pravice
         v Skupnosti izčrpana.

      36      Do zdaj načela izčrpanja, ki je določeno v členu 16 Uredbe št. 2100/94, Sodišče še ni razlagalo.

      37      Predložitveno sodišče se sprašuje, ali se sodna praksa Sodišča v zvezi z načelom izčrpanja na področju prava znamk vseeno
         uporablja po analogiji.

      38      Iz te sodne prakse, ki se nanaša na odnose med imetnikom znamke in pridobiteljem licence, je razvidno, da je treba dajanje
         na trg proizvodov, ki jih pridobitelj licence označi z znamko, načeloma obravnavati kot opravljeno s soglasjem imetnika znamke
         (glej sodbo z dne 23. aprila 2009 v zadevi Copad, C‑59/08, ZOdl., str. I‑3421, točka 46).

      39      Vendar v skladu s to sodno prakso licenčna pogodba ni enakovredna absolutnemu in brezpogojnemu soglasju imetnika za to, da
         pridobitelj licenc daje na trg proizvode, označene s to znamko (glej zgoraj navedeno sodbo Copad, točka 47).

      40      Kar pa zadeva žlahtniteljsko pravico, člen 27(2) Uredbe št. 2100/94 izrecno določa, da se imetnik lahko sklicuje na žlahtniteljske
         pravice proti pridobitelju licence, kadar ta krši eno od določb licenčne pogodbe.

      41      Kar pa zadeva tožbo zaradi kršitve proti tretji osebi iz člena 94 Uredbe št. 2100/94, je treba upoštevati štirinajsto uvodno
         izjavo te uredbe, po kateri varstvo, do katerega je upravičen imetnik, ni pretirano. Torej je treba ugotoviti, da kršitev
         katere koli določbe licenčne pogodbe ne more povzročiti, da soglasja imetnika v nobenem primeru ni. Predvsem se ne more šteti,
         da soglasja ni, kadar pridobitelj licence krši določbo licenčne pogodbe, ki ni v zvezi s soglasjem za dajanje na trg in torej
         tudi ne z izčrpanjem pravice imetnika.

      42      Ker spis, ki je bil predložen Sodišču, ne vsebuje kopij prilog 6 in 7 k licenčni pogodbi, na kateri se sklicuje zadevna določba
         navedene pogodbe, Sodišče ne razpolaga z dovolj elementi, da bi določilo vrsto določbe v postopku v glavni stvari. Tako je
         predložitveno sodišče tisto, ki mora na podlagi dejstev in okoliščin zadeve, ki mu je predložena, opredeliti določbe zadevne
         licenčne pogodbe.

      43      Če bo predložitveno sodišče ugotovilo, da je pridobitelj licence pri oddaji varovanega materiala ravnal v nasprotju s pogojem
         ali omejitvijo iz licenčne pogodbe, ki neposredno zadeva bistvene sestavine žlahtniteljske pravice, je treba ugotoviti, da
         je bila ta oddaja materiala s strani pridobitelja licence tretji osebi opravljena brez soglasja imetnika in da torej pravica
         imetnika ni izčrpana. Nasprotno pa ob kršitvi katerih koli drugih pogodbenih določb pride do izčrpanja pravice imetnika.

      44      Glede na zgoraj navedeno je treba na prvo zastavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 94 Uredbe št. 2100/94 v povezavi
         s členi 11(1), 13, od (1) do (3), 16, 27 in 104 navedene uredbe v okoliščinah, kot so te v postopku v glavni stvari, razlagati
         tako, da lahko imetnik ali pridobitelj licence vloži tožbo zaradi kršitve proti tretji osebi, ki je pridobila material prek
         drugega pridobitelja licence, ki je ravnal v nasprotju s pogoji ali omejitvami iz licenčne pogodbe, sklenjene pred tem med
         tem drugim pridobiteljem licence in imetnikom, če se zadevni pogoji ali omejitve neposredno nanašajo na bistvene sestavine
         zadevne žlahtniteljske pravice, kar pa mora presoditi predložitveno sodišče.

      45      Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je pri presoji kršitve treba ugotoviti, ali je tretja oseba,
         ki opravlja dejanja v zvezi s prodanim ali oddanim materialom, pogoje ali omejitve iz zadevne licenčne pogodbe poznala ali
         bi jih morala poznati.

      46      V zvezi s tem je treba navesti, da člen 94(1) Uredbe št. 2100/94 določa pogoje, pod katerimi lahko imetnik žlahtniteljske
         pravice v Skupnosti vloži tožbo zaradi kršitve proti storilcu kršitve, da bi dosegel bodisi prenehanje kršitve, bodisi plačilo
         ustrezne odškodnine, bodisi kombinacijo teh dveh oblik ravnanja.

      47      V odstavku 2 tega člena so našteti primeri, v katerih lahko imetnik tudi vloži tožbo proti storilcu kršitve, da bi pridobil
         povrnitev škode, ki mu je bila povzročena s kršitvijo. Imetnik lahko v skladu z navedenim odstavkom 2 zahteva tako povrnitev
         nastale škode, kadar je storilec kršitve ravnal naklepno ali iz malomarnosti. Če gre za majhno malomarnost, se pravica imetnika
         do odškodnine načeloma lahko zmanjša.

      48      Iz primerjave besedila teh dveh odstavkov izhaja, da odstavek 1 ne vsebuje nobenega subjektivnega elementa. Zato je treba
         ugotoviti, da subjektivni elementi, kot je poznavanje pogojev ali omejitev iz licenčne pogodbe, načeloma nimajo nobene vloge
         pri presoji kršitve in pravice do vložitve tožbe proti storilcu take kršitve.

      49      Glede na zgoraj navedeno je treba na drugo zastavljeno vprašanje odgovoriti, da pri presoji kršitve ni pomembno, ali je tretja
         oseba, ki je opravljala dejanja v zvezi s prodanim ali oddanim materialom, pogoje ali omejitve iz zadevne licenčne pogodbe
         poznala ali bi jih morala poznati.

       Stroški
      50      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      1.      Člen 94 Uredbe Sveta (ES) št. 2100/94 z dne 27. julija 1994 o žlahtniteljskih pravicah v Skupnosti, kakor je bila spremenjena
            z Uredbo Sveta št. 873/2004 z dne 29. aprila 2004, v povezavi s členi 11(1), 13, od (1) do (3), 16, 27 in 104 navedene uredbe
            je treba v okoliščinah, kot so te v postopku v glavni stvari, razlagati tako, da lahko imetnik ali pridobitelj licence vloži
            tožbo zaradi kršitve proti tretji osebi, ki je pridobila material prek drugega pridobitelja licence, ki je ravnal v nasprotju
            s pogoji ali omejitvami iz licenčne pogodbe, sklenjene pred tem med tem drugim pridobiteljem licence in imetnikom, če se zadevni
            pogoji ali omejitve neposredno nanašajo na bistvene sestavine zadevne žlahtniteljske pravice, kar pa mora presoditi predložitveno
            sodišče.
      2.      Pri presoji kršitve ni pomembno, ali je tretja oseba, ki je opravljala dejanja v zvezi s prodanim ali oddanim materialom,
            pogoje ali omejitve iz zadevne licenčne pogodbe poznala ali bi jih morala poznati.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nizozemščina.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 1. julija 2010.#Emanuela Sbarigia proti Azienda USL RM/A in drugi.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunale amministrativo regionale per il Lazio - Italija.#Nacionalna zakonodaja, ki ureja obratovalni čas lekarn in dneve, ko so te zaprte - Oprostitev - Oblast odločanja pristojnih organov.#Zadeva C-393/08.

text:
      Zadeva C-393/08
      Emanuela Sbarigia
      proti
      Azienda USL RM/A in drugim
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo
      Tribunale amministrativo regionale per il Lazio)
      „Nacionalna zakonodaja, ki ureja obratovalni čas lekarn in dneve, ko so te zaprte – Oprostitev – Oblast odločanja pristojnih organov“
      Povzetek sodbe
      1.        Vprašanja za predhodno odločanje – Dopustnost – Meje
      (člen 234 ES)
      2.        Vprašanja za predhodno odločanje – Pristojnost Sodišča
      (člen 234 ES)
      3.        Konkurenca – Pravila Skupnosti – Obveznosti držav članic
      (členi 10 ES, 81 ES in 82 ES)
      1.        Le nacionalna sodišča, pred katerimi teče sodni postopek in ki morajo prevzeti odgovornost za sodbo, ki jo izdajo, lahko glede
         na posebnosti zadeve presodijo o nujnosti sprejetja predhodne odločbe, da bi lahko izdala sodbo, in o upoštevnosti vprašanj,
         ki jih zastavijo Sodišču. Če se postavljena vprašanja nanašajo na razlago prava Unije, mora Sodišče načeloma odločiti. Zato
         obstaja domneva o upoštevnosti vprašanj o pravu Unije. Zavrnitev predloga nacionalnega sodišča je tako mogoča samo, če je
         jasno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora v postopku o glavni stvari,
         če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo pravnih in dejanskih elementov, ki so potrebni za to, da bi lahko na
         zastavljena vprašanja dalo uporabne odgovore.

      (Glej točki 19 in 20.)
      2.        Če so v okviru vprašanja za predhodno odločanje vsi elementi spora, o katerem odloča predložitveno sodišče, omejeni na eno
         samo državo članico, bi lahko ta odgovor kljub temu koristil predložitvenemu sodišču, zlasti če bi nacionalno pravo določalo,
         da državljan zadevne države članice uživa enake pravice kot državljan iz druge države članice na podlagi prava Unije v enakem
         položaju.

      Primer, na katerega se sklicuje v prejšnji točki, se nanaša na pravice, ki bi jih državljan druge države članice lahko imel
         na podlagi prava Unije, če bi bil v enakem položaju kot tožeča stranka v postopku v glavni stvari, ki upravlja lekarno na
         posebnem občinskem območju in zoper katero je pristojni nacionalni organ na podlagi nacionalne ureditve sprejel odločbo glede
         prošnje, s katero se nikakor ne izpodbija v tej ureditvi določen splošni sistem ureditve obratovalnih časov in dopustov za
         lekarne, ampak se želi le kot izjemo od tega splošnega sistema pridobiti dovoljenje, da bi se odpovedalo vsakršnemu zaprtju.

