title: Sodba Splošnega sodišča (tretji senat) z dne 22. marca 2011.#Access Info Europe proti Svet Evropske unije.#Dostop do dokumentov - Uredba (ES) št. 1049/2001 - Dokument v zvezi z zakonodajnim postopkom, ki poteka - Delno zavrnjen dostop - Ničnostna tožba - Rok za vložitev tožbe - Dopustnost - Razkritje s strani tretje stranke - Neizguba pravnega interesa - Imenovanje delegacij držav članic, ki so dale predloge - Izjema v zvezi z varstvom postopka odločanja.#Zadeva T-233/09.

text:
      Zadeva T-233/09
      Access Info Europe
      proti
      Svetu Evropske unije
      „Dostop do dokumentov – Uredba (ES) št. 1049/2001 – Dokument v zvezi z zakonodajnim postopkom, ki poteka – Delno zavrnjen dostop – Ničnostna tožba – Rok za vložitev tožbe – Dopustnost – Razkritje s strani tretje stranke – Neizguba pravnega interesa – Imenovanje delegacij držav članic, ki so dale predloge – Izjema v zvezi z varstvom postopka odločanja“
      Povzetek sodbe
      1.      Ničnostna tožba – Roki – Začetek
      (člen 230, peti odstavek, ES in člen 254(3) ES)
      2.      Ničnostna tožba – Pravni interes – Tožba zoper odločbo Sveta, s katero je bil odobren zgolj delni dostop do dokumenta – Razkritje
            tega dokumenta s strani tretje stranke – Ohranitev pravnega interesa – Dopustnost
      (člen 266, prvi odstavek,PDEU; Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 1049/2001)
      3.      Evropska unija – Institucije – Pravica dostopa javnosti do dokumentov – Uredba št. 1049/2001 – Izjeme od pravice dostopa do
            dokumentov – Varstvo postopka odločanja
      (Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 1049/2001, člena 1 in 4)
      1.      Iz besedila člena 230, peti odstavek, ES je razvidno, da je merilo datuma, ko tožeča stranka izve za izpodbijani akt, kot
         začetek roka za vložitev tožbe podredno glede na merili objave ali uradnega obvestila.

      Zato seznanitve tožeče stranke z izpodbijano odločbo ni mogoče šteti za začetek roka za vložitev tožbe, če ji je bila ta odločba
         vročena v skladu s členom 254(3) ES.

      Tako se, če obstaja uradno obvestilo naslovniku, za izračun roka za vložitev tožbe, ki ga določa člen 230, peti odstavek,
         ES, upošteva ta datum, in ne datum seznanitve, ki se uporabi podredno, če uradnega obvestila ni.

      (Glej točko 28.)
      2.      Pravni interes tožeče stranke glede predmeta tožbe mora obstajati ob njeni vložitvi, sicer ta ni dopustna. Takšen predmet
         spora in pravni interes morata obstati do razglasitve sodne odločbe, sicer se postopek ustavi, za kar se predpostavlja, da
         ima lahko stranka, ki je vložila tožbo, zaradi izida tožbe koristi. Če torej pravni interes tožeče stranke med postopkom neha
         obstajati, ji meritorna odločba Splošnega sodišča ne more zagotoviti nobenih koristi.

      Na podlagi tega, da je bila celotna različica dokumenta, do katerega je tožeča stranka zahtevala dostop, razkrita na spletnem
         mestu tretje stranke, ni mogoče ugotoviti, da tožeča stranka nima ali da nima več pravnega interesa, da zahteva razglasitev
         ničnosti odločbe, s katero ji je bil popoln dostop do tega dokumenta zavrnjen.

      Tožeča stranka ohrani pravni interes za predlog razglasitve ničnosti akta institucije tudi zato, da bi preprečila ponovitev
         domnevne nezakonitosti iz zadevnega akta v prihodnosti. Tak pravni interes izhaja iz člena 266, prvi odstavek, PDEU, v skladu
         s katerim mora institucija, katere akt je bil razglašen za ničen, sprejeti ukrepe, potrebne za izvršitev sodbe Sodišča. Tak
         pravni interes obstaja le, če lahko domnevna nezakonitost v prihodnje nastane neodvisno od okoliščin zadeve, v kateri je tožeča
         stranka vložila tožbo. Za tak primer gre v primeru ničnostne tožbe zoper odločbo Sveta, s katero je bil zavrnjen popoln dostop
         do dokumenta, ker po eni strani nezakonitost, ki jo domneva tožeča stranka, temelji na razlagi ene od izjem, ki so določene
         v Uredbi št. 1049/2001 o dostopu javnosti do dokumentov Evropskega parlamenta, Sveta in Komisije, za katero je zelo verjetno,
         da bi jo Svet lahko spet uporabil ob novi prošnji, in ker bo po drugi strani tožeča stranka kot združenje, katerega namen
         je spodbujanje preglednosti v Evropski uniji, lahko v prihodnosti vložila podobne prošnje za dostop, ki se bodo nanašale na
         enako vrsto dokumentov.

      Poleg tega, ker spornih informacij ni razkril Svet, ki je sicer priznal, da obstaja interes javnosti za razkritje teh informacij,
         ampak tretja stranka, ki ni spoštovala veljavne ureditve dostopa javnosti do dokumentov Sveta, je njeno ravnanje pri presoji,
         ali ima tožeča stranka pravni interes za razglasitev ničnosti te odločbe, brez pomena.

      Zato tožeča stranka ima pravni interes za razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe, čeprav se je lahko seznanila z informacijami,
         do katerih ji je Svet zavrnil dostop.

      (Glej točke od 33 do 37.)
      3.      Upoštevajoč cilje Uredbe št. 1049/2001 o dostopu javnosti do dokumentov Evropskega parlamenta, Sveta in Komisije, zlasti okoliščino,
         na katero opozarja njena uvodna izjava 2, da pravica dostopa javnosti do dokumentov institucij prispeva k demokratičnosti
         teh institucij, ter dejstvo, da je namen navedene uredbe, kot je opredeljen v uvodni izjavi 4 in členu 1, javnosti podeliti
         kar se da razsežno pravico do dostopa, je treba izjeme od navedene pravice, naštete v členu 4 te uredbe, razlagati in uporabljati
         strogo.

      Podelitev kar se da razsežnega dostopa javnosti tako pomeni pravico, da se ji razkrije celotna vsebina zahtevanih dokumentov,
         pri čemer se lahko ta pravica omeji le ob strogi uporabi izjem, ki jih določa Uredba št. 1049/2001. Če se ena od izjem nanaša
         zgolj na del zahtevanega dokumenta, se preostali deli dokumenta razkrijejo. Ob teh pogojih je s preglednostjo državljanom
         omogočeno, da bolj sodelujejo v postopku odločanja, in zagotovljeno, da uprava deluje bolj legitimno, je učinkovitejša in
         odgovornejša državljanom v demokratičnem sistemu.

      Ti preudarki imajo očitno posebno težo, kadar Svet deluje kot zakonodajni organ, kar je razvidno iz uvodne izjave 6 Uredbe
         št. 1049/2001, v skladu s katero se prav v takem primeru zagotovi širši dostop do dokumentov. S preglednostjo v teh primerih
         se krepi demokracija, tako da se državljanom omogoča izvajanje nadzora nad vsemi informacijami, ki so bile podlaga za zakonodajni
         akt. Možnost državljanov, da poznajo temelje zakonodajne dejavnosti, je namreč pogoj, da lahko učinkovito izvajajo svoje demokratične
         pravice.

      Zgolj okoliščina, da dokument zadeva interes, ki je varovan z eno od izjem, ne sme zadoščati, da se upraviči njena uporaba.
         Taka uporaba je lahko načeloma upravičena le ob predpostavki, da je institucija predhodno presodila, ali bi bil z dostopom
         do dokumenta lahko konkretno in dejansko ogrožen varovani interes. Poleg tega mora biti tveganje ogrozitve varovanega interesa,
         da se lahko uveljavlja, razumno predvidljivo in ne zgolj hipotetično.

      (Glej točke od 55 do 57 in 59.)
SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 22. marca 2011(*)

      „Dostop do dokumentov – Uredba (ES) št. 1049/2001 – Dokument v zvezi z zakonodajnim postopkom, ki poteka – Delno zavrnjen dostop – Ničnostna tožba – Rok za vložitev tožbe – Dopustnost – Razkritje s strani tretje stranke – Neizgubljen pravni interes – Imenovanje delegacij držav članic, ki so dale predloge – Izjema v zvezi z varstvom postopka odločanja“
      V zadevi T‑233/09,
      Access Info Europe s sedežem v Madridu (Španija), ki jo zastopata O. W. Brouwer in J. Blockx, odvetnika,

      tožeča stranka,
      proti
      Svetu Evropske unije, ki ga zastopata C. Fekete in M. Bauer, zastopnika,

      tožena stranka,
      ob intervenciji
      Helenske republike, ki jo zastopata E.‑M. Mamouna in K. Boskovits, zastopnika,

      in
      Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna Irska, ki ga zastopata E. Jenkinson in S. Ossowski, zastopnika, skupaj z L. J. Stratford, barrister,

      intervenienta,
      zaradi tožbe za razglasitev ničnosti odločbe Sveta z dne 26. februarja 2009, s katero je bil zavrnjen dostop do nekaterih
         informacij v zabeležki z dne 26. novembra 2008 glede predloga uredbe o dostopu javnosti do dokumentov Evropskega parlamenta,
         Sveta in Komisije,

      SPLOŠNO SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi J. Azizi, predsednik, E. Cremona, sodnica, in S. Frimodt Nielsen (poročevalec), sodnik,
      sodni tajnik: N. Rosner, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 6. oktobra 2010
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Pravni okvir
      1        Člen 255 ES določa:

      „1.      Vsi državljani Unije in vse fizične ali pravne osebe s prebivališčem ali statutarnim sedežem v eni od držav članic imajo pravico
         dostopa do dokumentov Evropskega parlamenta, Sveta in Komisije ob upoštevanju načel in pogojev, ki naj se določijo v skladu
         z odstavkoma 2 in 3.

      2.      Splošna načela in omejitve iz razlogov javnega ali zasebnega interesa, ki veljajo za to pravico dostopa do dokumentov, določi
         Svet v skladu s postopkom iz člena 251 v dveh letih po začetku veljavnosti Amsterdamske pogodbe.

      3.      Vsaka od zgoraj navedenih institucij v svojem poslovniku predpiše posebne določbe glede dostopa do njenih dokumentov.“
      2        Uredba Evropskega parlamenta in Sveta (ES) št. 1049/2001 z dne 30. maja 2001 o dostopu javnosti do dokumentov Evropskega parlamenta,
         Sveta in Komisije (UL L 145, str. 43) opredeljuje načela, pogoje in omejitve pravice do dostopa do dokumentov teh institucij,
         kot je določeno v členu 255(2) ES.

      3        Člen 4 te uredbe določa več izjem od pravice do dostopa do dokumentov Parlamenta, Sveta in Komisije, ki je s členom 2 te uredbe
         podeljena vsem državljanom Unije in vsem fizičnim ali pravnim osebam s prebivališčem ali statutarnim sedežem v eni od držav
         članic.

      4        Člen 4(3), prvi pododstavek, Uredbe št. 1049/2001 dalje določa:

      „Dostop do dokumenta, ki ga je institucija pripravila ali prejela za notranjo rabo in se nanaša na zadevo, o kateri institucija
         ni odločala, se zavrne, če bi razkritje resno oslabilo postopek odločanja institucije, razen če ne prevlada javni interes
         za razkritje.“

      5        Člen 207(3) ES določa:

      „Svet sprejme svoj poslovnik.
      Za namen uporabe člena 255(3) [ES] Svet v tem poslovniku opredeli pogoje, pod katerimi ima javnost dostop do dokumentov Sveta.
         Za namen tega odstavka Svet določi primere, v katerih ga je treba obravnavati kot zakonodajni organ, da bi bil v teh primerih
         omogočen boljši dostop do dokumentov in hkrati ohranjena učinkovitost njegovega postopka odločanja. V vsakem primeru, ko Svet
         odloča kot zakonodajni organ, se rezultati in razlage glasovanja ter izjave v zapisniku objavijo.“

       Dejansko stanje
      6        Z elektronskim sporočilom z dne 3. decembra 2008 je tožeča stranka, združenje Access Info Europe, na podlagi Uredbe št. 1049/2001
         Svet Evropske unije zaprosila za dostop do zabeležke z dne 26. novembra 2008, ki ga je njegov generalni sekretariat poslal
         delovni skupini za informacije, ki jo je ustanovil Svet, glede predloga uredbe Evropskega parlamenta in Sveta o dostopu javnosti
         do dokumentov Parlamenta, Sveta in Komisije (v nadaljevanju: zahtevani dokument). V tem dokumentu so vsebovani predlogi dopolnitev
         in nove dikcije, ki jih je več držav članic dalo na seji delovne skupine 25. novembra 2008.