      Glede na posebne okoliščine v postopku v glavni stvari je tako očitno, da razlaga člena 49 ES, ki jo glede na odločbo predlaga
         predložitveno sodišče, ni upoštevna za rešitev spora o glavni stvari.

      (Glej točke od 23 do 25.)
      3.        Določbe prava Unije na področju konkurence, zlasti členi od 81 ES do 86 ES, očitno niso uporabne za nacionalno ureditev, ki
         se nanaša na morebitno odobritev izjeme glede obratovalnega časa lekarne, ki je na posebnem občinskem območju. Taka ureditev
         kot taka, ali če se uporabi, ne more prizadeti trgovine med državami članicami v smislu členov 81 ES in 82 ES.

      (Glej točki 29 in 32.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 1. julija 2010(*)

      „Nacionalna zakonodaja, ki ureja obratovalni čas lekarn in dneve, ko so te zaprte – Oprostitev – Oblast odločanja pristojnih organov“
      V zadevi C‑393/08,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Tribunale amministrativo
         regionale per il Lazio (Italija) z odločbo z dne 21. maja 2008, ki je prispela na Sodišče 10. septembra 2008, v postopku

      Emanuela Sbarigia
      proti
      Azienda USL RM/A,

      Comune di Roma,

      Assiprofar – Associazione Sindacale Proprietari Farmacia,

      Ordine dei Farmacisti della Provincia di Roma,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi A. Tizzano, predsednik senata, E. Levits (poročevalec), A. Borg Barthet, J.-J. Kasel, sodniki in M. Berger, sodnica,

      generalni pravobranilec: N. Jääskinen,
      sodna tajnica: R. Şereş, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 17. decembra 2009,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za E. Sbarigia V. Cerulli Irelli in M. Di Giandomenico, odvetnika,
      –        za Comune di Roma R. Murra, odvetnik,
      –        za Assiprofar – Associazione Sindacale Proprietari Farmacia M. Luciani in I. Perego, odvetnika,
      –        za Ordine dei Farmacisti della Provincia di Roma S. Cicciotti, odvetnik,
      –        za italijansko vlado G. Palmieri, zastopnica, skupaj z M. Russo, avvocato dello Stato,
      –        za grško vlado S. Spyropoulos, Z. Chatzipavlou in V. Karra, zastopniki,
      –        za nizozemsko vlado C. M. Wissels in D. J. M. de Grave, zastopnika,
      –        za avstrijsko vlado C. Pesendorfer in T. Kröll, zastopnika,
      –        za Evropsko komisijo E. Traversa in C. Cattabriga, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 11. marca 2010
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 49 ES, od 81 ES do 86 ES, 152 ES in 153 ES.

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med E. Sbarigia, lastnico lekarne, in Azienda Unità Sanitaria Locale „Roma A“ (v nadaljevanju:
         ASL RM/A), pristojnim organom občine Rim, glede odločbe ASL RM/A, s katero sta bili zavrnjeni prošnji, ki ju je vložila E.
         Sbarigia za dovoljenje, da se ne drži obratovalnega časa in zaprtja, zlasti zaprtja zaradi letnega dopusta poleti 2006.

       Pravni okvir
      3        Zakonodaja, ki se uporablja v zadevi v postopku v glavni stvari, je zakon dežele Lacij št. 26 z dne 30. julija 2002, ki ureja
         urnike, dežurstva in dopuste lekarn (Legge Regionale Lazio n. 26 del 30 juglio 2002, Disciplina dell’orario, dei turni e delle
         ferie delle farmacie aperte al pubblico, Bollettino Ufficiale della Regione Lazio št. 23, redni dodatek št. 5 z dne 20. avgusta 2002, in GURI št. 24, posebna serija št. 3 z dne 14. junija 2003, v nadaljevanju:
         L.R. 26/02).

      4        Členi od 2 do 8 L.R. 26/02 določajo obratovalni čas, prostovoljna dežurstva, tedensko zaprtje in letne dopuste lekarn. Zlasti
         so predpisani najdaljši obratovalni čas, obvezno zaprtje ob nedeljah, praznikih in pol dneva na teden ter najkrajše obdobje
         za letni dopust.

      5        Člen 10 L.R. 26/02 določa:

      „1.       V občini Rim vsaka [lokalna zdravstvena enota (v nadaljevanju: USL)] ob dogovoru z drugimi zadevnimi USL sprejme ukrepe, ki
         so predvideni s tem zakonom in spadajo v okvir njene pristojnosti.

      2.       Za lekarne v posebnih občinskih območjih se lahko tedenski obratovalni čas, dopusti mestnih lekarn in pol prostega dneva na
         teden […] spremenijo z odločbo krajevno pristojne USL ob soglasju župana zadevne občine, pokrajinske lekarniške zbornice in
         najbolj reprezentativnih pokrajinskih poklicnih organizacij javnih in zasebnih lekarn.“

       Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      6        E. Sbarigia je lastnica lekarne na območju, imenovanem del Tridente, v zgodovinskem središču Rima. Ta četrt, ki je namenjena
         izključno pešcem, je v središču turističnega območja tega mesta.

      7        Zaradi te lokacije in precejšnjega povečanja števila uporabnikov julija in avgusta je tožeča stranka v postopku v glavni stvari
         31. maja 2006 pri krajevno pristojni ASL RM/A vložila prošnjo na podlagi člena 10(2) L.R. 26/02, s katero je zaprosila za
         dovoljenje, da bi se odpovedala zaprtju med dopusti poleti 2006. Ta prošnja je bila zavrnjena z odločbo z dne 22. junija 2006,
         zoper katero je E. Sbarigia pri predložitvenem sodišču vložila tožbo.

      8        E. Sbarigia je pred odločitvijo o tožbi z drugo prošnjo z dne 18. oktobra 2006 razširila prvo in zaprosila za oprostitev zaprtja
         za letne dopuste in praznike ter za podaljšanje tedenskega obratovalnega časa skozi vse leto. V zvezi s tem je trdila, da
         je bilo podobno dovoljenje 8. septembra 2006 izdano neki drugi lekarni, ki obratuje blizu železniške postaje Termini, ima
         pa prav tako posebno sestavo strank kot njena lekarna.

      9        Z odločbo št. 119945/P z dne 22. marca 2007 je ASL RM/A zavrnil tudi to drugo prošnjo in E. Sbarigia je glede te odločbe predložila
         dodatne tožbene razloge in zahtevala izdajo začasne odredbe.

      10      Predložitveno sodišče je s sklepom z dne 22. junija 2007 ugodilo predlogu za odložitev izvršitve odločbe z dne 22. marca 2007
         in vrnilo zadevo ASL RM/A v ponovno odločanje.

      11      ASL RM/A je nato sprejel odločbo št. 40249 z dne 1. avgusta 2007, s katero je na podlagi člena 10(2) L.R. 26/02 ob upoštevanju
         negativnih mnenj občine Rim, Ordine dei Farmacisti della Provincia di Roma (lekarniške zbornice pokrajine Rim) ter poklicnih
         združenj Assiprofar – Associazione Sindacale Proprietari Farmacia (v nadaljevanju: Assiprofar) znova zavrnil prošnjo tožeče
         stranke v postopku v glavni stvari.

      12      E. Sbarigia je zoper to zadnjo odločbo vložila tožbo in v postopku, ki poteka pred predložitvenim sodiščem, uveljavljala nove
         tožbene razloge.

      13      Po mnenju Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (pokrajinsko upravno sodišče v Laciju) obravnavanje lekarniških
         storitev kot javnih storitev, s katerimi se zagotavlja varovanje zdravja uporabnikov, ne zadošča za upravičenje zavezujočih
         določb o obratovalnem času lekarn. Liberalizacija urnika in odprtja za vse lekarne – kar je poleg tega priporočeno v poročilu
         z dne 1. februarja 2007, ki ga je sprejel Autorità garante della concorrenza e del mercato (nacionalni organ, ki zagotavlja
         konkurenco in tržne razmere) – naj bi omogočila splošno povečanje ponudbe (s porazdelitvenimi načrti naj bi se zagotovila
         enakomerna geografska porazdelitev lekarn) v korist strank.

      14      Poleg tega naj bi se zdele določbe L.R. 26/02 pretirane in neupravičene. Javni interes in zahteve, povezane z lekarniškimi
         storitvami, naj bi bili namreč nedvomno bolje zaščiteni z ukrepi za liberalizacijo obratovalnega časa lekarn, ki bi bili ugodni
         za razvoj konkurence.

      15      Zato predložitveno sodišče dvomi o združljivosti omejitev, ki so sporne v postopku v glavni stvari, z načeli prava Skupnosti
         s področja varstva svobodne konkurence v zvezi z gospodarskimi družbami ter z ukrepi Evropske unije, katerih cilj sta izboljšanje
         in varovanje zdravja. Zlasti meni, da zakonski okvir o organizaciji lekarniških storitev, ki trenutno velja v deželi Lacij,
         preprečuje učinkovit prispevek k varovanju javnega zdravja.

      16      V teh okoliščinah je Tribunale amministrativo regionale per il Lazio prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje
         predložilo ti vprašanji:

      „1.       Ali so določbe [L.R. 26/02], v skladu s katerimi se [lekarnarji] ne smejo odpovedati letnemu dopustu in ki določajo omejitve
         glede […] obratovanja [lekarn] in v skladu s katerimi je lekarnam v občini Rim mogoče odstopanje od teh omejitev (člen 10(2))
         dovoliti le pod pogojem, da uprava, ki ima glede tega diskrecijsko pravico (v soglasju z enotami in organizacijami iz tega
         člena), oceni, da je izpolnjeno merilo posebnega občinskega območja, v skladu z načeloma Skupnosti varstva svobodne konkurence
         in svobode opravljanja storitev, določenima med drugim v členih 49 [ES in od] 81 [ES do] 86 ES?

      2.       Ali je v skladu s členoma 152 [ES] in 153 [ES], da se lekarniški javni službi zaradi varovanja javnega zdravja predpišejo
         omejitve ali prepovedi glede dnevnega, tedenskega in letnega obratovalnega časa lekarn, kakršne so določene v L.R. 26/02,?“

       Vprašanji za predhodno odločanje
       Dopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe
      17      Italijanska in grška vlada v pisnih stališčih izpodbijata dopustnost tega predloga za sprejetje predhodne odločbe. Assiprofar
         in implicitno Ordine dei Farmacisti della Provincia di Roma sta na obravnavi podala enako mnenje.

      18      Italijanska vlada navaja zlasti, da predložitveno sodišče nikakor ne pojasnjuje dejanskih in pravnih elementov, ki so ga pripeljali
         do vprašanja o združljivosti upoštevne nacionalne določbe z določbami Pogodbe ES, ki jih navaja. Grška vlada, Assiprofar in
         Ordine dei Farmacisti della Provincia di Roma pa zatrjujejo, da vprašanji za predhodno odločanje nimata nobene zveze s pravom
         Unije, ker ni čezmejnega elementa.

      19      V zvezi s tem je treba poudariti, da lahko le nacionalna sodišča, pred katerimi teče sodni postopek in ki morajo prevzeti
         odgovornost za sodbo, ki jo izdajo, glede na posebnosti zadeve presodijo o nujnosti sprejetja predhodne odločbe, da bi lahko
         izdala sodbo, in o upoštevnosti vprašanj, ki jih zastavijo Sodišču. Če se postavljena vprašanja nanašajo na razlago prava
         Unije, mora Sodišče načeloma odločiti (glej sodbo z dne 10. marca 2009 v zadevi Hartlauer, C-169/07, ZOdl., str. I‑1721, točka
         24 in navedena sodna praksa).

      20      Zato obstaja domneva o upoštevnosti vprašanj o pravu Unije. Zavrnitev predloga nacionalnega sodišča je tako mogoča samo, če
         je jasno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora v postopku o glavni stvari,
         če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo pravnih in dejanskih elementov, ki so potrebni za to, da bi lahko na
         zastavljena vprašanja dalo uporabne odgovore (glej v tem smislu sodbi z dne 5. decembra 2006 v združenih zadevah Cipolla in
         drugi, C-94/04 in C-202/04, ZOdl., str. I‑11421, točka 25, in z dne 7. junija 2007 v združenih zadevah Van der Weerd in drugi,
         od C-222/05 do C‑225/05, ZOdl., str. I-4233, točka 22).

      21      Glede ugovora nedopustnosti, ki ga navaja italijanska vlada, je treba ugotoviti, da predložitvena odločba zadostno opisuje
         pravni in dejanski okvir spora o glavni stvari in da je na podlagi informacij, ki jih je poslalo predložitveno sodišče, mogoče
         določiti obseg zastavljenih vprašanj. Ta odločba je tako dala zainteresiranim dejansko možnost predstaviti stališča v skladu
         s členom 23 Statuta Sodišča, kar je tudi razvidno iz vsebine stališč, predloženih Sodišču.

      22      Tega ugovora zato ni mogoče sprejeti.

      23      Glede trditev Assiprofar, Ordine dei Farmacisti della Provincia di Roma in grške vlade, da so vsi elementi spora o glavni
         stvari omejeni na eno državo članico, je treba navesti, da je lahko odgovor Sodišča, kakor izhaja iz njegove sodne prakse,
         uporaben za predložitveno sodišče tudi v takih okoliščinah, zlasti če bi nacionalno pravo zahtevalo, da državljan te države
         članice uživa enake pravice, kot jih ima v enakem položaju na podlagi prava Unije državljan druge države članice (glej zlasti
         sodbo z dne 30. marca 2006 v zadevi Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, C-451/03, ZOdl., str. I-2941, točka 29; zgoraj
         navedeno sodbo Cipolla in drugi, točka 30, in sodbo z dne 1. junija 2010 v združenih zadevah Blanco Pérez in Chao Gómez, C-570/07
         in C-571/07, še neobjavljena v ZOdl., točka 36).

      24      Primer, na katerega se sklicuje v sodni praksi, navedeni v prejšnji točki, se v obravnavani zadevi v okviru postopka v glavni
         stvari nanaša na pravice, ki bi jih državljan druge države članice lahko imel na podlagi prava Unije, če bi bil v enakem položaju
         kot E. Sbarigia, ki upravlja lekarno na posebnem občinskem območju v občini Rim in zoper katero je pristojni nacionalni organ
         na podlagi člena 10(2) L.R. 26/02 sprejel odločbo glede prošnje, s katero se nikakor ne izpodbija v tem zakonu določen splošni
         sistem ureditve obratovalnih časov in dopustov za lekarne, ampak se želi le kot izjemo od tega splošnega sistema pridobiti
         dovoljenje, da bi se odpovedalo vsakršnemu zaprtju.

      25      Glede na posebne okoliščine v postopku v glavni stvari je tako očitno, da razlaga člena 49 ES, ki jo glede na odločbo predlaga
         predložitveno sodišče, ni upoštevna za rešitev spora o glavni stvari.

      26      Kot je generalni pravobranilec navedel v točki 72 in 73 sklepnih predlogov, je namreč iz stalne sodne prakse razvidno, da
         spada državljan neke države članice, ki stalno in trajno opravlja poklicno dejavnost v drugi državi članici, v okvir poglavja
         Pogodbe ES, ki zadeva pravico do ustanavljanja, in ne v okvir poglavja o storitvah (glej zlasti sodbi z dne 21. junija 1974
         v zadevi Reyners, 2/74, Recueil, str. 631, točka 21, in z dne 30. novembra 1995 v zadevi Gebhard, C‑55/94, Recueil, str. I-4165,
         točka 28).

      27      Glede preostalega, natančneje glede svobode ustanavljanja, čeprav Tribunale amministrativo regionale per il Lazio Sodišču
         ni izrecno predlagalo razlage člena 43 ES, je očitno videti, da tudi ta člen ni upošteven v okviru spora, ki poteka pred predložitvenim
         sodiščem.

      28      Zadevna lekarna je namreč v obravnavani zadevi, kot je že bilo poudarjeno v točki 23 te sodbe, stalno ustanovljena na območju
         izključno za pešce v središču mesta Rim in njena lastnica, tudi če bi šlo za državljanko iz druge države članice, že trajno
         opravlja poklicno dejavnost. V postopku v glavni stvari se o pravici do ustanavljanja iz člena 43 ES zato očitno ne dvomi.

      29      Po tem pojasnilu je treba ugotoviti, da niti druge določbe prava Unije na področju konkurence – zlasti členi od 81 ES do 86
         ES – razlago katerih predlaga predložitveno sodišče, očitno niso uporabne v zadevi iz postopka v glavni stvari.

      30      Treba je namreč poudariti, prvič, da členi od 83 ES do 85 ES v okviru spora, o katerem odloča predložitveno sodišče, nikakor
         niso upoštevni, saj gre bodisi za popolnoma postopkovne določbe (člena 83 ES in 85 ES) bodisi za prehodne določbe (člen 84 ES).

      31      Drugič, čeprav se člena 81 ES in 82 ES res nanašata le na ravnanje podjetij, in ne na zakonodajo ali druge predpise, ki jih
         sprejmejo države članice, to še ne pomeni, da ta člena v povezavi s členom 10 ES, ki določa dolžnost sodelovanja, držav članic
         ne zavezujeta k temu, da ne sprejmejo ukrepov ali jih ohranjajo v veljavi, tudi zakonske ali podzakonske, ki bi lahko izničili
         polni učinek pravil konkurence, ki veljajo za podjetja (glej zgoraj navedeno sodbo Cipolla in drugi, točka 46 in navedena
         sodna praksa).

      32      V zvezi s tem pa je očitno, da nacionalna ureditev, ki je sporna v postopku v glavni stvari in ki se nanaša na morebitno odobritev
         izjeme glede obratovalnega časa lekarne, ki je na posebnem občinskem območju občine Rim, kot taka, ali če se uporabi, ne more
         prizadeti trgovine med državami članicami v smislu členov 81 ES in 82 ES (glej a contrario sodbe z dne 17. oktobra 1972 v zadevi Vereniging van Cementhandelaren proti Komisiji, 8/72, Recueil, str. 977, točka 29; z
         dne 10. decembra 1991 v zadevi Merci convenzionali porto di Genova, C-179/90, Recueil, str. I-5889, točki 14 in 15, in z dne
         19. februarja 2002 v zadevi Arduino, C‑35/99, Recueil, str. I-1529, točka 33).

      33      Zato je treba šteti, da prvo vprašanje predložitvenega sodišča v delu, ki se nanaša na člena 81 ES in 82 ES, ni dopustno.

      34      Tretjič, iz dejstva, da se navedeni določbi prava Unije s področja konkurence ne uporabljata v postopku v glavni stvari, je
         razvidno, da se v njem ne uporabi niti člen 86 ES.

      35      Glede člena 28 ES, na katerega so se sklicevali nekateri zainteresirani, ki so predložili stališča Sodišču, je treba zavoljo
         celovitosti ugotoviti, da je treba iz razlogov, navedenih v točki 32 te sodbe, prizadetost trgovine med državami članicami
         in tako možnost ovire prostega pretoka blaga prav tako zavrniti.

      36      Iz tega sledi, da razlaga člena 28 ES ni upoštevna za rešitev spora, o katerem odloča predložitveno sodišče.

      37      Nazadnje, glede členov 152 ES in 153 ES, na katera se predložitveno sodišče sklicuje v drugem vprašanju, zadostuje navesti,
         da sta – kakor je poudaril generalni pravobranilec v točkah od 48 do 51 sklepnih predlogov in kot so poudarili skoraj vsi
         zainteresirani, ki so predložili stališča v tem postopku – naslovljena na institucije Unije in države članice in da se nanju
         očitno ni mogoče sklicevati, da bi se preizkusilo, ali so nacionalni ukrepi v skladu s pravom Unije.