      7        Svet je z elektronskim sporočilom z dne 17. decembra 2008 tožeči stranki dovolil delni dostop do zahtevanega dokumenta. V
         različici, ki je bila poslana tožeči stranki, so bili zgoraj navedeni predlogi, vendar ni bi bilo mogoče ugotoviti, katera
         država članica jih je dala. V utemeljitev zavrnitve sporočitve te informacije je Svet navedel, da bi njeno razkritje resno
         oslabilo postopek odločanja in da ne obstaja prevladujoč javni interes, zaradi katerega bi bilo takšno razkritje potrebno,
         zaradi česar se lahko uporabi izjema od pravice do dostopa do dokumentov, ki jo določa člen 4(3) Uredbe št. 1049/2001.

      8        Tožeča stranka je z elektronskim sporočilom z dne 16. januarja 2009 vložila potrdilno prošnjo na podlagi člena 7(2) Uredbe
         št. 1049/2001.

      9        Z odločbo, sprejeto 26. februarja 2009 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba), je Svet ob posredovanju njegovega generalnega
         sekretariata na podlagi člena 4(3) Uredbe št. 1049/2001 znova zavrnil razkritje delov zahtevanega dokumenta, iz katerih bi
         bilo razvidno, katere države članice so bile avtorice različnih predlogov, danih na seji delovne skupine za informacije 25.
         novembra 2008. Potem ko je tožeča stranka vložila zahtevo za obvestilo o stanju postopka, ji je Svet v elektronskem sporočilu
         z dne 3. aprila 2009 poslal izpodbijano odločbo. V tem elektronskem sporočilu Svet navaja tudi, da je na tožečo stranko že
         naslovil izvod izpodbijane odločbe z dopisom, ki je bil odposlan 26. februarja 2009.

      10      V izpodbijani odločbi Svet v utemeljitev, da bi razkritje identitete avtorjev različnih predlogov dopolnitev resno oslabilo
         njegov postopek odločanja in da ni bilo prevladujočega javnega interesa, zaradi katerega bi bilo takšno razkritje potrebno,
         navaja te razloge:

      „Delovna skupina ‚Informacije‘, pripravljalno telo Sveta, ki je odgovorno za predlog, se je večkrat sestala, da bi opravila
         prvi pregled predloga [uredbe o dostopu javnosti do dokumentov, ki ga je Komisija vložila 30. aprila 2008 in o katerem prav
         zdaj v okviru postopka soodločanja razpravljata dve veji zakonodajne oblasti]. V okviru teh razprav so delegacije izrazile
         svoja uvodna mnenja o spremembah, ki so vsebovane v predlogu. Te razprave so še vedno v uvodni fazi in nismo opazili še nikakršnega
         približevanja stališč, še manj pa prišli do sklepov glede postavljenih vprašanj. Pisni prispevki v zahtevanem dokumentu se
         nanašajo na tri posebej občutljiva vprašanja v okviru uvodnih razprav s Svetom, ki še niso bila podrobno preučena znotraj
         delovne skupine ‚Informacije‘. Ker je postopek odločanja šele v uvodni fazi, ker občutljiva vprašanja v zahtevanem dokumentu
         še niso bila predmet poglobljenih razprav in ker glede teh vprašanj še ni bilo mogoče najti jasnega načina pristopa, bi razkritje
         imen delegacij, ki so dale v zahtevanem dokumentu vsebovane predloge, resno škodilo učinkovitosti postopka odločanja Sveta,
         ker bi ogrozilo njegovo zmožnost za dosego sporazuma o tej zadevi in zlasti zelo zmanjšalo manevrski prostor delegacij za
         dosego kompromisa znotraj Sveta.

      Tveganje resne ogrozitve postopka odločanja Sveta je namreč razumno predvidljivo, in ne le hipotetično. Če bi bilo treba pisne
         dokumente, v katerih so izražena stališča delegacij o posebej občutljivih vprašanjih, med postopkom odločanja razkriti v celoti,
         bi lahko nekatere delegacije nehale podajati svoja stališča pisno in bi se omejile zgolj na ustno komunikacijo s Svetom in
         njegovimi pripravljalnimi telesi, o tem pa se ne pripravljajo dokumenti. To bi resno škodilo učinkovitosti notranjega postopka
         odločanja Sveta, ker bi predstavljalo oviro za izvedbo kompleksnih notranjih razprav o predlogu akta, prav tako pa bi škodilo
         splošni preglednosti postopka odločanja Sveta.

      Svet je tehtal na eni strani javni interes za učinkovitost njegovega notranjega postopka odločanja in na drugi strani javni
         interes za krepitev preglednosti, ki zagotavlja, da imajo institucije Evropske unije večjo legitimnost in so bolj odgovorne
         državljanom, zlasti ko delujejo kot zakonodajni organ. Ravno zaradi tega tehtanja je generalni sekretariat v odgovor na prvo
         prošnjo odločil, da razkrije vsebino zahtevanega dokumenta, pri čemer je odstranil imena zadevnih delegacij. S to rešitvijo
         je po eni strani državljanom omogočeno, da se v skladu z demokratičnimi načeli seznanijo z informacijami, na katerih temelji
         predlog zakonodajnega akta, o katerem se razpravlja znotraj Sveta, po drugi strani pa je z njo ohranjena učinkovitost postopka
         odločanja Sveta, kot je izrecno določeno v členu 207(3) ES.

      Svet je preučil tudi možnost, da bi za vsako delegacijo posebej preveril, ali bi bilo možno razkriti imena zadevnih držav
         članic. Vendar je bil ta način zavrnjen, ker bi vodil v izjemno arbitrarno presojo, ki bi bila lahko sama predmet izpodbijanja.
         Sprejeta odločitev pa seveda zadevnim delegacijam ne prepoveduje, da javno izrazijo svoja stališča, kot to želijo.“

       Postopek in predlogi strank
      11      Tožeča stranka je 12. junija 2009 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila to tožbo.

      12      S sklepom z dne 23. novembra 2009 je predsednik tretjega senata Splošnega sodišča dovolil intervencijo Helenske republike
         in Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna Irska na strani Sveta.

      13      Na podlagi poročila sodnika poročevalca je Splošno sodišče (tretji senat) odločilo, da začne ustni postopek. V okviru ukrepov
         procesnega vodstva je bil Svet povabljen, naj odgovori na več vprašanj in predloži kopijo različnih dokumentov Sveta v zvezi
         s predlogom uredbe o dostopu javnosti do dokumentov, ki ga je Komisija vložila 30. aprila 2008, ki so dani na voljo javnosti
         v tej fazi zakonodajnega postopka.

      14      Z dopisom z dne 29. julija 2010 je Svet odgovoril na vprašanja Splošnega sodišča in predložil zahtevane dokumente, o katerih
         se je tožeča stranka lahko izrekla na obravnavi.

      15      Stranki sta na obravnavi 6. oktobra 2010 podali ustne navedbe in odgovorili na vprašanja, ki jih je postavilo Splošno sodišče.

      16      Tožeča stranka Splošnemu sodišču prve predlaga, naj:

      –        izpodbijano odločbo razglasi za nično;
      –        Svetu naloži plačilo njenih stroškov in stroškov intervenientov.
      17      Svet Splošnemu sodišču predlaga:

      –        naj tožbo zavrže kot očitno nedopustno;
      –        podredno, naj tožbo zavrne kot neutemeljeno;
      –        naj tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
      18      Helenska republika Splošnemu sodišču predlaga, naj tožbo zavrne.

      19      Združeno kraljestvo Splošnemu sodišču predlaga, naj:

      –        tožbo zavrne;
      –        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
       Pravo
       Dopustnost
       Začetek teka roka za vložitev tožbe
      –       Trditve strank
      20      Svet trdi, da je tožba očitno nedopustna, ker je prepozna. Rok za vložitev tožbe, ki ga določa člen 230, peti odstavek, ES,
         naj ne bi začel teči 3. aprila 2009, ko je bila izpodbijana odločba tožeči stranki poslana z elektronskim sporočilom, ampak
         26. februarja 2009, ko ji je Svet poslal to odločbo po navadni pošti. V tem primeru je Svet sprejel izpodbijano odločbo 26.
         februarja 2009. Spremni dopis k tej odločbi je bil končan in podpisan istega dne, nakar je bil vknjižen v kurirski službi
         in takoj poslan z navadno pošto na naslov, ki ga je navedla tožeča stranka. V osmih letih uporabe Uredbe št. 1049/2001 ni
         bila Svetu nikoli sporočena izguba pošiljke. Zato je Svet upravičeno verjel, da je izpodbijana odločba prispela do tožeče
         stranke. Tako se je rok za tožbo, ki je začel teči 26. februarja 2009, iztekel 6. maja 2009, to je po preteku roka dveh mesecev,
         podaljšanega za deset dni zaradi oddaljenosti na podlagi uporabe člena 102(2) Poslovnika Splošnega sodišča. Tožba naj bi bila
         zato prepozna, ker je bila vložena 12. junija 2009, torej več kot pet tednov po izteku določenega roka.

      21      Ob predpostavki, da ne bi bilo mogoče zanesljivo ugotoviti, ali je bila vročitev pravilna, Svet poudarja, da bi se tožeča
         stranka od 26. februarja 2009 dalje lahko seznanila z izpodbijano odločbo. Osnutek odgovora na potrdilno prošnjo je bil namreč
         javnosti dostopen od 20. februarja 2009 prek registra dokumentov Sveta. Ta osnutek je bil sicer tožeči stranki v odgovor na
         njeno zahtevo poslan 2. marca 2009, medtem ko so bile informacije glede sprejetja tega osnutka javne od 26. februarja 2009.
         S tem da je šele po enem mesecu, in sicer 3. aprila 2009, zahtevala, naj se ji pošlje besedilo, sprejeto na podlagi osnutka,
         sporočenega 2. marca 2009, ki predstavlja odgovor, tožeča stranka po mnenju Sveta ni spoštovala razumnega roka za seznanitev
         z izpodbijano odločbo.

      22      Tožeča stranka trdi, da pred 3. aprilom 2009, ko ji je bila izpodbijana odločba poslana z elektronskim sporočilom, ni prejela
         dopisa Sveta, s katerim bi bila obveščena o izpodbijani odločbi. V zvezi s trditvijo, da bi se lahko seznanila z izpodbijano
         odločbo prek javnega registra Sveta, tožeča stranka poudarja, da je v registru, na katerega se sklicuje Svet, na voljo zgolj
         osnutek odgovora, in ne končni dokument.

      –       Presoja Splošnega sodišča
      23      Na podlagi člena 230, peti odstavek, ES je treba ničnostno tožbo vložiti v dveh mesecih od objave akta ali njegovega uradnega
         obvestila tožniku, če tega ni bilo, pa od dneva, ko je ta zanj izvedel.

      24      Na podlagi člena 102(2) Poslovnika se rok za vložitev tožbe zaradi oddaljenosti podaljša za enkratno obdobje desetih dni.

      25      Poleg tega člen 254(3) ES določa, da se o odločbah uradno obvesti tiste, na katere so naslovljene, učinkovati pa začnejo s
         takšnim obvestilom.

      26      V tem primeru ni sporno, da je Svet tožečo stranko obvestil o izpodbijani odločbi 3. aprila 2009. Ta odločba je bila priložena
         elektronskemu sporočilu Sveta, s katerim je generalni sekretariat odgovoril na elektronsko sporočilo tožeče stranke, ki je
         želela biti obveščena o stanju postopka. Tožeča stranka priznava, da se je s tem odgovorom seznanila 3. aprila 2009, s čimer
         je dokazano, da je bil naslovnik uradno obveščen o izpodbijani odločbi v smislu Pogodbe.

      27      Te ugotovitve ne omaja trditev Sveta, s katero je želel dokazati, da je bila izpodbijana odločba vročena tožeči stranki 26.
         februarja 2009. Svet namreč ni dokazal, da je dopis, za katerega je potrdil, da ga je naslovil na tožečo stranko, dejansko
         prispel do naslovnika pred 3. aprilom 2009. Poleg tega Svet priznava, da je izpodbijano odločbo poslal z „navadno pošto“,
         zaradi česar ne more dokazati, da jo je njen naslovnik v Španiji prejel, ali še manj, kdaj jo je prejel. Ker ni bila poslana
         s priporočeno pošto s povratnico ali z elektronsko pošto ali telefaksom s potrdilom o prejemu, Svet ni dokazal, da je tožeča
         stranka še isti dan ali nekaj dni pozneje prejela njegov odgovor, ki ga je poslal 26. februarja 2009. Začetek roka za vložitev
         tožbe je tako 3. april 2009, ko je Svet po elektronski pošti sporočil izpodbijano odločbo tožeči stranki.

      28      Poleg tega glede trditve Sveta, da se je tožeča stranka seznanila z vsebino izpodbijane odločbe, ko se je 2. marca 2009 seznanila
         z osnutkom odgovora na potrdilno prošnjo, je treba opozoriti, da je iz besedila člena 230, peti odstavek, ES razvidno, da
         je kot začetek roka za vložitev tožbe merilo datuma, ko tožeča stranka izve za izpodbijani akt, podredno glede na merili objave
         ali uradnega obvestila (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 27. novembra 2003 v zadevi Regione Siciliana proti Komisiji, T-190/00,
         Recueil, str. II-5015, točka 30 in navedena sodna praksa). Zato tudi če bi bila dokazana, seznanitve tožeče stranke z izpodbijano
         odločbo ni mogoče šteti za začetek roka za vložitev tožbe, ker je bila ta v tem primeru v skladu s členom 254(3) ES o odločbi
         uradno obveščena 3. aprila 2009. Če obstaja uradno obvestilo naslovniku, se za izračun roka za vložitev tožbe upošteva ta
         datum, in ne datum seznanitve, ki se uporabi podredno, če uradnega obvestila ni. Vsekakor glede samega dokazovanja seznanitve
         med strankama ni sporno, da je edini dokument, ki je na voljo v javnem registru Sveta, osnutek odločbe, in ne izpodbijana
         odločba. Tako se tožeča stranka ni mogla seznaniti z vsebino in obrazložitvijo akta, ki se nanaša na njeno potrdilno prošnjo
         na podlagi Uredbe št. 1049/2001.

      29      Tako tožba glede na to, da je bila vložena v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 12. junija 2009, torej v dvomesečnem roku,
         štetim od uradnega obvestila o izpodbijani odločbi z dne 3. aprila 2009, ki je bil zaradi oddaljenosti podaljšan za enkratno
         obdobje desetih dni, ni prepozna. Razlog nedopustnosti, ki ga je v tem smislu podal Svet, je treba zavrniti.

       Pravni interes tožeče stranke za razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe
      30      V odgovoru na tožbo Svet navaja, da je celotna različica zahtevanega dokumenta na voljo javnosti na spletnem mestu organizacije
         Statewatch od 26. novembra 2008. V odgovor na vprašanja, postavljena v okviru ukrepov procesnega vodstva, je Svet pojasnil,
         na katerem spletnem naslovu je mogoče dostopati do te različice. Skliceval se je tudi na poročilo House of Lords Select Committee
         on the European Union (posebni odbor zgornjega doma za Evropsko unijo, Združeno kraljestvo, v nadaljevanju: odbor „Evropska
         unija“) o stališču Združenega kraljestva glede predloga spremembe Uredbe št. 1049/2001, v katerem je omenjen sestanek s predstavniki
         vlade Združenega kraljestva, organiziran 18. marca 2009, na katerem se je razpravljalo o posledicah zgoraj navedenega razkritja.
         Na obravnavi je Svet navedel, da čeprav je organizacija Statewatch nedovoljeno razkrila celotno različico zahtevanega dokumenta
         zelo kmalu, in sicer po njegovem mnenju konec novembra 2008, za to takrat, ko je glede prošnje za dostop tožeče stranke sprejel
         prvotno odločbo z dne 17. decembra 2008 in glede potrdilne prošnje odločbo z dne 26. februarja 2009, ni vedel.

      31      V repliki tožeča stranka trdi, da ni vedela za celotno različico zahtevanega dokumenta, ko je vložila prošnjo za dostop do
         dokumentov. Na obravnavi je tožeča stranka navedla tudi, da se je s celotno različico zahtevanega dokumenta seznanila maja
         ali junija 2009 po razpravah z drugimi združenji, ki jih zanimajo vprašanja glede preglednosti. Zaradi tega razkritja tako
         tožeča stranka zdaj razpolaga s kopijo celotne različice dokumenta, za katerega je zaprosila Svet.

      32      V tem kontekstu bi lahko sklepali, da tožeča stranka dejansko ni prizadeta z izpodbijano odločbo, ker že razpolaga z informacijami,
         katerih razkritje zahteva, in da tako ne more zatrjevati, da ima zadosten interes za razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe.

      33      Glede tega je treba opozoriti, da mora pravni interes tožeče stranke glede predmeta tožbe obstajati ob njeni vložitvi, sicer
         ta ni dopustna. Takšen predmet spora in pravni interes morata obstati do razglasitve sodne odločbe, sicer se postopek ustavi,
         kar predpostavlja, da ima lahko stranka, ki je vložila tožbo, zaradi izida tožbe koristi. Če torej pravni interes tožeče stranke
         med postopkom neha obstajati, ji meritorna odločitev Splošnega sodišča ne more zagotoviti nobenih koristi (glej sodbo Sodišča
         z dne 7. junija 2007 v zadevi Wunenburger proti Komisiji, C‑362/05 P, ZOdl., str. I-4333, točki 42 in 43 ter navedena sodna
         praksa).

      34      V tem primeru na podlagi tega, da je bila celotna različica zahtevanega dokumenta razkrita na spletnem mestu organizacije
         Statewatch konec leta 2008, kot tudi na podlagi tega, da se je tožeča stranka seznanila z vsebino te različice maja ali junija
         2009, iz razlogov, navedenih v nadaljevanju, ni mogoče ugotoviti, da tožeča stranka nima ali da nima več pravnega interesa,
         da zahteva razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe.

      35      Prvič, z vidika načel je v skladu z ustaljeno sodno prakso, da tožeča stranka ohrani pravni interes, da predlaga razglasitev
         ničnosti akta institucije tudi zato, da bi tako preprečila ponovitev domnevne nezakonitosti iz zadevnega akta v prihodnosti.
         Tak pravni interes izhaja iz člena 266, prvi odstavek, PDEU, v skladu s katerim mora institucija, katere akt je bil razglašen
         za ničen, sprejeti ukrepe, potrebne za izvršitev sodbe Sodišča. Tak pravni interes obstaja le, če lahko domnevna nezakonitost
         v prihodnje nastane neodvisno od okoliščin zadeve, v kateri je tožeča stranka vložila tožbo (glej zgoraj v točki 33 navedeno
         sodbo Wunenburger proti Komisiji, točke od 50 do 52 in navedena sodna praksa). Za tak primer gre v tej zadevi, ker po eni
         strani nezakonitost, ki jo domneva tožeča stranka, temelji na razlagi ene od izjem, ki jih določa Uredba št. 1049/2001, za
         katero je zelo verjetno, da bi jo Svet lahko spet uporabil v primeru nove prošnje, in ker bo po drugi strani tožeča stranka
         kot združenje, katerega namen je spodbujanje preglednosti znotraj Evropske unije, lahko v prihodnosti vložila podobne prošnje
         za dostop, ki se bodo nanašale na enako vrsto dokumentov.

      36      Drugič, treba je poudariti, da tožeči stranki spornih informacij ni razkril Svet, ki je drugače priznal, da obstaja interes
         javnosti za razkritje teh informacij, ampak je bilo razkritje posledica ravnanja tretje stranke, ki ni spoštovala veljavne
         ureditve dostopa javnosti do dokumentov Sveta. Glede tega tožeča stranka trdi, da ni vedela, da so bile te informacije dostopne
         na spletnem mestu organizacije Statewatch, ko je vložila prvotno in potrdilno prošnjo za dostop do dokumentov, Svet pa pojasnjuje,
         da je enako veljalo tudi zanj, ko je na ti prošnji odgovoril. Tako med potekom upravnega postopka, v katerem je bila sprejeta
         izpodbijana odločba, nista niti tožeča stranka niti Svet vedela za to dejstvo. Zato tožeča stranka od Splošnega sodišča upravičeno
         zahteva, naj se izreče o zakonitosti te odločbe, ki je posegla v njen položaj, ker je to edina odločba, ki ji je bila sporočena
         do zdaj in s katero ji je na podlagi ene od izjem, ki jih določa Uredba št. 1049/2001, dovoljen le delni dostop do zahtevanega
         dokumenta. Ravnanje organizacije Statewatch je pri presoji, ali ima tožeča stranka pravni interes za razglasitev ničnosti
         te odločbe, brez pomena (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 17. junija 1998 v zadevi Svenska Journalistförbundet
         proti Svetu, T‑174/95, Recueil, str. II-2289, točka 69, v okviru katere je tožeča stranka že razpolagala z nekaterimi dokumenti,
         za katere je zaprosila Svet, ker so ji jih posredovali pristojni organi države članice).

      37      Glede na vse navedeno tožeča stranka ima pravni interes za razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe, čeprav se je lahko seznanila
         z informacijami, do katerih ji je Svet zavrnil dostop.

       Utemeljenost
      38      V utemeljitev tožbe tožeča stranka navaja dva tožbena razloga. Prvi tožbeni razlog se nanaša na kršitev člena 4(3), prvi pododstavek,
         Uredbe št. 1049/2001. Drugi tožbeni razlog se nanaša na neobstoj obrazložitve. Najprej je treba preučiti prvi tožbeni razlog.

       Trditve strank
      39      Tožeča stranka opozarja, da je namen Uredbe št. 1049/2001 zagotoviti boljše sodelovanje državljanov pri postopku odločanja
         in podeliti kar največji učinek pravici javnosti do dostopa do dokumentov, še posebej v primerih, v katerih institucije delujejo
         kot zakonodajni organ. Dostop javnosti do dokumentov institucij je načelo, zavrnitev pa izjema, ki se mora razlagati restriktivno.

      40      V zvezi s trditvijo, da bi se manevrski prostor delegacij z razkritjem njihovih imen zmanjšal, tožeča stranka trdi, da v izpodbijani
         odločbi ni nobenega pojasnila, s katerim bi bilo to utemeljeno. Delegacije oblikujejo mnenja in spremembe, ki Svetu omogočajo,
         da sprejme stališče. Z dostopom javnosti do teh stališč bi lahko države članice in institucije odgovarjale svojim državljanom.
         Čeprav bi bile lahko z razkritjem delegacije izpostavljene zunanjim pritiskom, to tveganje ne zadošča za uporabo navedene
         izjeme, ker je neločljivo povezano z zahtevo glede odgovornosti in z načelom sodelovanja državljanov, na katerih temelji Uredba
         št. 1049/2001. V zvezi z navedbo Sveta glede izoblikovanja stališč tožeča stranka opozarja, da kot njen dokaz ne zadošča zgolj
         zatrjevanje škodovanja. Svet naj ne bi dokazal, zakaj bi razkritje zahtevanega dokumenta na spletnem mestu organizacije Statewatch
         škodovalo zaupnosti znotraj delegacij. Poleg tega je edina okoliščina, v kateri bi bilo treba ohraniti tajnost stališča delegacije,
         ta, da bi imela delegacija dve različici in bi na sejah Sveta zagovarjala eno stališče, javnosti, kamor spadajo tudi njeni
         državljani, pa bi sporočila drugo. Vendar naj to ne bi bil cilj Uredbe št. 1049/2001.

      41      V zvezi s trditvijo, da mnenja predstavnikov ne bi bila več podana pisno, če bi bila razkrita njihova imena, tožeča stranka
         poudarja, da je načeloma vse, kar je izrečeno ali napisano v pripravljalni fazi sprejetja zakonodajnega akta, dano na voljo
         javnosti zaradi seznanitve in nadzora. V tem primeru naj bi bili morebitni negativni učinki razkritja imen avtorjev predlogov
         zgolj obrobni. Na nikakršni podlagi naj ne bi bilo mogoče domnevati, da bi tako razkritje odvrnilo delegacije, da bi stališča
         podajale pisno.