      38      Iz vsega zgoraj navedenega je razvidno, da je treba predlog za sprejetje predhodne odločbe šteti za nedopusten.

       Stroški
      39      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunale amministrativo regionale per il Lazio z odločbo z dne 21.
            maja 2008, ni dopusten.
      Podpisi
      * Jezik postopka: italijanščina.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 11. marca 2004.#Saatgut-Treuhandverwaltungsgesellschaft mbH proti Werner Jäger.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Oberlandesgericht Düsseldorf - Nemčija.#Zadeva C-182/01.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 27. novembra 1986. # Dieter Strack proti Evropskemu parlamentu. # Zadeva 155/85.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 7. marca 2002. # Caterina Insalaca proti Office national des pensions (ONP). # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal du travail de Mons - Belgija. # Socialna varnost. # Zadeva C-107/00.


Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 13. julija 1983. # Sandro Forcheri in Marisa Marino, poročena Forcheri, proti Belgijski državi in Asbl Institut supérieur de sciences humaines appliquées - École ouvrière supérieure. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Justice de paix de Bruxelles (4e canton) - Belgija. # Zadeva 152/82.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 6. julija 2006.#Talacre Beach Caravan Sales Ltd proti Commissioners of Customs & Excise.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Združeno kraljestvo.#Šesta direktiva o DDV - Člen 28 - Oprostitev z vračilom plačanega davka- Prodaja blaga, obdavčenega z ničelno stopnjo, opremljenega z blagom, obdavčenim po splošni stopnji - Bivalne prikolice - Enotna dobava.#Zadeva C-251/05.

text:
      Zadeva C-251/05
      Talacre Beach Caravan Sales Ltd
      proti
      Commissioners of Customs & Excise
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo
      Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division))
      „Šesta direktiva o DDV – Člen 28 – Oprostitev z vračilom plačanega davka – Prodaja blaga, obdavčenega z ničelno stopnjo, opremljenega z blagom, obdavčenim po splošni stopnji – Bivalne prikolice – Enotna dobava“
      Povzetek sodbe
      Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Možnost držav članic,
            da ohranijo izjeme z vračilom davka, plačanega na prejšnji stopnji
      (Direktiva Sveta 77/388, člen 28(2a))
      Dejstvo, da je določeno blago predmet ene same dobave, ki po eni strani zajema glavno blago, ki je v skladu z zakonodajo države
         članice predmet oprostitve z vračilom plačanega davka v smislu člena 28(2)(a) Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje
         držav članic o prometnih davkih, kakor je bila spremenjena z Direktivo 92/77 o dopolnitvi skupnega sistema davka na dodano
         vrednost in spremembi Direktive 77/388 (približevanje stopenj davka na dodano vrednost), in po drugi strani blago, ki je z
         navedeno zakonodajo izključeno s področja uporabe te oprostitve, zadevni državi članici ne preprečuje, da bi obračunala davek
         na dodano vrednost na dobavo tega izključenega blaga po splošni stopnji.

      Čeprav je iz sodne prakse glede enotne dobave razvidno, da je taka dobava načeloma predmet ene same stopnje davka na dodano
         vrednost, ta ne nasprotuje ločeni obdavčitvi posameznih delov te dobave, če se samo s tako obdavčitvijo izpolnijo pogoji,
         ki jih predvideva člen 28(2)(a) Šeste direktive za uporabo oprostitev z vračilom plačanega davka.

      (Glej točki 24 in 27 ter izrek.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 6. julija 2006(*)

      „Šesta direktiva o DDV – Člen 28 – Oprostitev z vračilom plačanega davka– Prodaja blaga, obdavčenega z ničelno stopnjo, opremljenega z blagom, obdavčenim po splošni stopnji – Bivalne prikolice – Enotna dobava“
      V zadevi C-251/05,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Court of Appeal (England
         & Wales) (Civil Division) (Združeno kraljestvo) z odločbo z dne 21. julija 2004, ki je na Sodišče prispela 14. junija 2005,
         v postopku

      Talacre Beach Caravan Sales Ltd
      proti
      Commissioners of Customs & Excise,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, K. Schiemann, sodnik, N. Colneric, sodnica, M. Ilešič (poročevalec) in E. Levits, sodnika,
      generalna pravobranilka: J. Kokott,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 6. aprila 2006,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Talacre Beach Caravan Sales Ltd R. Cordara, QC, A. Hitchmough, barrister, in B. Goren, solicitor,
      –        za vlado Združenega kraljestva C. White in T. Harris, zastopnici, skupaj z R. Andersonom, QC,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti R. Lyal, zastopnik,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 4. maja 2006
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 28(2)(a) Šeste direktive Sveta z dne 17. maja 1977 o usklajevanju
         zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero (77/388/EGS)
         (UL L 145, str. 1), kot je bila spremenjena z Direktivo Sveta 92/77/EGS z dne 19. oktobra 1992 o dopolnitvi skupnega sistema
         davka na dodano vrednost in spremembi Direktive 77/388/EGS (približevanje stopenj DDV) (UL L 316, str. 1, v nadaljevanju:
         Šesta direktiva).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Talacre Beach Caravan Sales Ltd (v nadaljevanju: Talacre) in Commissioners
         of Customs and Excise (v nadaljevanju: Commissioners), pristojnimi za pobiranje davka na dodano vrednost (v nadaljevanju:
         DDV) v Združenem kraljestvu, glede uporabe oprostitve z vračilom plačanega davka.

       Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      3        Talacre je lastnica parkov za bivalne prikolice v Združenem kraljestvu. Prihodke med drugim pridobiva s prodajo opremljenih
         bivalnih prikolic, z dajanjem prostorov v najem in napeljav na razpolago lastnikom bivalnih prikolic.

      4        Opremljene prikolice, ki jih je prodajala Talacre, običajno vključujejo kopalnice, talne obloge, karnise za zavese, zavese,
         vzidane omarice, opremljene kuhinje, klopi, jedilne mize, stole, stolčke, mizice, ogledala, omare, postelje in vzmetnice.

      5        Na računih, ki jih je proizvajalec navedenih prikolic poslal Talacre, sta cena prikolic brez DDV in cena notranje opreme,
         na katero je obračunal DDV po splošni stopnji, navedeni ločeno.

      6        Vendar Talacre meni, da je prodaja prikolice in notranje opreme enotna in nedeljiva dobava, ki bi torej morala biti predmet
         ene same davčne stopnje, namreč tiste, ki se uporabi za glavni del – samo prikolico. Edina davčna stopnja, ki bi se uporabila
         v zadevi, bi bila ničelna stopnja, ki se za vrsto prikolic, ki jo dobavlja Talacre, uporabi na podlagi zakonodaje, veljavne
         v Združenem kraljestvu.

      7        Člen 30 zakona o davku na dodano vrednost (Value Added Tax Act, v nadaljevanju: VAT Act) dejansko določa, da „[…] sta dobava
         blaga ali opravljanje storitev obdavčena po ničelni stopnji […], če gre za blago ali storitve, ki so posamično navedene v
         Prilogi 8 […]“. Navedena Priloga 8, skupina 9, zajema „prikolice, ki presegajo dimenzije, ki so v cestnem prometu v tem trenutku
         dovoljene za prikolice, ki jih vleče motorno vozilo z lastno težo, manjšo od 2030 kilogramov“.

      8        Ni sporno, da je ta ničelna stopnja podobna oprostitvi z vračilom plačanega davka v smislu člena 28(2) Šeste direktive, ki
         določa:

      „2. Ne glede na člen 12(3) se v prehodnem obdobju iz člena 281 uporabljajo naslednje določbe.
      (a)      Še naprej se lahko uporabljajo oprostitve z vračilom davka, plačanega v predhodni fazi, in nižje stopnje, ki so nižje od najnižjih
         stopenj, določenih v členu 12(3), ki so veljale 1. januarja 1991 in so v skladu s pravom Skupnosti ter izpolnjujejo pogoje
         iz zadnje alinee člena 17 Druge direktive Sveta z dne 11. aprila 1967.

      […]“
      9        V nasprotju s trditvijo, ki jo je Talacre podala v zvezi z obdavčitvijo dobave opremljene prikolice, so Commissioners uporabili
         ničelno stopnjo samo za same prikolice in splošno stopnjo DDV za njihovo notranjo opremo.

      10      To so utemeljili s tem, da VAT Act izrecno izključuje ničelno stopnjo za navedeno opremo.

      11      V skladu z opombo v Prilogi k 8 VAT Act se skupina 9 ne nanaša niti na „druge premičnine kot tiste, navedene v skupini 5,
         točka 3,“ niti na „opremo, povezano z bivanjem v prikolici ali v bivalnem čolnu“. Na podlagi člena 96 VAT Act bi bilo treba
         Prilogo 8 razlagati v skladu s to opombo.

      12      VAT and Duties Tribunal in High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division, sta zavrnila tožbo, ki jo je Talacre
         vložila zoper odločbo Commissioners. Po mnenju teh dveh sodišč dejstvo, da sta prikolica in njena notranja oprema predmet
         enotne dobave, ne pomeni, da bi morala biti celotna cena obdavčena z ničelno stopnjo. Talacre je vložila pritožbo na predložitveno
         sodišče.

      13      V teh okoliščinah je Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje
         predložilo to vprašanje:

      „Kadar je država članica v skladu s členom 28(2)(a) Šeste direktive Sveta (77/388/EGS) in na podlagi nacionalne zakonodaje
         izvajala pravico do odstopanja, tako da je določila ničelno stopnjo za dobavo določenega blaga, vendar pa v isti zakonodaji
         izključila določeno blago iz področja uporabe ničelne stopnje (‚izključeno blago‘), ali dejstvo, da gre za enotno dobavo blaga
         (skupaj z izključenim blagom), preprečuje državi članici, da bi obračunala DDV na dobavo izključenega blaga po splošni stopnji?“

       Vprašanje za predhodno odločanje
      14      Predložitveno sodišče s tem vprašanjem v bistvu sprašuje, ali dejstvo, da je določeno blago predmet enotne dobave, ki po eni
         strani vključuje glavno blago, ki je v skladu z zakonodajo države članice predmet oprostitve z vračilom plačanega davka v
         smislu člena 28(2)(a) Šeste direktive, in po drugi strani blago, ki ga navedena zakonodaja izključuje iz področja uporabe
         te oprostitve, preprečuje zadevni državi članici, da obračuna DDV na dobavo tega izključenega blaga po splošni stopnji.