      42      V zvezi s prevladujočim javnim interesom tožeča stranka trdi, da tudi če bi bil iz razlogov, navedenih v izpodbijani odločbi,
         postopek odločanja oslabljen, je s tem interesom razkritje nacionalnih delegacij upravičeno. Interes javnosti za razkritje
         ni omejen na to, da se lahko izvaja nadzor nad državami članicami ali nad Svetom, ampak se nanaša tudi na možnost, da državljani
         sodelujejo v zakonodajnem postopku. Zato ne bi smelo zadoščati, da se objavijo stališča delegacij brez razkritja njihovih
         imen.

      43      Svet v utemeljitev navedbe, da bi se z dostopom javnosti do delov zahtevanega dokumenta, ki niso bili sporočeni, zmanjšal
         manevrski prostor delegacij, poudarja, da v skladu s členom 255 ES in z Uredbo št. 1049/2001 ni potrebno, da za zakonodajni
         postopek velja popolna preglednost. S pravili, ki jih je uporabil Svet glede dostopa javnosti do zakonodajnih dokumentov,
         naj bi bilo bolj upoštevano ravnotežje iz člena 207(3) ES med boljšo seznanitvijo z njegovimi zakonodajnimi dejavnostmi in
         med varstvom njegovega postopka odločanja. V poslovniku Sveta so določeni primeri, v katerih ta deluje kot zakonodajni organ
         (člen 7 Sklepa Sveta 2006/683/ES, Euratom z dne 15. septembra 2006 o sprejetju poslovnika Sveta, UL L 285, str. 47, v nadaljevanju:
         poslovnik), in zakonodajni dokumenti, ki so neposredno na voljo javnosti (člen 11(5) in (6) priloge II k poslovniku). Po sprejetju
         zakonodajnega akta so dokumenti, ki odražajo posamezna stališča delegacij, na voljo javnosti (glej člen 11(6) priloge II k
         poslovniku). Če razprave še potekajo, je vsebina teh dokumentov prav tako na voljo javnosti, razen imen delegacij, ki so dale
         predloge, in delov, za katere veljajo izjeme iz člena 4 Uredbe št. 1049/2001 (glej smernice o nekaterih vprašanjih glede načela,
         ki izvira iz Uredbe št. 1049/2001, ki jih je Coreper odobril 8. marca 2002). Čeprav delegacije vedo, da bo vsebina njihovih
         stališč o zakonodajnem gradivu med obravnavo objavljena, vseeno pričakujejo, da njihova imena ne bodo razkrita do sprejetja
         zakonodajnega akta. Zaradi ohranitve manevrskega prostora delegacij med uvodnimi razpravami o predlogu Komisije naj bi bilo
         zato nujno, da se njihova imena ne razkrijejo javnosti. Če bi bili pisni prispevki v celoti dani na voljo javnosti v okviru
         zakonodajnega postopka, ki poteka, bi to ukoreninilo stališča delegacij, ker bi imele te manj možnosti za to, da bi jih med
         poznejšimi razpravami spremenile in da bi pred javnostjo upravičile kompromisno rešitev, ki bi lahko pomenila odklon od njihovih
         prvotnih stališč, kar bi resno ogrozilo možnosti za dosego kompromisa.

      44      V odgovor na očitek, da ni dokazov, na podlagi katerih bi bilo mogoče ugotoviti, kako bi razkritje imen zadevnih delegacij
         resno oslabilo postopek odločanja, ki poteka, Svet trdi – čemur se pridružujeta tudi Helenska republika in Združeno kraljestvo
         – da je ta resna oslabitev v izpodbijani odločbi pravno zadostno dokazana, zlasti glede tveganja, ki je razumno predvidljivo,
         in ne zgolj hipotetično. Na prvem mestu naj bi bilo iz izpodbijane odločbe razvidno, da so bile razprave, ki so potekale znotraj
         Sveta glede predloga Komisije, štete za posebej občutljive. Revizija zakonodaje EU glede ureditve pravice javnosti do dostopa
         do dokumentov, ki za večino predstavlja temeljno pravico, naj bi pri javnosti povzročila veliko zanimanje. Nekatera stališča,
         zastopana v okviru te revizije, naj bi bila deležna sovražnega sprejema od medijev, kar naj bi pri javnosti sprožilo živahne
         kritike. Na drugem mestu naj se delovna skupina še ne bi ukvarjala s stališči delegacij. Pritisk javnosti bi tako lahko vplival
         na možnost delegacij, da bi svobodno predstavile in branile svoja uvodna stališča, kar bi lahko povzročilo izkrivljanje razprav
         znotraj Sveta. Če delegacije v okviru Sveta ne bi mogle v miru preučiti občutljivih in kontroverznih vprašanj v povezavi z
         Uredbo št. 1049/2001, bi Svet težko pospešil revizijo besedila. Uvodna stališča delegacij, izražena na tehnični ravni, naj
         ne bi nujno ustrezala stališčem, ki bi jih zadevne države članice zastopale v poznejši fazi postopka. Zato bi lahko razkritje
         uvodnih stališč predstavljalo oviro za odprte razprave znotraj Sveta in povzročilo nesporazume.

      45      V utemeljitev trditve v izpodbijani odločbi, da zaradi razkritja njihovih imen delegacije, ki so dale predloge, svojih mnenj
         ne bi več izražale pisno, Svet ugotavlja, da je po nedovoljenem razkritju zahtevanega dokumenta po internetu s strani organizacije
         Statewatch mogoče oceniti neposredno škodo, ki jo je to povzročilo za postopek odločanja. V tem primeru naj bi bilo z dostopom
         do zahtevanega dokumenta škodovano zaupnosti znotraj delovne skupine, delegacije pa naj bi postale posebej previdne pri sporočanju
         stališč v pisni obliki, zlasti tistih, ki bi lahko povzročila kritike ali nasprotovanje javnosti. Zakonodajnega predloga ni
         mogoče obravnavati zgolj na podlagi ustne izmenjave mnenj med delegacijami. Če delegacije stališč ne bi več izražale pisno,
         državljani ne bi mogli več izvajati nadzora nad temi stališči, ker preprosto ne bi bilo upoštevnih dokumentov, kar bi resno
         oslabilo načelo preglednosti.

      46      V odgovor na očitek, da je nujno treba dokazati škodo, ki naj bi jo za postopek odločanja konkretno predstavljalo razkritje
         celotne različice zahtevanega dokumenta na spletnem mestu organizacije Statewatch, Svet opozarja – čemur se pridružujeta tudi
         Helenska republika in Združeno kraljestvo – da je bil predlog Komisije predložen dvema vejama zakonodajne oblasti 30. aprila
         2008. Zakonodajni dosje naj bi bil še vedno v fazi prve obravnave. Čakajoč na uradni konec prve obravnave v Parlamentu naj
         bi se razprave znotraj Sveta omejile na uvodno izmenjavo mnenj na tehnični ravni znotraj pripravljalnih teles, brez neposrednih
         obetov za pogajanja o zakonodajnem dosjeju na politični ravni, na podlagi katerih bi Svet lahko oblikoval stališče glede predloga
         Komisije. Nenavadna počasnost zakonodajnega postopka naj bi bila opazna, ker sprejetje zakonodajnih aktov na podlagi postopka
         soodločanja pri prvi obravnavi povprečno traja 16,2 meseca. Nenapredovanje zakonodajnega postopka naj bi dokazovalo izredno
         občutljivost in kontroverznost tega dosjeja ter obstoj resnične težave pri približevanju različnih stališč.

      47      V zvezi z obstojem prevladujočega javnega interesa Svet opozarja, da njegova zavrnitev razkritja imen delegacij v okviru zakonodajnega
         postopka, ki poteka, ne predstavlja ovire za nadzor, ki ga državljani izvajajo nad vladami znotraj držav članic. Interes za
         to, da vlade odgovarjajo za stališča glede zakonodajnega predloga, ne bi smel pomeniti prevladujočega javnega interesa v smislu
         te uredbe. Poleg tega Združeno kraljestvo ugotavlja, da splošne zahteve po preglednosti ne zadoščajo za ugotovitev, da obstaja
         splošni javni interes, ki bi upravičeval to razkritje.

       Odgovori na pisna vprašanja Splošnega sodišča
      48      V okviru ukrepov procesnega vodstva je Splošno sodišče Svetu postavilo pisna vprašanja, zlasti glede navedbe v odgovoru na
         tožbo, da je od 26. novembra 2008 celotna različica zahtevanega dokumenta dostopna javnosti na spletnem mestu organizacije
         Statewatch, kar naj bi mu omogočalo, da „oceni neposredno škodo, ki naj bi jo za postopek odločanja povzročil dostop javnosti
         do celotne vsebine pisnih stališč delegacij, ki so vsebovana v zahtevanem dokumentu“. Na prvo vprašanje v okviru teh ukrepov
         procesnega vodstva je Svet, da bi podrobneje in konkretneje pojasnil, zakaj naj bi razkritje imen delegacij, ki so dale v
         zahtevanem dokumentu vsebovane predloge, predstavljalo resno grožnjo za njegov postopek odločanja, navedel sledeče.

      49      Na prvem mestu Svet trdi, da je od razkritja celotne različice zahtevanega dokumenta njegov generalni sekretariat razposlal
         zgolj štiri dokumente s pisnimi predlogi delegacij v zvezi s zadevnim zakonodajnim postopkom, in sicer dokumente št. 8778/09
         z dne 17. aprila 2009, št. 9716/09 z dne 11. maja 2009, št. 10443/09 z dne 27. maja 2009 in št. 11065/09 z dne 16. junija
         2009. Glede tega Svet ugotavlja, da vsi predlogi v teh dokumentih zadevajo spremembo predloga Komisije v smislu večje preglednosti.
         Od razkritja s strani organizacije Statewatch naj ne bi bil podan noben predlog, ki bi šel v smeri omejevanja tega načela.
         Po mnenju Sveta naj ne bi bilo mogoče, da bi se vse delegacije strinjale z večjo preglednostjo glede vseh vprašanj, ki so
         bila preučena znotraj delovne skupine. To naj bi bilo razvidno iz dejstva, da med delegacijami ni bilo še nobenega približevanja
         glede stališča Sveta o zakonodajnem predlogu. Zato Svet meni, da delegacije, katerih stališča bi lahko povzročila nasprotovanje
         javnosti, ker bi pomenila omejevanje preglednosti, po razkritju celotne različice zahtevanega dokumenta na spletnem mestu
         organizacije Statewatch niso predložile pisnih stališč.

      50      Na drugem mestu se Svet, da bi dokazal resno grožnjo za postopek odločanja, sklicuje na intervencije predstavnikov vlade Združenega
         kraljestva pri odboru „Evropska unija“ glede stanja razprav znotraj Sveta o predlogu uredbe o dostopu javnosti do dokumentov.
         V odgovor na vprašanje glede „koristnosti“ razkritja s strani organizacije Statewatch za napredovanje razprav znotraj Sveta,
         je eden od predstavnikov vlade Združenega kraljestva dejal, da je bil zahtevani dokument „trenutno stanje“ in ni nujno odražal
         doslednosti pogajanj. Ta predstavnik je dodal, da torej ni nujno, da bi iztrganje te razprave in predlogov držav članic iz
         njihovega konteksta kakor koli koristilo. Po njegovem mnenju bi to povzročilo zmedo. Dodal je, da bi bilo težko ugotoviti,
         koliko bi bile države članice lahko iskrene in odprte, če se vedno bale, da bi bila njihova razmišljanja glede tega področja
         lahko objavljena. Po mnenju Sveta je iz vsega navedenega jasno razvidno, da je razkritje celotne različice zahtevanega dokumenta
         negativno vplivalo na iskrenost in izčrpnost razprav znotraj delovne skupine Sveta, ker si zaradi njega delegacije niso mogle
         zamisliti različnih rešitev ali sprememb, na podlagi katerih bi bilo mogoče približanje mnenj o najbolj kontroverznih vprašanjih.

      51      Na tretjem mestu Svet trdi, da se je raven podrobnosti v poročilih generalnega sekretariata o stanju razprav glede zakonodajnega
         gradiva znotraj delovne skupine Sveta v tem času spremenila. Medtem ko so bila v njegovem prvem poročilu z dne 26. januarja
         2009, ki je del dokumenta št. 5671/09, navedena imena delegacij, ki so dale pripombe ali predloge k predlogu Komisije, v zadnjem
         poročilu z dne 22. julija 2009 v dokumentu 10859/1/09 REV 1 ni več navedeno, katere delegacije so na sejah skupine ustno dale
         pripombe ali predloge, ampak so uporabljeni izrazi „več delegacij“, „druge delegacije“, „veliko delegacij“, ne da bi bile
         zadevne delegacije poimenovane. Glede na navedeno je mogoče natančno izmeriti neposredni učinek nedovoljenega razkritja celotne
         različice zahtevanega dokumenta na izčrpnost pripravljalnih dokumentov Sveta, ki so bili pripravljeni v okviru zadevnega zakonodajnega
         dosjeja. Ker so pripravljalni dokumenti predvsem pripomoček za delo Sveta, na podlagi katerih se lahko ugotovi stopnja napredka
         zakonodajnega postopka in ki tako olajšajo nadaljnje delo pri dosjeju, je izjemno pomembno, da je njihova vsebina kar najpopolnejša.
         Če bi moral Svet upoštevati tveganje nedovoljenega razkritja, kot je to razvidno iz tega primera, , bi to brez dvoma vplivalo
         na način sestave pripravljalnih dokumentov in občutljive informacije, kot so te, ki so bile navedene zgoraj, ne bi bile vključene
         vanje. Pripravljalni dokumenti zato ne bi več izpolnjevali svojega glavnega namena.

      52      V odgovor na drugo vprašanje v okviru ukrepov procesnega vodstva, v katerem je Splošno sodišče od Sveta zahtevalo, naj navede,
         katera vprašanja, ki so jih načeli predlogi delegacij držav članic, ki so povzeti v zahtevanem dokumentu, so posebej občutljiva
         in zakaj so drugačna od vprašanj, ki bi se lahko pojavila v klasičnem zakonodajnem postopku, kjer se lahko v uvodni fazi razprav
         upoštevajo različne možnosti, je Svet pojasnil, da je občutljivost zahtevanega dokumenta razvidna iz njegovega statusa in
         iz njegove vsebine.

      53      V zvezi s statusom zahtevanega dokumenta Svet opozarja, da do sprejetja izpodbijane odločbe pisni prispevki, ki so vsebovani
         v zahtevanem dokumentu, niso bili predmet poglobljenih razprav znotraj delovne skupine Sveta. Ker se s predlogi v zahtevanem
         dokumentu želijo okrepiti izjeme, ki jih določa Uredba št. 1049/2001, naj bi poleg tega bilo razumno, da se prepreči zunanji
         pritisk aktivističnih skupin, ki se zavzemajo za preglednost, ki je posebej škodljiv za možnost delegacij, da svobodno predstavljajo
         in branijo svoja uvodna stališča in ki zato škodi iskrenosti razprav znotraj Sveta.

      54      V zvezi z vsebino zahtevanega dokumenta Svet trdi, da vsebuje predloge, s katerimi se želi z izključitvijo s področja uporabe
         predlagane uredbe in z okrepitvijo izjem v veljavni uredbi okrepiti varstvo pravnih mnenj, postopkov za ugotavljanje kršitev
         in osebnih podatkov. Po mnenju Sveta so ti predlogi posebej kontroverzni, ne zgolj zato, ker bi bili lahko predmet kritike
         zaradi omejevanja načela kar največje dostopnosti dokumentov, ampak tudi zato, ker bi jih bilo mogoče razumeti, kot da se
         z njimi omejuje široka razlaga, ki jo je sodišče Unije priznalo glede načela preglednosti. Te predloge bi bilo tako zelo težko
         braniti pred javnim mnenjem, posebej če bi bili iztrgani iz zakonodajnega okvira.

       Presoja Splošnega sodišča
      55      Upoštevajoč cilje Uredbe št. 1049/2001, zlasti okoliščino, na katero opozarja njena uvodna izjava 2, da pravica dostopa javnosti
         do dokumentov institucij prispeva k demokratičnosti teh institucij, ter dejstvo, da je namen navedene uredbe, kot je opredeljen
         v uvodni izjavi 4 in členu 1, javnosti podeliti kar se da razsežno pravico do dostopa, je treba izjeme od navedene pravice,
         naštete v členu 4 te uredbe, razlagati in uporabljati strogo (sodba Sodišča z dne 18. decembra 2007 v zadevi Švedska proti
         Komisiji, C-64/05 P, ZOdl., str. I-11389, točka 66).

      56      Podelitev kar se da razsežnega dostopa javnosti tako pomeni pravico, da se ji razkrije celotna vsebina zahtevanih dokumentov,
         pri čemer se lahko ta pravica omeji le ob strogi uporabi izjem, ki jih določa Uredba št. 1049/2001. Če se ena od izjem nanaša
         zgolj na del zahtevanega dokumenta, se preostali deli dokumenta razkrijejo. Ob teh pogojih je s preglednostjo državljanom
         omogočeno, da bolj sodelujejo v postopku odločanja, in zagotovljeno, da uprava deluje bolj legitimno, je učinkovitejša in
         odgovornejša državljanom v demokratičnem sistemu.

      57      Kot je razsodilo Sodišče, imajo ti preudarki očitno posebno težo, kadar Svet deluje kot zakonodajni organ, kar je razvidno
         iz uvodne izjave 6 Uredbe št. 1049/2001, v skladu s katero se prav v takem primeru zagotovi širši dostop do dokumentov. S
         preglednostjo v teh primerih se krepi demokracija, tako da se državljanom omogoča izvajanje nadzora nad vsemi informacijami,
         ki so bile podlaga za zakonodajni akt. Možnost državljanov, da poznajo temelje zakonodajnih ukrepov, je namreč pogoj, da lahko
         učinkovito izvajajo svoje demokratične pravice (sodba Sodišča z dne 1. julija 2008 v združenih zadevah Švedska in Turco proti
         Svetu, C‑39/05 P in C-52/05 P, ZOdl., str. I-4723, točka 46).

      58      Poleg tega je treba opozoriti, da mora Svet na podlagi člena 207(3), drugi pododstavek, ES določiti primere, v katerih ga
         je treba obravnavati kot zakonodajni organ, da bi bil v teh primerih omogočen boljši dostop do dokumentov (zgoraj v točki
         57 navedena sodba Švedska in Turco proti Svetu, točka 47).

      59      Sicer pa zgolj okoliščina, da dokument zadeva interes, ki je varovan z eno od izjem, ne sme zadoščati, da se upraviči njena
         uporaba (sodba Splošnega sodišča z dne 13. aprila 2005 v zadevi Verein für Konsumenteninformation proti Komisiji, T-2/03,
         ZOdl., str. II-1121, točka 69). Taka uporaba je lahko načeloma upravičena le ob predpostavki, da je institucija predhodno
         presodila, ali bi bil z dostopom do dokumenta lahko konkretno in dejansko ogrožen varovani interes. Poleg tega mora biti tveganje
         ogrozitve varovanega interesa razumno predvidljivo, in ne zgolj hipotetično (zgoraj v točki 57 navedena sodba Švedska in Turco
         proti Svetu, točka 43, in sodba Splošnega sodišča z dne 11. marca 2009 v zadevi Borax Europe proti Komisiji, T-166/05, neobjavljena
         v ZOdl., točka 50).

      60      V tem primeru mora Svet tehtati poseben interes, ki ga je treba zavarovati z nerazkritjem dela zahtevanega dokumenta, in sicer
         imen avtorjev predlogov, in splošni interes, da se ta dokument ob upoštevanju koristi, ki izvirajo iz večje preglednosti zakonodajnega
         postopka, razkrije v celoti. Ni sporno, da je bil zahtevani dokument sprejet v okviru izvajanja zakonodajne funkcije Sveta.
         Člen 7, prvi odstavek, poslovnika tako določa, da „Svet odloča kot zakonodajni organ v smislu drugega pododstavka člena 207(3)
         […] ES, kadar sprejema predpise, ki so pravno zavezujoči v državah članicah ali za njih, v obliki uredb, direktiv, okvirnih
         sklepov ali sklepov in odločb, na podlagi ustreznih določb Pogodb, z izjemo razprav, ki so namenjene sprejetju notranjih ukrepov,
         administrativnih ali proračunskih aktov, aktov, ki se nanašajo na medinstitucionalne ali mednarodne odnose, ali aktov, ki
         niso zavezujoči (kakor so sklepi, priporočila ali resolucije)“.

      61      Po preučitvi dokumenta, ki ga je Svet priložil prvotnemu odgovoru, je mogoče ugotoviti, da je v zahtevanem dokumentu obširno
         navedena vsebina predlogov, ki so jih znotraj delovne skupine „Informacije“ Sveta dale štiri delegacije držav članic, da bi
         spremenile ali uporabile drugačno dikcijo določb predloga uredbe o dostopu javnosti do dokumentov Evropskega parlamenta, Sveta
         in Komisije. V zahtevanem dokumentu so obširno navedeni tudi razlogi, ki so jih predstavniki držav članic navedli v utemeljitev
         svojih predlogov. V tej fazi zakonodajnega postopka, ki še poteka, je bil zavrnjen zgolj dostop do informacij, iz katerih
         bi bilo mogoče ugotoviti, katere štiri države članice so dale predloge za dopolnitev ali spremembo besedila. Svet opozarja,
         da so na podlagi njegove uveljavljene prakse te informacije načeloma dane na voljo javnosti šele po sprejetju uredbe, na katero
         se nanaša predlog Komisije (glej točko 43 zgoraj).

      62      Iz izpodbijane odločbe je razvidno, da je izjema, na katero se sklicuje zaradi zavrnitve dostopa do informacij glede identitete
         avtorjev predlogov, člen 4(3), prvi pododstavek, Uredbe št 1049/2001, v skladu s katerim se dostop do dokumenta, ki ga je
         institucija pripravila ali prejela za notranjo rabo in se nanaša na zadevo, o kateri institucija ni odločala, zavrne, če bi
         razkritje resno oslabilo postopek odločanja institucije, razen če ne prevlada javni interes za razkritje.

      63      V izpodbijani odločbi Svet navaja več razlogov, s katerimi upravičuje uporabo te izjeme. Glavni razlog je, da bi se z razkritjem
         zadevnih informacij zmanjšal manevrski prostor delegacij za dosego kompromisa, kar bi zato omajalo zmožnost Sveta za dosego
         sporazuma. V utemeljitev te navedbe Svet navaja dve posebni okoliščini. Prva se nanaša na to, da so zadevne razprave v okviru
         Sveta preliminarne, medtem ko se druga nanaša na občutljivost predlogov, ki so jih dali predstavniki držav članic. Svet trdi
         tudi, da bi bilo ob razkritju zadevnih informacij mogoče predvideti, da bi v bodoče ustno izražanje prevladalo nad pisnim,
         kar bi oslabilo splošno preglednost postopka odločanja.

      64      Poleg tega, kot trdi Svet v svojih vlogah in v odgovorih na vprašanja Splošnega sodišča o tem, je treba pri prikazu in presoji
         dejanskih učinkov, ki bi ga imelo razkritje informacij glede identitete avtorjev predlogov na zadevni postopek odločanja,
         upoštevati razkritje celotne različice zahtevanega dokumenta na spletnem mestu organizacije Statewatch, ki se je zgodilo ob
         sprejetju tega dokumenta, in sicer 26. novembra 2008.

      65      Tako postopka odločanja ne bi resno oslabilo razkritje vsebine različnih predlogov, ki so jih med zakonodajnim postopkom dale
         delegacije držav članic, ampak zgolj razkritje informacij glede identitete avtorjev teh predlogov. Ta možnost resne oslabitve,
         ki jo domneva Svet in ki naj bi bila dokazana z nepredvidenim razkritjem informacij glede identitete avtorjev predlogov, bi
         obstajala, le dokler se bo razpravljalo o zadevnem zakonodajnem aktu. V tej zadevi je tako treba ugotoviti, ali iz razlogov,
         ki jih navaja Svet, razkritje informacij glede identitete avtorjev v zahtevanem dokumentu vsebovanih predlogov, preden Svet
         sprejme odločitev, resno slabi postopek odločanja te institucije.