      15      Po mnenju Talacre je treba na to vprašanje odgovoriti pritrdilno. Trdi, da naj država članica v nobenem primeru ne bi mogla
         obdavčiti enotne dobave po različnih davčnih stopnjah. V zvezi s tem je navedla sodbe z dne 13. julija 1989 v zadevi Henriksen,
         173/88, Recueil, str. 2763; z dne 25. februarja 1999 v zadevi CPP, C-349/96, Recueil, str. I-973, in z dne 15. maja 2001 v
         zadevi Primback, C-34/99, Recueil, str. I-3833.

      16      Vlada Združenega kraljestva in Komisija Evropskih skupnosti izpodbijata to trditev. Opozarjata, da je v okoliščinah, kot so
         te v postopku v glavni stvari, uporabljena stopnja DDV povezana z uvedbo nacionalnega odstopanja, ki ga lahko država članica
         v skladu s členom 28 Šeste direktive sprejme pod določenimi pogoji. Ker bi moralo v skladu z enim teh pogojev odstopanje veljati 1. januarja 1991,
         naj se ta oprostitev z vračilom plačanega davka ne bi raztezala preko tega, kar je izrecno določeno z nacionalno zakonodajo.

      17      V zvezi s tem je treba takoj ugotoviti, da s tem, ko dovoljuje državam članicam, da uporabijo oprostitve z vračilom plačanega
         davka, člen 28(2) Šeste direktive predvideva odstopanje od člena 12(3) te direktive, ki ureja splošno stopnjo DDV.

      18      Iz besedila člena 28(2)(a) Šeste direktive izhaja, da je uporaba oprostitve z vračilom plačanega davka odvisna od več pogojev.
         Te oprostitve morajo veljati 1. januarja 1991. Poleg tega morajo biti združljive z zakonodajo Skupnosti in izpolnjevati pogoje
         iz člena 17, zadnja alinea, Druge direktive Sveta 67/228/EGS z dne 11. aprila 1967, o usklajevanju zakonodaje držav članic
         o prometnih davkih – Struktura in postopek uporabe skupnega sistema davka na dodano vrednost (UL 1967, 71, str. 1303), ki
         je bila razveljavljena, v skladu s katerimi se oprostitve z vračilom plačanega davka uvedejo samo zaradi natančno opredeljenih
         socialnih razlogov in v korist končnih potrošnikov.

      19      V tej zadevi je nesporno, da so navedeni pogoji izpolnjeni, če v skladu z VAT Act za prikolice, ki jih dobavlja Talacre, velja
         oprostitev z vračilom plačanega davka. Obstaja pa predvsem soglasje, da je ničelna stopnja veljala 1. januarja 1991 in da
         je bila uvedena iz socialnih razlogov.

      20      Ugotovljeno je tudi, da določeno blago, ki je bilo dobavljeno s prikolicami, VAT Act izrecno izključuje iz oprostitve z vračilom
         plačanega davka. Torej za to blago pogoji, navedeni v členu 28(2)(a) Šeste direktive in predvsem tisti, v skladu s katerim
         se lahko ohranijo samo oprostitve, ki so se uporabljale 1. januarja 1991, niso izpolnjeni.

      21      Oprostitev z vračilom plačanega davka za to blago bi tako razširila področje uporabe oprostitve, predvidene za dobavo samih
         prikolic. To bi imelo za posledico, da bi bilo blago, izrecno izključeno iz oprostitve z nacionalno zakonodajo, kljub temu
         oproščeno na podlagi člena 28(2)(a) Šeste direktive.

      22      Ugotoviti je treba, da je taka razlaga člena 28(2)(a) Šeste direktive v nasprotju z besedilom in ciljem te določbe, v skladu
         s katerima je obseg odstopanja, predviden z zadnjim, omejen na to, kar je bilo izrecno predvideno z nacionalno zakonodajo
         1. januarja 1991. Kot je generalna pravobranilka poudarila v točkah 15 in 16 sklepnih predlogov, je člen 28(2)(a) Šeste direktive
         primerljiv s klavzulo „stand still“, katere namen je izogniti se težkim socialnim položajem, ki bi lahko bili posledica ukinitve
         prednosti, ki jih je predvidel nacionalni zakonodajalec, Šesta direktiva pa jih ni povzela. Glede na ta namen je za določitev
         obsega storitev, za katere Šesta direktiva dovoljuje ohranitev oprostitve med prehodnim obdobjem, odločilna vsebina nacionalnih
         predpisov, ki so bili v veljavi 1. januarja 1991.

      23      Poleg tega je treba, kot je Sodišče večkrat poudarilo, določbe Šeste direktive, ki določajo odstopanja od splošnega načela,
         v skladu s katerim se DDV obračuna za vsako dobavo blaga ali storitev, ki jo opravi davčni zavezanec za plačilo, razlagati
         ozko (glej v tem smislu sodbe z dne 22. oktobra 1998 v združenih zadevah Madgett in Baldwin, C-308/96 in C-94/97, Recueil,
         str. I-6229, točka 34; z dne 8. maja 2003 v zadevi Komisija proti Franciji, C-384/01, Recueil, str. I-4395, točka 28; z dne 1. decembra
         2005 v združenih zadevah Ygeia, C-394/04 in C‑395/04, še neobjavljena v ZOdl., točki 15 in 16, in z dne 8. decembra 2005 v
         zadevi Jyske Finans, C-280/04, ZOdl., str. I-10683, točka 21). Iz tega razloga lahko oprostitve z vračilom plačanega, davka
         določene v členu 28(2)(a) Šeste direktive, zajemajo tudi blago, ki ga je nacionalni zakonodajalec 1. januarja 1991 izključil
         iz takih oprostitev.

      24      Dejstvo, da bi se lahko dobava prikolice in njene notranje opreme opredelila kot enotna, ne bi smelo ovreči tega zaključka.
         Sodna praksa o obdavčitvi enotnih dobav, ki jo navaja Talacre in je omenjena v točki 15 te sodbe, se ne nanaša na oprostitve
         z vračilom plačanega davka, določene v členu 28 Šeste direktive. Čeprav iz navedene sodne prakse brez dvoma izhaja, da je
         enotna dobava načeloma predmet ene same stopnje DDV, ta ne nasprotuje ločeni obdavčitvi določenih delov te dobave, če se samo
         s tako obdavčitvijo izpolnijo pogoji, ki jih predvideva člen 28(2)(a) Šeste direktive za uporabo oprostitev z vračilom plačanega
         davka.

      25      Kot je generalna pravobranilka pravilno poudarila v točkah od 38 do 40 sklepnih predlogov, pri čemer se je sklicevala na točko
         27 zgoraj navedene sodbe CPP, v zvezi s tem ni absolutnega pravila glede določitve obsega storitve z vidika DDV in je treba
         torej za določitev obsega storitve upoštevati vse okoliščine, skupaj s posameznim pravnim kontekstom. Glede na besedilo in
         cilj člena 28(2)(a) Šeste direktive, kot sta omenjena zgoraj, se nacionalno oprostitev, dovoljena na podlagi tega člena, lahko
         uporabi samo pod pogojem, da je veljala 1. januarja 1991 ter da je bila po mnenju zadevne države članice potrebna iz socialnih
         razlogov in v korist končnih potrošnikov. V tej zadevi je Združeno kraljestvo Velike Britanije in Severne Irske ugotovilo,
         da je treba z ničelno stopnjo obdavčiti zgolj dobavo samih prikolic. Menilo je, da bi bilo neutemeljeno uporabiti to stopnjo
         tudi za dobavo njihove notranje opreme.

      26      Končno, ni mogoče skleniti, da je ločena obdavčitev določenih delov dobave opremljenih prikolic povzročila nepremostljive
         težave, ki bi lahko vplivale na pravilno delovanje sistema DDV (glej po analogiji sodbo z dne 15. decembra 2005 v zadevi Centralan
         Property, C-63/04, ZOdl., str. I-11087, točki 79 in 80).

      27      Ob upoštevanju vsega zgoraj navedenega je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da dejstvo, da je določeno blago predmet
         enotne dobave, ki po eni strani zajema glavno blago, ki je v skladu z zakonodajo države članice predmet oprostitve z vračilom
         plačanega davka v smislu člena 28(2)(a) Šeste direktive, in po drugi strani blago, ki je z navedeno zakonodajo izključeno
         iz področja uporabe te oprostitve, ne preprečuje zadevni državi članici, da bi obračunala DDV na dobavo tega izključenega
         blaga po splošni stopnji.

       Stroški
      28      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      Dejstvo, da je določeno blago predmet ene same dobave, ki po eni strani zajema glavno blago, ki je v skladu z zakonodajo države
            članice predmet oprostitve z vračilom plačanega davka v smislu člena 28(2)(a) Šeste direktive Sveta z dne 17. maja 1977 o
            usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero
            (77/388/EGS), kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 92/77/EGS z dne 19. oktobra 1992 o dopolnitvi skupnega sistema davka
            na dodano vrednost in spremembi Direktive 77/388/EGS (približevanje stopenj DDV), in po drugi strani blago, ki je z navedeno
            zakonodajo izključeno iz področja uporabe te oprostitve, ne preprečuje zadevni državi članici, da bi obračunala DDV na dobavo
            tega izključenega blaga po splošni stopnji.
      Podpisi
      * Jezik postopka: angleščina.


Sodba Sodišča z dne 26. januarja 1999. # F.C. Terhoeve proti Inspecteur van de Belastingdienst Particulieren/Ondernemingen buitenland. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Gerechtshof 's-Hertogenbosch - Nizozemska. # Prosto gibanje delavcev. # Zadeva C-18/95.


Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 20. januarja 2000. # Landerzeugergemeinschaft eG Groß Godems proti Amt für Landwirtschaft Parchim. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Verwaltungsgericht Schwerin - Nemčija. # Kmetijstvo. # Zadeva C-414/98.