      66      Vendar je treba ugotoviti, da v tem primeru Svet ni pravno in dejansko zadostno dokazal, da bi razkritje informacij glede
         identitete avtorjev v zahtevanem dokumentu vsebovanih predlogov resno oslabilo postopek odločanja glede predloga za spremembo
         Uredbe št. 1049/2001, ki poteka.

      67      V zvezi z utemeljitvami Sveta za zatrjevano resno oslabitev zakonodajnega postopka, ki poteka, zaradi zmanjšanega manevrskega
         prostora delegacij je treba ugotoviti, da te utemeljitve ne pomenijo dovolj resnega in razumno predvidljivega tveganja, zaradi
         katerega bi bila upravičena uporaba izjeme, ki jo določa člen 4(3), prvi pododstavek, Uredbe št. 1049/2001.

      68      Na splošno Svet trdi, da bi imenovanje delegacij, ki so predlagale dopolnila ali spremembe, ko še ni sprejel odločitve, ukoreninilo
         njihova stališča, ker bi imele manj možnosti za to, da bi jih med poznejšimi razpravami spremenile in da bi pred javnostjo
         upravičile kompromisno rešitev, ki bi lahko pomenila odklon od njihovih prvotnih stališč (glej točko 43 zgoraj). V odgovor
         na prvo vprašanje Splošnega sodišča Svet navaja tudi, da je razkritje imen delegacij, ki so podale v zahtevanem dokumentu
         navedene predloge, s strani organizacije Statewatch povzročilo, da te delegacije ali drugi, ki bi morda želeli predlagati
         omejitev ali zmanjšanje preglednosti, tega ne počnejo več zaradi strahu pred morebitnim pritiskom javnega mnenja (glej točko
         49 zgoraj). Drugače povedano, neposredni pritisk javnosti naj bi bil tak, da delegacije Svetu ne morejo več dajati predlogov
         v smeri omejitve preglednosti.

      69      Te trditve niso dovolj utemeljene, da bi bila na njihovi podlagi upravičena zavrnitev razkritja identitete avtorjev različnih
         predlogov, ki morajo v sistemu, ki temelji na načelu demokratične legitimnosti, javnosti odgovarjati za svoja dejanja. Glede
         tega je treba opozoriti, da dostop javnosti do celotne vsebine dokumentov Sveta, kamor v tem primeru spada tudi identiteta
         avtorjev različnih predlogov, pomeni načelo, zlasti v okviru postopka, v katerem institucije delujejo kot zakonodajni organ,
         izjeme pa je treba razlagati in uporabljati strogo (glej točke od 55 do 57 zgoraj). Namreč, da bi državljani lahko uresničevali
         demokratične pravice, morajo imeti možnost, da lahko podrobno spremljajo postopek odločanja znotraj institucij, ki sodelujejo
         v zakonodajnem postopku, in da imajo dostop do vseh upoštevnih informacij. Imenovanje delegacij držav članic, ki dajo predloge
         med uvodnimi razpravami, ne preprečuje, da te delegacije ob upoštevanju teh razprav dajo nove predloge, če prvotni ne odražajo
         več njihovih stališč. Že po naravi se predlog da, da se o njem razpravlja, pa če je dan anonimno ali ne, in nikakor ni nujno,
         da v nadaljevanju razprave ostane nespremenjen, če je znana identiteta njegovega avtorja. Prav tako lahko javno mnenje brez
         dvoma sprejme, da utegne avtor predloga pozneje spremeniti njegovo vsebino.

      70      Trditve, ki jih glede tega navaja Svet, so preveč abstraktne. Temeljijo na nedokazani izhodiščni predpostavki, da bi vsaka
         omejitev preglednosti izzvala nasprotovanje javnosti. Pravila glede preglednosti so vedno temeljila na načelu, ki je pravica
         javnosti do dostopa do dokumentov Parlamenta, Sveta in Komisije, ki ga dopolnjujejo številne izjeme z različnim obsegom in
         pomembnostjo. Institucije, države članice in javno mnenje zato nujno upoštevajo obe strani tehtnice, načelo in izjeme, ko
         se izrekajo o vprašanjih preglednosti. Čeprav je mogoče, da sta delegacija ene države članice v Svetu ali del javnosti bolj
         naklonjena načelu preglednosti, je prav tako mogoče, da sta neka druga delegacija ali ločen del javnosti bolj naklonjena krepitvi
         izjem od tega načela.

      71      V tem smislu je treba ugotoviti, da Svet ne navaja nobenega razloga, na podlagi katerega bi bilo mogoče razumeti, zakaj bi
         bilo nujno ohraniti skrito identiteto delegacij, ki bi želele dati predloge v smeri omejitve načela preglednosti, ker bi ti
         lahko naleteli na nasprotovanje dela javnosti.

      72      Natančneje, po preučitvi različnih javno dostopnih dokumentov, ki se nanašajo na zadevni zakonodajni postopek, ki poteka,
         je mogoče ugotoviti, da so delegacije različnih držav članic po nedovoljenem razkritju informacij glede identitete avtorjev
         spornih predlogov s strani organizacije Statewatch dale več predlogov. Na primer, iz javne različice dokumenta št. 9716/09
         z dne 11. maja 2009, ki ga navaja Svet, je razvidno, da je neimenovana delegacija dala predlog, s katerim je želela razširiti
         izjemo od načela preglednosti glede sodnih postopkov, tako da bi bili z njo zajeti tudi arbitražni postopki in postopki reševanja
         sporov. Ta predlog je še bolj omejujoč kot besedilo, ki ga je predlagala Komisija.

      73      Poleg tega, glede mogočih sklepanj o razpravi med predstavniki vlade Združenega kraljestva in odborom „Evropska unija“ z dne
         18. marca 2009 je treba ugotoviti, da z vsebino te razprave ni mogoče utemeljiti trditve Sveta, da je z nedovoljenim razkritjem
         informacij glede identitete avtorjev spornih predlogov s strani organizacije Statewatch dokazan negativen učinek na iskrenost
         in izčrpnost razprav znotraj delovne skupine Sveta, zaradi katerega ne bi bilo mogoče približanje mnenj delegacij (glej točko
         50 zgoraj). Namreč, z besedami tega predstavnika države članice, da v bistvu ni jasno, ali bi te razprave in stališča, ker
         so iztrgani iz konteksta, imeli kakršno koli korist, in da bi to lahko povzročilo zmedo, ni dokazana taka oslabitev postopka
         odločanja.

      74      Poleg tega abstraktno in splošno mnenje predstavnika vlade Združenega kraljestva ne zadošča za obstoj resne oslabitve zadevnega
         zakonodajnega postopka, zlasti ob upoštevanju pomembnosti obravnavanih vprašanj za državljane Unije in neobstoja drugih elementov
         v spisu, s katerimi bi bilo mogoče ugotoviti odzive delegacij držav članic, medijev in javnosti na nedovoljeno razkritje informacij
         glede identitete avtorjev spornih predlogov. Tako na podlagi nobenega elementa v spisu ni mogoče ugotoviti večjega odziva
         od tistega, ki bi ga lahko pri javnosti razumno pričakoval kateri koli član zakonodajnega organa, ki je predlagal spremembo
         predloga zakona.

      75      Glede trditve, da bi bilo treba pri presoji resnosti tveganja za zmanjšanje manevrskega prostora delegacij upoštevati preliminarnost
         razprav, ki potekajo, ni sporno, da so bili sporni predlogi dani med razpravo v zakonodajnem postopku, ki še poteka. Predlog
         Komisije je bil vložen 30. aprila 2008, predlogi sprememb ali drugačne dikcije pa so bili dani na seji delovne skupine Sveta
         25. novembra 2008. Razprave o teh predlogih niso končane in vsekakor Svet ni sprejel odločitve o obravnavanih vprašanjih.

      76      Vseeno zaradi same preliminarnosti razprav o predlogu uredbe Komisije ni upravičena uporaba izjeme, ki jo določa člen 4(3),
         prvi pododstavek, Uredbe št. 1049/2001. V tej določbi se namreč ne razlikuje, v kateri fazi so razprave. S to določbo so na
         splošno zajeti dokumenti, ki se nanašajo na zadevo, o kateri institucija „[še] ni odločala“, v nasprotju s členom 4(3), drugi
         pododstavek, ki se nanaša na primer, v katerem je institucija že sprejela odločitev. V tem primeru zaradi preliminarnosti
         razprav, ki potekajo, ter zaradi dejstva, da o teh predlogih še ni bil dosežen dogovor ali kompromis znotraj Sveta, ni mogoče
         ugotoviti resne oslabitve postopka odločanja.

      77      V zvezi s trditvijo, da bi bilo treba upoštevati posebno občutljivost predlogov, ki so jih dale delegacije držav članic v
         tej zadevi (glej točko 44 zgoraj), je treba ugotoviti, da so različni predlogi sprememb ali drugačne dikcije, ki so jih dale
         delegacije štirih držav članic in so navedeni v zahtevanem dokumentu, običajen del zakonodajnega postopka, ki seveda zadeva
         državljane, na katere bo ta postopek vplival, toliko bolj, ker se ta zadeva nanaša na predlog zakonodaje glede pravice državljanov,
         da sodelujejo v tem postopku. V tej fazi te delegacije zgolj predstavljajo svoje preference in mnenja o določenih vprašanjih,
         kot je nujnost varovanja pravnih mnenj ali dokumentov, poslanih Sodišču.

      78      V nasprotju s trditvami Sveta brez predložitve primerov, s katerimi bi bilo dokazano, da bi zadevni predlogi naleteli na sovražen
         sprejem pri medijih ali da bi pri javnosti povzročili ostre kritike, na kar se ta sklicuje, ta vprašanja niso „posebej občutljiva“
         v smislu, da bi bil v primeru razkritja identitete avtorjev predlogov ogrožen temeljni interes Unije ali držav članic. Glede
         tega je treba opozoriti, da v tem primeru ne gre za vsebino predlogov, ki so jih dale delegacije držav članic, ampak zgolj
         za razkritje imen teh delegacij v tej fazi zakonodajnega postopka. Poleg tega je za demokratične razprave značilno, da predlog
         za spremembo osnutka uredbe, ki je splošna in v celoti zavezujoča ter ki se neposredno uporablja v vseh državah članicah,
         lahko pri javnosti in v medijih izzove tako pozitivne kot negativne kritike. Nazadnje, Uredba št. 1049/2001 v členu 9 določa
         poseben postopek, ko je dokument, do katerega se zahteva dostop, mogoče opredeliti kot „dokument občutljive narave“, pri čemer
         se Svet v tej zadevi ne sklicuje na tako obravnavanje. Zato se z domnevno občutljivostjo predlogov, ki so jih dale države
         članice in ki so vsebovani v zahtevanem dokumentu, ne more upravičiti uporaba člena 4(3), prvi pododstavek, Uredbe št. 1049/2001.

      79      V zvezi z navedbo Sveta, da je zamuda te institucije, da bi se izrekla o predlogu uredbe Komisije, povezana s težavami, ki
         jih je povzročilo razkritje informacij glede identitete avtorjev predlogov, je treba ugotoviti, da se trajanje tega zakonodajnega
         postopka lahko pojasni s številnimi drugimi razlagami politične in pravne narave, kot so določitev prerogativ Sveta in Parlamenta
         na področju soodločanja po začetku veljave Lizbonske pogodbe, izidi volitev v Evropski parlament in začetek delovanja nove
         Komisije.

      80      Zato je treba ugotoviti, da tveganje za zmanjšanje manevrskega prostora predstavnikov držav, na katero se sklicuje Svet v
         okviru zakonodajnega postopka, ki poteka, ne pomeni resne oslabitve postopka odločanja Sveta na podlagi izjeme, ki jo določa
         člen 4(3), prvi pododstavek, Uredbe št. 1049/2001 (glej točko 59 zgoraj). Taka oslabitev ni prikazana v izpodbijani odločbi
         niti ni drugače razvidna iz elementov spisa.