Sodba Sodišča z dne 15. decembra 1993. # Ruth Hünermund in drugi proti Landesapothekerkammer Baden-Württemberg. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Verwaltungsgerichtshof Baden-Württemberg - Nemčija. # Prost pretok blaga. # Zadeva C-292/92.


title: Sodba Sodišča (peti senat) z dne 5. junija 2014.#Kone AG in drugi proti ÖBB-Infrastruktur AG.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Oberster Gerichtshof.#Člen 101 PDEU – Povrnitev škode, ki je nastala zaradi kartela, prepovedanega s tem členom – Škoda, ki je nastala zaradi višje cene, ki jo je podjetje uporabilo zaradi prepovedanega kartela, v katerem ni bilo udeleženo („Umbrella pricing“) – Vzročna zveza.#Zadeva C‑557/12.

text:
         SODBA SODIŠČA (peti senat)
      z dne 5. junija 2014 (
            *1
         )
      „Člen 101 PDEU — Povrnitev škode, ki je nastala zaradi kartela, prepovedanega s tem členom — Škoda, ki je nastala zaradi višje cene, ki jo je podjetje uporabilo zaradi prepovedanega kartela, v katerem ni bilo udeleženo (‚Umbrella pricing‘) — Vzročna zveza“
      V zadevi C‑557/12,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Oberster Gerichtshof (Avstrija) z odločbo z dne 17. oktobra 2012, ki je prispela na Sodišče 3. decembra 2012, v postopku

         Kone AG,

         Otis GmbH,

         Schindler Aufzüge und Fahrtreppen GmbH,

         Schindler Liegenschaftsverwaltung GmbH,

         ThyssenKrupp Aufzüge GmbH

      proti

         ÖBB-Infrastruktur AG,
      SODIŠČE (peti senat),
      v sestavi T. von Danwitz, predsednik senata, E. Juhász, A. Rosas (poročevalec), D. Šváby in C. Vajda, sodniki,
      generalna pravobranilka: J. Kokott,
      sodni tajnik: V. Tourrès, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 12. decembra 2013,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Kone AG H. Wollmann, odvetnik,

               —

               za Otis GmbH D. Hauck in E. Hold, odvetnika,

               —

               za Schindler Aufzüge und Fahrtreppen GmbH in Schindler Liegenschaftsverwaltung GmbH A. Traugott in S. Riegler, odvetnika,

               —

               za ThyssenKrupp Aufzüge GmbH A. Reidlinger, T. Kustor in E. Rittenauer, odvetniki,

               —

               za ÖBB-Infrastruktur AG A. Egger, odvetnik,

               —

               za avstrijsko vlado C. Pesendorfer, agentka,

               —

               za italijansko vlado G. Palmieri, agentka, skupaj s P. Gentilijem, avvocato dello Stato,

               —

               za Evropsko komisijo G. Meessen in P. Van Nuffel, agenta,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 30. januarja 2014,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 101 PDEU.

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med podjetji Kone AG (v nadaljevanju: Kone), Otis GmbH (v nadaljevanju: Otis), Schindler Aufzüge und Fahrtreppen GmbH (v nadaljevanju: Schindler Aufzüge und Fahrtreppen), Schindler Liegenschaftsverwaltung GmbH (v nadaljevanju: Schindler Liegenschaftsverwaltung) in ThyssenKrupp Aufzüge GmbH (v nadaljevanju: ThyssenKrupp Aufzüge), ki so bila udeležena v kartelu, ki se nanaša na vgradnjo in vzdrževanje dvigal in tekočih stopnic v več državah članicah, ter ÖBB-Infrastruktur AG (v nadaljevanju: ÖBB-Infrastruktur), hčerinsko družbo družbe Österreichische Bundesbahnen (avstrijske železnice), v zvezi z možnostjo zahtevati odškodnino za škodo, nastalo zaradi višje cene, uporabljene ob sklenitvi pogodb s podjetji, ki v teh kartelih niso bila udeležena.

         Pravni okvir

               3

               Člen 1295 avstrijskega splošnega civilnega zakonika (Allgemeines Bürgerliches Gesetzbuch (v nadaljevanju: ABGB) določa:
               „Vsaka oseba ima pravico zahtevati povrnitev škode od tistega, ki ji jo je povzročil po svoji krivdi; škoda je lahko povzročena s kršitvijo pogodbene obveznosti ali pa ni povezana s pogodbo.“

               4

               V skladu s členom 1311, drugi stavek, ABGB, za škodo odgovarja tisti, ki je „kršil zakon o preprečevanju naključne škode“ („zaščitni zakon“).

         Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

               5

               Družbe Kone, Otis, Schindler Aufzüge und Fahrtreppen, Schindler Liegenschaftsverwaltung in ThyssenKrupp Aufzüge so vsaj od 80‑ih let dalje v velikem obsegu v več državah izvajale sporazum, s katerim so si razdelile trg dvigal in tekočih stopnic.

               6

               Evropska komisija je 21. februarja 2007 družbam Kone, Otis, Schindler Aufzüge und Fahrtreppen in Schindler Liegenschaftsverwaltung naložila globo v skupni višini 992 milijonov EUR, in sicer zaradi njihove udeležbe v kartelih glede vgradnje in vzdrževanja dvigal in tekočih stopnic v Belgiji, Nemčiji, Luksemburgu in na Nizozemskem.

               7

               Oberster Gerichtshof je kot pritožbeno sodišče, pristojno za konkurenco, s sodbo z dne 8. oktobra 2008 potrdilo sklep z dne 14. decembra 2007, s katerim je Kartellgericht (sodišče, pristojno za konkurenco) družbam Kone, Otis in Schindler Aufzüge und Fahrtreppen ter dvema drugima družbama naložilo globe. Ker se je družba ThyssenKrupp Aufzüge odločila pričati, da bi bila deležna ugodne obravnave, ni bila udeležena v postopku, uvedenem na področju prava konkurence.

               8

               Cilj kartela iz postopka v glavni stvari (v nadaljevanju: zadevni kartel) je bil, da se podjetju, ki se mu daje prednost, zagotovi višja cena kot tista, ki bi jo lahko uporabil pod običajnimi konkurenčnimi pogoji. Z njim je prišlo do izkrivljanja konkurence in zlasti do izkrivljanja gibanja cen, do katerega bi prišlo pod običajnimi konkurenčnimi pogoji.

               9

               Predložitveno sodišče meni, da so se udeleženci tega kartela skušali uskladiti za znatno več kot polovico tržnega deleža v celotni Avstriji glede novih naložb. Pri več kot polovici zadevnih projektov je prišlo tudi do soglasne dodelitve enemu izmed njih, zaradi česar je bila konkretno dogovorjena vsaj ena tretjina tržnega obsega. Približno dve tretjini usklajenih projektov je bilo izvedenih, kot načrtovano. Pri eni tretjini primerov je prišlo do dodelitve projektov bodisi tretjim podjetjem (ki niso bila udeležena v kartelu) bodisi udeležencu kartela, ki se ni držal dogovorjene dodelitve in je ponujal po nižjih cenah. Ugotovljeno naj bi bilo, da so se tudi na bilateralni ravni projekti dodeljevali soglasno. Ravnanje udeležencev zadevnega kartela je povzročilo, da se tržne cene tudi v zadnjih letih pred 2004 skoraj niso spreminjale in da so tržni deleži teh udeležencev ostali skoraj enaki.

               10

               Družba ÖBB-Infrastruktur ob sklicevanju na „učinek zaščitne cene“ („umbrella effect“) od tožečih strank iz postopka v glavni stvari zahteva povrnitev škode v višini 1839239,74 EUR, ki ji je nastala, ker je od tretjih podjetij, ki niso bila udeležena v zadevnem kartelu, kupovala dvigala in tekoče stopnice po višjih cenah, kot bi bile določene, če ne bi bilo kartela, ker so ta tretja podjetja izkoristila njegov obstoj za to, da so določila višje cene.

               11

               Prvostopenjsko sodišče je zavrnilo zahtevo družbe ÖBB-Infrastruktur, pritožbeno sodišče pa ji je ugodilo.

               12

               Oberster Gerichtshof, ki so mu tožeče stranke iz postopka v glavni stvari predložile zadevo, se sprašuje o pogojih za uveljavljanje odgovornosti udeležencev kartela v smislu člena 101 PDEU in sodne prakse Sodišča, zlasti sodb Courage in Crehan (C‑453/99, EU:C:2001:465), Manfredi in drugi (od C‑295/04 do C‑298/04, EU:C:2006:461) ter Pfleiderer (C‑360/09, EU:C:2011:389).

               13

               V skladu s sodno prakso avstrijskih sodišč bi morala oseba, ki na podlagi nepogodbene odgovornosti zahteva odškodnino, dokazati ustrezno vzročno zvezo in protipravnost, to je kršitev zaščitnega zakona v smislu člena 1311 ABGB.

               14

               Predložitveno sodišče navaja, da mora povzročitelj škode v skladu s pojmom ustrezne vzročne zveze odgovarjati za vse posledice, tudi naključne, ki jih je lahko in abstracto pričakoval, ne pa tudi za atipične posledice. Navedeno sodišče meni, da če ima tuje podjetje od kartela korist zaradi zaščitne cene, ni podana ustrezna vzročna zveza med kartelom in škodo, ki je morebiti nastala kupcu, ker gre za posredno škodo, ki je postranska posledica samostojne odločitve, ki jo je oseba zunaj kartela sprejela na podlagi lastnih premislekov glede upravljanja. Ugotovilo naj bi se, da so vpliv, ki ga ima na konkurenta tržni položaj, kot so ga oblikovali udeleženci kartela, gospodarske posledice, ki so jim zaradi tega podvrženi njegovo podjetje in njegovi izdelki, ter poslovne odločitve, ki jih ta konkurent sprejme, predvsem glede oblikovanja cen, odvisni od velikega števila dejavnikov, ki nimajo nobene zveze s tem kartelom.

               15

               Oberster Gerichtshof naj bi glede protipravnosti presodilo, da v skladu z doktrino o zaščitnem cilju določbe dejstvo povzročitve dejanske škode vodi do obveznosti povrnitve le, če protipravnost škode izhaja iz kršitve pogodbenih obveznosti, absolutnih pravic ali zaščitnih zakonov. Odločilno vprašanje naj bi bilo torej, ali je bil predmet določbe, ki jo je kršil povzročitelj škode, zaščita interesov oškodovane osebe. To naj ne bi bilo tako v primeru zaščitne cene („umbrella pricing“), ki naj ne bi bila protipravna. Protipravna ravnanja udeležencev kartela naj bi se nanašala na oškodovanje oseb, ki kupujejo njihove izdelke po umetno visokih cenah. Škoda zaradi zaščitne cene nastopi zgolj kot postranska posledica zaradi samostojne poslovno motivirane odločitve osebe, ki ni udeležena v tem kartelu.

               16

               Predložitveno sodišče poudarja, da so stališča glede vprašanja, ali mora biti v pravu Unije zaradi škode, ki izhaja iz zaščitne cene, podana pravica do odškodnine, zelo različna tako v Nemčiji kot tudi v Avstriji. Zaradi primarne uporabe prava Unije je postavljeno vprašanje odločilnega pomena, ker obstajajo dvomi, ali je zavrnitev pravice do odškodnine v sladu z načelom učinkovitosti, kot ga je vzpostavilo Sodišče.

               17

               V teh okoliščinah je Oberster Gerichtshof prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „Ali je treba člen 101 PDEU (člen 81 ES, člen 85 Pogodbe ES) razlagati tako, da ima vsakdo pravico zahtevati odškodnino od udeležencev kartela tudi za škodo, ki mu jo je povzročil subjekt, ki ni udeležen v kartelu in ki v okviru povišanih tržnih cen dvigne cene za svoje proizvode bolj, kot bi to storil brez kartela (‚umbrella pricing‘), zaradi česar je treba načelu učinkovitosti, kot ga zahteva Sodišče […], pritrditi na podlagi nacionalnega prava?“

         Vprašanje za predhodno odločanje

               18

               Ker je vsebina členov 85 Pogodbe ES, 81 ES in 101 PDEU skoraj enaka, se bomo sklicevali le na zdaj veljavni člen 101 PDEU.

               19

               Predložitveno sodišče v predlogu za sprejetje predhodne odločbe v bistvu sprašuje, ali člen 101 PDEU nasprotuje razlagi in uporabi prava države članice, v skladu s katerim je iz pravnih razlogov izrecno izključena civilnopravna odgovornost podjetij, ki so udeležena v kartelu, za škodo, ki je nastala zaradi tega, ker je podjetje, ki ni udeleženo v kartelu, po zgledu dejavnosti navedenega kartela določilo višje cene od tistih, ki bi se uporabile, če kartel ne bi obstajal.

               20

               Opozoriti je treba, da člena 101(1) PDEU in 102 PDEU povzročata neposredne učinke v odnosih med posamezniki in za zadevne posameznike ustvarjata pravice, ki jih morajo nacionalna sodišča varovati (glej sodbe BRT in Société belge des auteurs, compositeurs et éditeurs, 127/73, EU:C:1974:25, točka 16; Courage in Crehan, EU:C:2001:465, točka 23, in Manfredi in drugi, EU:C:2006:461, točka 39).

               21

               Če nobena oseba ne bi mogla zahtevati odškodnine za škodo, ki ji je nastala zaradi pogodbe ali ravnanja, ki lahko omejuje ali izkrivlja konkurenco, bi se posegalo v polni učinek člena 101 PDEU in zlasti v polni učinek prepovedi iz njegovega prvega odstavka (sodbe Courage in Crehan, EU:C:2001:465, točka 26; Manfredi in drugi, EU:C:2006:461, točka 60; Otis in drugi, C‑199/11, EU:C:2012:684, točka 41, in Donau Chemie in drugi, C‑536/11, EU:C:2013:366, točka 21).

               22

               Tako lahko vsak zahteva odškodnino za škodo, ki jo je utrpel, če obstaja vzročna zveza med navedeno škodo in omejevalnim sporazumom ali ravnanjem, ki je prepovedano s členom 101 PDEU (sodbi Manfredi in drugi, EU:C:2006:461, točka 61, in Otis in drugi, EU:C:2012:684, točka 43).

               23

               Pravica vsake osebe, da zahteva odškodnino za tako škodo, namreč krepi delovanje pravil Unije o konkurenci, saj lahko odvrača od pogosto prikritih sporazumov ali ravnanj, ki lahko omejujejo ali izkrivljajo konkurenco, in tako prispeva k ohranjanju učinkovite konkurence v Evropski uniji (sodbe Courage in Crehan, EU:C:2001:465, točka 27; Manfredi in drugi, EU:C:2006:461, točka 91; Pfleiderer, EU:C:2011:389, točka 29; Otis in drugi, EU:C:2012:684, točka 42, in Donau Chemie in drugi, EU:C:2013:366, točka 23).

               24

               Ob neobstoju pravil Unije mora notranji pravni sistem vsake države članice na tem področju določiti podrobna pravila glede izvrševanja te pravice zahtevati odškodnino za škodo, nastalo zaradi kartela ali ravnanja, prepovedanega s členom 101 PDEU, vključno s tistimi glede uporabe pojma „vzročna zveza“, pri čemer je treba upoštevati načela enakovrednosti in učinkovitosti (sodba Manfredi in drugi, EU:C:2006:461, točka 64).

               25

               Tako pravila za pravna sredstva, ki zagotavljajo varstvo pravic, ki jih posamezniki imajo zaradi neposrednega učinka prava Unije, ne smejo biti manj ugodna od tistih, ki veljajo za podobna nacionalna pravna sredstva (načelo enakovrednosti), in ne smejo praktično onemogočiti ali čezmerno otežiti uveljavljanja pravic, ki jih daje pravni red Unije (načelo učinkovitosti) (glej sodbe Courage in Crehan, EU:C:2001:465, točka 29; Manfredi in drugi, EU:C:2006:461, točka 62; Pfleiderer, EU:C:2011:389, točka 24, in Donau Chemie in drugi, EU:C:2013:366, točka 27).

               26

               V zvezi s tem in, natančneje, na področju konkurenčnega prava ta pravila ne smejo posegati v učinkovito uporabo členov 101 PDEU in 102 PDEU (glej sodbe VEBIC, C‑439/08, EU:C:2010:739, točka 57; Pfleiderer, EU:C:2011:389, točka 24, in Donau Chemie in drugi, EU:C:2013:366, točka 27).

               27

               Družba ÖBB-Infrastruktur je v zadevi v glavni stvari trdila, da je del škode, ki jo je utrpela, povzročil zadevni kartel, ki je dopuščal ohranjanje tako visoke tržne cene, da so lahko konkurenti, ki niso bili udeleženi v tem kartelu, sami imeli korist od te višje tržne cene, kakršna bi bila, če navedeni kartel ne bi obstajal, bodisi v smislu stopnje dobička ali v smislu zgolj preživetja, čeprav je bila njihova stroškovna struktura taka, da bi bili v normalnih konkurenčnih pogojih lahko izključeni iz trga.

               28

               Za zadevne stranke, ki so Sodišču predložile stališča, ni sporno, da je tak fenomen zaščitne cene („umbrella pricing“) v določenih okoliščinah priznan kot ena od mogočih posledic kartela. Po drugi strani tožeče stranke v postopku v glavni stvari v bistvu izpodbijajo možnost razlage prava Unije v smislu, da naj bi to dopuščalo odškodninske zahtevke, ki temeljijo na obstoju zaščitne cene („umbrella claims“).

               29

               V zvezi s tem je treba navesti, da je tržna cena eden od glavnih elementov, ki jih mora upoštevati podjetje pri določanju cene, po kateri ponuja svoje proizvode ali storitve. Če kartel ohranja umetno visoko ceno za določene proizvode in če so izpolnjeni določeni tržni pogoji, ki se nanašajo zlasti na naravo proizvoda ali velikost trga, ki ga pokriva ta kartel, ni mogoče izključiti, da se konkurenčno podjetje, ki ni udeleženo v kartelu, odloči določiti ceno svoje ponudbe v višini, višji od cene, za katero bi se odločilo v običajnih konkurenčnih pogojih, in sicer če navedenega kartela ne bi bilo. V takem okviru, tudi če se določitev cene ponudbe šteje za popolnoma samostojno odločitev, ki jo je sprejelo podjetje, ki ni udeleženo v kartelu, pa je treba ugotoviti, da je bilo to ceno mogoče sprejeti s sklicevanjem na tržno ceno, ki jo je izkrivil ta kartel in je zato v nasprotju s pravili konkurence.

               30

               Iz tega sledi, da je v nasprotju s trditvami družb Schindler Aufzüge und Fahrtreppen in Schindler Liegenschaftsverwaltung dejstvo, da je stranki podjetja, ki ni udeleženo v kartelu, pa ima vseeno ugodnosti od gospodarskih pogojev zaščitne cene, nastala škoda zaradi višje cene ponudbe, kot bi bila, če ta kartel ne bi obstajal, del mogočih posledic navedenega kartela, ki jih njegovi udeleženci ne morejo spregledati.

               31

               Glede nacionalne ureditve iz postopka v glavni stvari je iz predložitvene odločbe razvidno, da avstrijsko pravo izrecno izključuje odškodninsko pravico v položaju, kot je ta v postopku v glavni stvari, ker se za vzročno zvezo med nastalo škodo in zadevnim kartelom ob neobstoju pogodbenega razmerja z udeležencem tega kartela šteje, da je bila pretrgana s samostojno odločitvijo podjetja, ki ni bilo udeleženo v navedenem kartelu, ampak je zaradi obstoja zadnjega določilo zaščitno ceno („umbrella pricing“).

               32

               Res je, kot je bilo opozorjeno v točki 24 te sodbe, da mora načeloma notranji pravni sistem vsake države članice določiti pravila glede uporabe pojma „vzročna zveza“. Iz sodne prakse Sodišča, navedene v točki 26 te sodbe, pa je razvidno, da morajo ta nacionalna pravila zagotoviti polni učinek konkurenčnega prava Unije (glej v tem smislu sodbo VEBIC, EU:C:2010:739, točka 63). Tako morajo ta pravila zlasti upoštevati cilj, ki mu sledi člen 101 PDEU, katerega namen je zagotoviti ohranjanje učinkovite in neizkrivljene konkurence na notranjem trgu ter tako cen, določenih glede na pravila svobodne konkurence. V teh okoliščinah je Sodišče, kot je navedeno v točki 22 te sodbe, presodilo, da mora biti z nacionalnimi pravili vsakomur priznana pravica zahtevati odškodnino za škodo, ki jo je utrpel.