      81      V zvezi s trditvami, da bi bilo zaradi razkritja identitete avtorjev predlogov mogoče predvideti, da bi v prihodnje prevladalo
         ustno izražanje (glej točko 45 zgoraj), je treba ugotoviti, da način, na katerega predstavniki držav članic predlagajo spremembe
         ali drugačno dikcijo predloga uredbe, ne vpliva na prakso Sveta glede sporočanja vsebine predlogov, da se o njih lahko razpravlja.
         Kar zadeva zadevni zakonodajni postopek, je generalni sekretariat pripravil dokument, v katerem so povzeti različni predlogi
         držav članic, da bi se delovna skupina Sveta lahko o njih izrekla. Na primer, iz preučitve dokumenta 10859/1/09 REV, na katerega
         se sklicuje Svet, da bi dokazal po njegovem mnenju spremembo njegove prakse, je razvidno, da generalni sekretariat Sveta v
         dokumentih, ki jih pošilja za spremljanje napredka razprav, navaja tako pisne kot ustne predloge, ki jih dajejo delegacije
         različnih držav članic. V tem primeru tako tveganje, da bi nad pisnim prevladalo ustno izražanje, ne pomeni resne oslabitve
         postopka odločanja Sveta na podlagi izjeme, ki jo določa člen 4(3), prvi pododstavek, Uredbe št. 1049/2001.

      82      Nazadnje, v zvezi z navedbo Sveta, da se je praksa njegovega generalnega sekretariata med 26. januarjem 2009, ko so bila v
         dokumentu št. 5671/09 še navedena imena delegacij, ki so dale pripombe in predloge k predlogu Komisije, in med 22. julijem
         2009, ko v dokumentu 10859/1/09 REV 1 ni več navedeno, katere delegacije so dale pripombe in predloge k predlogu Komisije,
         ampak so v njem uporabljeni izrazi „več delegacij“, „druge delegacije“ ali „veliko delegacij“, ne da bi bila razkrita imena
         zadevnih delegacij, spremenila po tem, ko je organizacija Statewatch javnosti brez dovoljenja razkrila informacije glede identitete
         avtorjev predlogov (glej točko 51 zgoraj), je treba ugotoviti, da se ta sprememba prakse lahko pojasni tudi z dejstvom, da
         je tožeča stranka vložila tožbo, s katero prereka zakonitost izpodbijane odločbe, s katero ji je bil zavrnjen dostop do teh
         informacij. Glede tega je treba ugotoviti, da je v odgovor na vprašanje Splošnega sodišča Svet na obravnavi navedel, da ta
         sprememba prakse ne velja za vse zakonodajne postopke, ampak zgolj za postopek v zvezi s predlogom uredbe, na katerega se
         nanaša zahtevani dokument.

      83      V vsakem primeru neposredna vzročna zveza med razkritjem imen delegacij, ki so dale predloge, javnosti in resno oslabitvijo
         njegovega postopka odločanja, na katero se sklicuje Svet, ni nikakor dokazana z dokumenti, na katere se glede tega sklicuje
         Svet. Namreč, v nasprotju s trditvami Sveta je iz dokumenta 10859/1/09 REV 1 razvidno, da so delegacije še vedno navedene
         poimensko v izvirni različici in prikrite v različici za javnost ter da se te omembe nanašajo tako na pretekle reference glede
         predlogov, ki so bili na primer podani v zahtevanem dokumentu, kot tudi na predloge, ki so jih te delegacije dale pozneje.
         Poleg tega je tožeča stranka na obravnavi navedla – čemur Svet ni nasprotoval – da uporaba zgoraj navedenih izrazov s strani
         generalnega sekretariata ni nobena novost.

      84      Iz vsega navedenega je razvidno, da je Svet kršil člen 4(3), prvi pododstavek, Uredbe št. 1049/2001, ko je v izpodbijani odločbi
         nasprotoval razkritju informacij glede identitete avtorjev predlogov, ker naj bi to resno oslabilo njegov postopek odločanja
         iz razlogov, ki so navedeni v tej odločbi.

      85      Zato je treba izpodbijano odločbo razglasiti za nično, pri čemer ni treba preučiti, niti ali obstaja prevladujoč javni interes,
         na podlagi katerega bi bilo upravičeno razkritje teh informacij, niti drugi tožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev obveznosti
         obrazložitve.

       Stroški
      86      V skladu s členom 87(2) Poslovnika Splošnega sodišča se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.
         Svet s svojimi predlogi ni uspel, zato nosi svoje stroške in v skladu s predlogi tožeče stranke stroške, ki jih je ta priglasila.

      87      V skladu s členom 87(4), prvi pododstavek, Poslovnika Splošnega sodišča države članice, ki se kot intervenientke udeležijo
         postopka, nosijo svoje stroške. Helenska republika in Združeno kraljestvo zato nosita svoje stroške.

      Iz teh razlogov je
      SPLOŠNO SODIŠČE (tretji senat)
      razsodilo:
      1.      Odločba Sveta Evropske unije z dne 26. februarja 2009, s katero je bil zavrnjen dostop do nekaterih informacij v zabeležki
            z dne 26. novembra 2008 glede predloga uredbe o dostopu javnosti do dokumentov Evropskega parlamenta, Sveta in Komisije, se
            razglasi za nično.
      2.      Svet nosi svoje stroške in stroške, ki jih je priglasilo združenje Access Info Europe.
      3.      Helenska republika in Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska nosita svoje stroške.

               Azizi

               Cremona

               Frimodt Nielsen

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 22. marca 2011.
      Podpisi
      * Jezik postopka: angleščina.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 13. julija 2004. # AVEX Inc. proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava figurativne znamke Skupnosti, ki vsebuje črko "a" - Prejšnja figurativna znamka Skupnosti, ki vsebuje črko "a" - Verjetnost zmede. # Zadeva T-115/02.

text:
      Zadeva T-115/02
      AVEX Inc.
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne znamke Skupnosti, ki vsebuje črko ‚a‘ – Prejšnja figurativna znamka Skupnosti, ki vsebuje črko ‚a‘ – Verjetnost zmede“
      Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 13. julija 2004
      Povzetek sodbe
      1.     Znamka Skupnosti – Pritožbeni postopek – Tožba pred sodiščem Skupnosti – Tožba – Odgovor intervenienta – Zahtevana oblika
            – Povzetek navedenih tožbenih razlogov – Tožbeni razlogi, ki niso bili navedeni v tožbi in odgovoru – Splošno sklicevanje
            na druge dokumente – Nedopustnost
      (Poslovnik Sodišča prve stopnje, členi 44(1), 46, 130(1), 132(1) in 135(1), drugi pododstavek)
      2.     Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje
            enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede v zvezi s prejšnjo znamko
            – Figurativne znamke, ki vsebujejo črko „a“
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(1)(b))
      1.     Na podlagi člena 44(1) Poslovnika Sodišča prve stopnje, ki se nanaša na zadeve intelektualne lastnine v skladu s členoma 130(1)
         in 132(1) tega poslovnika, mora tožba proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) vsebovati predmet postopka
         in kratek povzetek tožbenih razlogov. Čeprav se lahko vsebina tožbe v določenih točkah opre in dopolni s sklicevanjem na določene
         izvlečke priloženih listin, splošno sklicevanje na druge dokumente ne more nadomestiti pomanjkanja bistvenih delov pravnih
         trditev, ki morajo biti v skladu z zgoraj navedenimi določbami vsebovani v tožbi.

      Ker se ta sodna praksa lahko prenese v odgovor druge stranke v postopku z ugovorom pred odborom za pritožbe Urada, ki posreduje
         pred Sodiščem prve stopnje, na podlagi člena 46 Poslovnika, ki se nanaša na zadeve intelektualne lastnine, v skladu s členom
         135(1), drugi pododstavek, tega poslovnika odgovor na tožbo in tožba, če se sklicujeta na dokumente, ki sta jih vložila tožena
         stranka in intervenient pred Uradom, nista dopustna v delu, v katerem njuno splošno sklicevanje ni povezano s tožbenimi razlogi
         in trditvami, predstavljenimi v odgovoru in tožbi.

      (Glej točko 11.)
      2.     Za končne potrošnike v Evropski skupnosti obstaja verjetnost zmede v zvezi s figurativnim znakom, ki vključuje kot prevladujoči
         sestavni del malo črko „a“ bele barve na črnem ozadju v navadni pisavi, za katerega je zahtevana registracija kot znamke Skupnosti
         za oblačila, obutev, pokrivala iz razreda 25 v smislu Nicejskega aranžmaja, in znamko, ki vsebuje črko „a“ z enakimi prevladujočimi
         lastnostmi, ki je bila prej registrirana kot znamka Skupnosti za oblačila iz istega razreda, če je celoten vtis spornih znakov
         zelo podoben in je zadevne proizvode treba šteti za podobne v smislu člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94, tudi če je njihova podobnost
         pri obutvi in oblačilih majhna. V zvezi z zadnjim upoštevna javnost namreč lahko meni, da je trgovsko poreklo obutve s prijavljeno
         znamko isto kot poreklo oblačil prejšnje znamke.

      (Glej točke 18, 23, 26 in 27.)
SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (drugi senat)
      z dne 13. julija 2004(*)

      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne znamke Skupnosti, ki vsebuje črko ‚a‘ – Prejšnja figurativna znamka Skupnosti, ki vsebuje črko ‚a‘ – Verjetnost zmede“
      V zadevi T-115/02,
      AVEX Inc., s sedežem v Tokiu (Japonska), ki jo zastopa J. Hofmann, avocat,

      tožeča stranka,
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopata D. Schennen in G. Schneider, zastopnika,
      tožena stranka,
      katere predmet je tožba zoper odločbo prvega odbora za pritožbe UUNT z dne 11. februarja 2002 (zadeva R 634/2001-1) v zvezi
         z ugovorom, ki ga je vložil imetnik figurativne znamke Skupnosti, ki vsebuje črko „a“, zoper registracijo figurativne znamke
         Skupnosti, ki vsebuje črko „a“,

      SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (drugi senat),
      v sestavi J. Pirrung, predsednik, A. W. H. Meij in N. J. Forwood, sodnika,
      sodni tajnik: I. Natsinas, administrator,
      na podlagi tožbe, vložene pri sodnem tajništvu 12. aprila 2002,
      na podlagi odgovora na tožbo UUNT, vloženega pri sodnem tajništvu 17. septembra 2002,
      na podlagi odgovora na tožbo intervenienta, vloženega pri sodnem tajništvu 29. avgusta 2002,
      na podlagi obravnave z dne 10. marca 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Dejansko stanje
      1       Tožeča stranka je 5. junija 1998 vložila prijavo znamke Skupnosti pri Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli)
         (UUNT) na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL 1994, L 11, str. 1), kot je bila
         spremenjena.

      2       Znamka, za katero je zahtevana registracija, je spodaj natisnjeni figurativni znak:

      3       Proizvodi in storitve, za katere je bila zahtevana registracija, spadajo v razrede 9, 16, 25, 35 in 41 v smislu Nicejskega
         aranžmaja o mednarodni klasifikaciji blaga in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kot je bil spremenjen
         in dopolnjen, in ustrezajo opisu za razred 25: „oblačila, obutev, pokrivala; vrhnja oblačila nejaponskega stila, plašči, puloverji
         in podobno, pižame, spodnje perilo, kopalke, srajce in podobno, kratke nogavice in nogavice, rokavice, kravate, rute, palčniki,
         klobuki in kape, čevlji in škornji, pasovi, jakne, majice“.

      4       Ta prijava je bila 4. oktobra 1999 objavljena v Biltenu znamk Skupnosti št. 78/1999.
      5       Intervenient je 22. decembra 1999 na podlagi člena 42 Uredbe št. 40/94 vložil ugovor zoper prijavljeno znamko, temelječ predvsem
         na figurativni znamki Skupnosti št. 270 264, prijavljeni 1. aprila 1996 in registrirani 28. februarja 2000, ki se nanaša predvsem
         na „obleke, površnike, parke, hlače, plašče, kavbojke, oblačila iz jeansa, srajce, športne drese, majice, športna oblačila,
         kape, delovne obleke, oblačila za prosti čas“, ki spadajo v razred 25, in je natisnjena spodaj:

      6       Z odločbo z dne 2. maja 2001 je oddelek za ugovore UUNT ugotovil, da sta sporna znaka podobna in da so zadevni proizvodi enaki
         in podobni. Ta oddelek je zato zavrnil zahtevo za registracijo prijavljene znamke.