               33

               Posegalo pa bi se v polni učinek člena 101 PDEU, če bi bila pravica vsakogar zahtevati odškodnino za nastalo škodo v skladu z nacionalnim pravom – izrecno in neodvisno od posebnih okoliščin primera – pogojena z obstojem neposredne vzročne zveze, pri čemer bi bila ta pravica izključena zaradi dejstva, da zadevna oseba ni bila v pogodbenem razmerju z udeležencem kartela, ampak s podjetjem, ki ni bilo udeleženo v kartelu, katerega politika cen pa je posledica kartela, ki je prispeval k izkrivljanju mehanizmov oblikovanja cen, ki urejajo konkurenčne trge.

               34

               Zato lahko žrtev zaščitne cene („umbrella pricing“) dobi odškodnino za nastalo škodo od udeležencev kartela, čeprav naj ne bi bila z njimi v pogodbenem razmerju, če se dokaže, da bi bila lahko posledica tega kartela glede na okoliščine tega primera in zlasti posebnosti zadevnega trga uporaba zaščitne cene s strani tretjih oseb, ki delujejo samostojno, in da teh okoliščin in posebnosti udeleženci navedenega kartela ne bi mogli spregledati. Predložitveno sodišče mora preveriti, ali so ti pogoji izpolnjeni.

               35

               Družbi Kone in Otis trdita, da so odškodninske tožbe za škodo, nastalo zaradi visokih cen, ki so posledica obstoja zaščitne cene, zahtevki za kaznovalno odškodnino, ker naj se zaradi škode, nastale družbi ÖBB-Infrastruktur, tožeče stranke iz postopka v glavni stvari ne bi obogatile. Vendar je treba navesti, da pravila na področju nepogodbene odgovornosti ne pogojujejo zneska škode, ki jo je treba povrniti, z ugodnostjo, ki jo ima tisti, ki je storil kršitev, in zaradi katere je nastala ta škoda.

               36

               Navedene tožeče stranke poleg tega trdijo, da taka odškodnina odvrača zadevna podjetja, da bi pomagala organom, pristojnim za konkurenco, preiskati zadeve, kar naj bi bilo v nasprotju z načelom učinkovitosti. Opozoriti pa je treba, da je program za ugodno obravnavo program, ki ga izvaja Komisija prek svojega obvestila o imuniteti pred globami in znižanju glob v kartelnih zadevah (UL 2006, C 298, str. 17), ki nima zakonske moči in za države članice ni zavezujoče (sodba Pfleiderer, EU:C:2011:389, točka 21). Zato ta program za ugodno obravnavo posameznikom ne more odvzeti pravice, da pri nacionalnih sodiščih uveljavljajo povrnitev škode, nastale zaradi kršitve člena 101 PDEU.

               37

               Glede na vse zgoraj navedeno je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 101 PDEU razlagati tako, da nasprotuje razlagi in uporabi nacionalnega prava države članice, v skladu s katerim je iz pravnih razlogov izrecno izključena civilnopravna odgovornost podjetij, ki so udeležena v kartelu, za škodo, ki je nastala zaradi tega, ker je podjetje, ki ni udeleženo v kartelu, po zgledu dejavnosti navedenega kartela določilo višje cene od tistih, ki bi se uporabile, če kartel ne bi obstajal.

         Stroški

               38

               Ker je ta postopek za stranke v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopkih pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:

                     Člen 101 PDEU je treba razlagati tako, da nasprotuje razlagi in uporabi nacionalnega prava države članice, v skladu s katerim je iz pravnih razlogov izrecno izključena civilnopravna odgovornost podjetij, ki so udeležena v kartelu, za škodo, ki je nastala zaradi tega, ker je podjetje, ki ni udeleženo v kartelu, po zgledu dejavnosti navedenega kartela določilo višje cene od tistih, ki bi se uporabile, če kartel ne bi obstajal.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Sodišča za uslužbence (tretji senat) z dne 30. aprila 2008. # Adriana Dragoman proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Javni uslužbenci - Javni natečaj. # Zadeva F-16/07.

text:
      SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE (tretji senat)
      z dne 30. aprila 2008
      Zadeva F-16/07
      Adriana Dragoman
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Javni uslužbenci – Natečaj – Natečajna komisija – Načelo nepristranskosti natečajne komisije – Člen 11a Kadrovskih predpisov – Enako obravnavanje notranjih in zunanjih kandidatov – Izločitev kandidata – Obveznost obrazložitve – Obseg – Spoštovanje tajnosti dela natečajne komisije“
      Predmet: Tožba, vložena na podlagi člena 236 ES in člena 152 AE, s katero A. Dragoman predlaga predvsem razglasitev ničnosti odločbe
         natečajne komisije splošnega natečaja EPSO/AD/34/05 za sestavo čakalnega seznama za zaposlitev lingvistov-administratorjev
         (konferenčni tolmači – AD 5) za romunski jezik z dne 12. decembra 2006, da se njeno ime ne vpiše na navedeni čakalni seznam.

      Odločitev: Tožba se zavrne. Vsaka stranka nosi svoje stroške.

      Povzetek
      1.      Uradniki – Natečaj – Načelo nepristranskosti natečajne komisije
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 11a)
      2.      Uradniki – Natečaj – Potek natečaja
      (Kadrovski predpisi za uradnike, Priloga III)
      3.      Uradniki – Natečaj – Natečajna komisija – Zavrnitev prijave – Obveznost obrazložitve – Obseg – Spoštovanje tajnosti dela
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 25; Priloga III, člen 6)
      1.      Načelo nepristranskosti natečajne komisije je izraz načela enakega obravnavanja in je eno od jamstev, podeljenih v pravnem
         redu Skupnosti.

      Vendar poznanstvo člana natečajne komisije in kandidata samo po sebi ni zadosten dokaz, da ima navedeni član „osebni interes
         […] predvsem družinski ali finančni interes“ v smislu člena 11a Kadrovskih predpisov, ki bi kot tak lahko postavil pod vprašaj
         njegovo nepristranskost. Dejstvo, da član natečajne komisije osebno pozna enega od kandidatov, namreč ne pomeni nujno, da
         bo imel vnaprej ustvarjeno pozitivno mnenje o rezultatu navedenega kandidata. Ker ustni preizkus po naravi ne more biti anonimen,
         to, da je kandidat nosil priponko zaposlenega in ne priponko obiskovalca, natečajni komisiji ne more dati nobene informacije,
         ki je ne bi smela poznati.

      (Glej točke 41, 44 in 46.)
      2.      Natečajna komisija ima široko diskrecijsko pravico pri določanju pravil in podrobne vsebine ustnih preizkusov pod pogojem,
         da natančno upošteva pravila, s katerimi je urejena organizacija teh preizkusov. Tako natečajna komisija, s tem ko se odloči
         od kandidata zahtevati, da se predstavi na začetku prvega preizkusa tolmačenja, ki se opravlja pred splošnim ustnim preizkusom,
         in sicer zato, da bi se sprostil, ne krši meja te pravice.

      (Glej točki 51 in 57.)
      Napotitev na:
      Sodišče prve stopnje: 24. september 2002, Girardot proti Komisiji, T-92/01, RecFP, str. I-A-163 in II-859, točka 24; 5. april
         2005, Christensen proti Komisiji, T-336/02, ZOdl. JU, str. I-A-75 in II-341, točka 38.

      3.      Namen obveznosti obrazložitve odločbe, ki posega v položaj, je po eni strani zadevni osebi dati potrebne podatke za ugotovitev,
         ali je odločba utemeljena ali ne, in po drugi strani omogočiti sodni nadzor nad to odločbo. Kar zadeva odločbe, ki jih sprejme
         natečajna komisija, mora biti ta obveznost v skladu s spoštovanjem tajnosti, ki velja za njeno delo na podlagi člena 6 Priloge III
         h Kadrovskim predpisom. Ta tajnost je bila uvedena zaradi zagotavljanja neodvisnosti natečajnih komisij in objektivnosti njihovega
         dela, tako da se jih zavaruje pred vsemi zunanjimi posegi in pritiski, ne glede na to, ali prihajajo od same uprave Skupnosti,
         zainteresiranih kandidatov ali tretjih oseb. Spoštovanje te tajnosti zato preprečuje razkritje stališč posameznih članov komisij
         in vseh elementov, ki se nanašajo na individualne ali primerjalne presoje kandidatov.

      Obveznost obrazložitve odločb natečajne komisije mora v teh okoliščinah upoštevati naravo zadevnega dela, ki na splošno vključuje
         najmanj dve ločeni fazi, in sicer, prvič, preučitev prijav, da se izberejo kandidati, ki bodo pripuščeni k natečaju, in, drugič,
         preučitev sposobnosti kandidatov za prosto delovno mesto, da se sestavi seznam primernih kandidatov. Druga faza dela natečajne
         komisije je predvsem primerjalna, zato zanjo velja tajnost, ki velja za to delo. Merila za popravljanje, ki jih natečajna
         komisija sprejme pred preizkusi, so sestavni del primerjalnih presoj uspešnosti kandidatov, ki jih opravi komisija. Za ta
         merila torej velja tajnost posvetovanj enako kot za presoje natečajne komisije. Primerjalne presoje, ki jih opravi natečajna
         komisija, so izražene v ocenah, ki jih komisija da kandidatom. Ob upoštevanju tajnosti, ki mora veljati za delo natečajne
         komisije, je sporočanje ocen, dobljenih na različnih preizkusih, zadostna obrazložitev odločb komisije, saj ji ni treba natančneje
         navesti odgovorov, ki so bili ocenjeni kot nezadostni, ali pojasniti, zakaj so bili ti odgovori ocenjeni kot nezadostni.

      (Glej točko 63.)
      Napotitev na:
      Sodišče: 4. julij 1996, Parlament proti Innamoratiju, C-254/95 P, Recueil, str. I‑3423, točke od 23 do 31;
      Sodišče prve stopnje: 27. marec 2003, Martínez Páramo in drugi proti Komisiji, T-33/00, RecFP, str. I-A-105 in II-541, točke
         od 43 do 52.