      7       Tožeča stranka je 2. julija 2001 na podlagi člena 59 Uredbe št. 40/94 pri UUNT vložila pritožbo zoper odločbo oddelka za ugovore.
      8       Z odločbo z dne 11. februarja 2002 (zadeva R 634/2001‑1, v nadaljevanju: izpodbijana odločba) je prvi odbor za pritožbe UUNT
         delno razveljavil odločbo oddelka za ugovore v delu, v katerem je zadnji zavrnil prijavo znamke, kar zadeva proizvode in storitve
         iz razredov 9, 16, 35 in 41. Vendar je zavrnil pritožbo, kar zadeva proizvode iz razreda 25, ker je menil, da sta sporna znaka
         podobna in da so proizvodi in storitve enaki ali podobni, vključno z „obutvijo in škornji“ iz prijave znamke in „oblačili“
         v okviru prejšnje znamke.

       Predlogi strank
      9       Na obravnavi je tožeča stranka pojasnila svoje predloge in zdaj predlaga, naj Sodišče prve stopnje:
      –       razveljavi izpodbijano odločbo, kolikor zavrača njeno pritožbo v zvezi s proizvodi iz razreda 25;
      –       razveljavi izpodbijano odločbo, kolikor ji nalaga stroške intervenienta v postopkih z ugovorom in pritožbo;
      –       UUNT naloži plačilo stroškov.
      10     UUNT in intervenient predlagata, naj Sodišče prve stopnje:
      –       zavrne pritožbo kot neutemeljeno;
      –       tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
       Pravno stanje
      11     Prvič, opozoriti je treba, da v skladu z ustaljeno sodno prakso, na podlagi člena 44(1) Poslovnika Sodišča prve stopnje, ki
         se nanaša na zadeve intelektualne lastnine, v skladu s členom 130(1) in členom 132(1) tega poslovnika, čeprav se lahko vsebina
         tožbe v določenih točkah opre in dopolni s sklicevanjem na določene izvlečke priloženih listin, splošno sklicevanje na druge
         dokumente ne more nadomestiti pomanjkanja bistvenih elementov pravnih trditev, ki morajo biti v skladu z zgoraj navedenimi
         določbami vsebovani v sami tožbi (sodba Sodišča prve stopnje z dne 20. aprila 1999 v združenih zadevah Limburgse Vinyl Maatschappij
         in drugi proti Komisiji, od T-305/94 do T-307/94, od T-313/94 do T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 in T-335/94,
         Recueil, str. II‑931, točka 39). Ta sodna praksa se lahko prenese v odgovor druge stranke v postopku z ugovorom pred odborom
         za pritožbe, ki posreduje pred Sodiščem prve stopnje, na podlagi člena 46 Poslovnika, ki se nanaša na zadeve intelektualne
         lastnine, v skladu s členom 135(1), druga alinea, tega poslovnika. V skladu s tem tožba in odgovor, kolikor se sklicujeta
         na dokumente, ki sta jih vložila tožena stranka in intervenient pred UUNT, nista dopustna v delu, v katerem njuno splošno
         sklicevanje ni povezano s tožbenimi razlogi in trditvami, predstavljenimi v tožbi in odgovoru.

       Tožbeni razlog, da ne obstaja verjetnost zmede
       Trditve strank
      12     Po mnenju tožeče stranke je odbor za pritožbe nepravilno zaključil, da je ne glede na razlike med zadevnimi proizvodi in med
         spornima znakoma obstajala verjetnost zmede v zvezi s prejšnjo znamko in prijavljeno znamko.

      13     Glede zadevnih proizvodov tožeča stranka navaja, da oblačila in obutev ali škornji niso podobni proizvodi. Ti proizvodi niso
         izdelani v isti tovarni, niso namenjeni za enako uporabo, saj glede na modo njihov namen ni le zaščita pred naravnimi dejavniki,
         niso izdelani iz enakih surovin in se ne prodajajo na istih mestih, razen v nepomembnem obsegu v veleblagovnicah.

      14     Kar zadeva sporna znaka, tožeča stranka navaja, da načeloma črke abecede same po sebi brez grafične oblike nimajo slehernega
         razlikovalnega učinka (odločba drugega odbora za pritožbe z dne 28. maja 1999 v zadevi R 91/1998‑2). Torej imajo ravno zaradi
         grafičnega prikaza razlikovalni učinek. Ker znaki s šibkim razlikovalnim učinkom uživajo omejeno varstvo, so razlike med takimi
         znaki zelo pomembne. Tožeča stranka se v zvezi s tem sklicuje na jasne in vsebinske razlike med spornima znakoma, kar zadeva
         obliko črnega ozadja, položaj črke na tem ozadju in nasprotje med poudarjeno in nepoudarjeno pisavo, uporabljeno za zadevne
         znamke, in kaligrafsko obliko te črke. Pri figurativnih znamkah je pomembna le vizualna primerjava znakov, saj fonetična primerjava
         ni pomembna.

      15     UUNT in intervenient nasprotujeta vsem trditvam tožeče stranke. UUNT dalje meni, da kolikor je tožeča stranka omejila svoje
         ugovore glede podobnosti proizvodov le na primerjavo „oblačil“ in „čevljev in škornjev“, naj se verjetnost zmede v zvezi s
         spornima znakoma preizkusi le v tem obsegu.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      16     V skladu s členom 8(1)(b) Uredbe št. 40/94, na podlagi ugovora imetnika prejšnje znamke, je registracija znamke zavrnjena,
         ker zaradi njene enakosti ali podobnosti s prejšnjo znamko in enakosti ali podobnosti blaga ali storitev, ki jih znamki označujeta,
         obstaja verjetnost zmede v javnosti na ozemlju, na katerem je varovana prejšnja znamka.

      17     V skladu z ustaljeno sodno prakso je treba verjetnost zmede, kar zadeva trgovsko poreklo proizvodov in storitev, presojati
         celostno, v skladu s tem, kako upoštevna javnost dojema zadevne znake in proizvode ter storitve, in upoštevajoč vse dejavnike,
         pomembne v okoliščinah zadeve, predvsem soodvisnost med podobnostjo znakov in podobnostjo določenih proizvodov in storitev
         (glej sodbo Sodišča prve stopnje z dne 9. julija 2003 v zadevi Laboratorios RTB proti UUNT – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO
         BEVERLY HILLS), T‑162/01, Recueil, str. II‑2821, točke od 29 do 33, in tam navedeno sodno prakso).

      18     V tej zadevi je prejšnja znamka znamka Skupnosti. Dalje so zadevni proizvodi proizvodi tekoče potrošnje. Zato je upoštevna
         javnost za namene presoje verjetnosti zmede sestavljena iz končnih potrošnikov v Evropski skupnosti.

      19     Najprej, kar zadeva primerjavo spornih znakov, mora globalna presoja verjetnosti zmede, kar zadeva njuno vizualno, fonetično
         in pojmovno podobnost, temeljiti na njunem celotnem vtisu, upoštevajoč med drugim njune razlikovalne in prevladujoče elemente
         (glej sodbo Sodišča prve stopnje z dne 14. oktobra 2003 v zadevi Phillips-Van Heusen proti UUNT – Pash Textilvertrieb und
         Einzelhandel, T‑292/01, Recueil, str. II‑4335, točka 47, in tam navedeno sodno prakso).

      20     Kar zadeva vizualno podobnost spornih znakov, je odbor za pritožbe pravilno ugotovil, da čeprav je lahko ena sama črka brez
         razlikovalnega učinka, obe sporni znamki vključujeta kot prevladujoč sestavni del malo črko „a“ bele barve na črnem ozadju
         v navadni pisavi (točka 38 izpodbijane odločbe). Ta prevladujoči del naredi takojšen vtis in se vtisne v spomin. Nasprotno
         je grafična razlika med spornima znamkama – in sicer oblika ozadja (ovalna pri prijavljeni znamki in kvadratna pri prejšnji
         znamki), položaj črke na ozadju (v sredini pri prijavljeni znamki in v spodnjem desnem kotu pri prejšnji znamki), debelina
         črte, uporabljena za prikaz te črke (prijavljena znamka uporablja malo debelejšo črto kot prejšnja znamka) in podrobnosti
         pisave črk zadevnih znamk – manjša in ne sestavlja delov, ki si jih bo upoštevna javnost vtisnila v spomin kot dejansko razlikovalne.
         Znaka sta si zato vizualno zelo podobna.

      21     Tega sklepa ni mogoče izpodbijati s trditvijo, da bi se lahko izpodbijana odločba in odločba drugega odbora za pritožbe z
         dne 28. maja 1999 (zadeva R 91/1998‑2) o registraciji prejšnje znamke razhajali. Glede na to, da je ta odbor v zadnji zadevi
         ugotovil, da je grafični prikaz črke „a“ posebej pomemben za analizo razlikovalnega učinka te znamke, je treba predvsem poudariti,
         da je v tej zadevi grafični prikaz prijavljene znamke zelo blizu tistemu prejšnje znamke.

      22     Kar zadeva fonetično in pojmovno primerjavo spornih znakov, so stranke sporazumne, da sta ti v tej zadevi manj pomembni. Vsekakor
         sta znaka s teh vidikov očitno enaka.

      23     Glede na navedeno je celoten vtis spornih znakov zelo podoben.
      24     Dalje, kar zadeva primerjavo proizvodov, je treba opozoriti, da je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso za presojo podobnosti
         zadevnih proizvodov upoštevati vse pomembne dejavnike, ki določajo razmerje med proizvodi, s tem da ti dejavniki vključujejo
         njihovo naravo, namen, uporabo in njihov konkurenčni ali dopolnilni značaj (sodba Sodišča prve stopnje z dne 4. novembra 2003
         v zadevi Pedro Díaz proti UUNT – Granjas Castelló (CASTILLO), T‑85/02, Recueil, str. II‑4835, točka 32, in tam navedeno sodno
         prakso).

      25     Najprej je treba poudariti, da tožeča stranka na obravnavi ni resno ugovarjala dejstvu, da so si različne vrste oblačil, ki
         jih zajema vsaka od znamk, vsaj podobne. V vsakem primeru je taka ugotovitev pravilna.

      26     Kar zadeva posebej odnos med „oblačili“, ki jih zajema prejšnja znamka, in „obutvijo in škornji“, ki jih zajema prijavljena
         znamka, je odbor za pritožbe presodil, da so ti proizvodi podobni, ker imajo isti namen, se pogosto prodajajo na istih mestih
         in ker se številni proizvajalci in oblikovalci ukvarjajo z obema vrstama proizvodov (točka 32 izpodbijane odločbe). Splošnost
         te presoje je lahko vprašljiva, ker so ti proizvodi nenadomestljivi in ni dokaza v podporo presoji. Dovolj tesna zveza med
         zadevnimi nameni teh proizvodov, ki jih določa predvsem dejstvo, da spadajo v isti razred, in verjetno možnostjo, da jih lahko
         proizvajajo isti izvajalci ali se prodajajo skupaj, dovoljuje zaključek, da lahko upoštevna javnost te proizvode povezuje.
         Različne skupnostne in nacionalne odločbe v zvezi z znamkami, na katere se opira tožeča stranka, niso v nasprotju s tem zaključkom,
         saj je vsebina teh odločb v zvezi z zadevnimi znaki in proizvodi precej drugačna od te zadeve. Zadevne proizvode je tako treba
         šteti za podobne v smislu člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94, tudi če je njihova podobnost majhna.

      27     Z upoštevanjem velike podobnosti med spornima znakoma po eni strani in podobnosti med zadevnimi proizvodi po drugi strani,
         čeprav majhne pri obutvi in oblačilih, je odbor za pritožbe lahko pravilno sklenil, da obstaja verjetnost zmede v upoštevni
         javnosti. Upoštevna javnost namreč lahko meni, da je trgovsko poreklo obutve s prijavljeno znamko isto kot poreklo oblačil
         s prejšnjo znamko. Zato je treba ta tožbeni razlog zavrniti.

       Tožbeni razlog glede nujnosti ustnega postopka pred odborom za pritožbe
      28     Tožeča stranka navaja, da je izrecno zahtevala ustni postopek pred odborom za pritožbe v skladu s členom 75(1) Uredbe št.
         40/94. Obravnava bi lahko prispevala k sprejetju pravno utemeljene odločbe, saj bi tožeča stranka lahko zagotovila podatke
         o nemški sodni praksi, ki obravnava vprašanje podobnosti zadevnih proizvodov. Z zavrnitvijo predloga za ustni postopek je
         odbor za pritožbe po mnenju tožeče stranke presegel meje svojega pooblastila prostega preudarka.

      29     Sodišče prve stopnje dodaja, da v smislu člena 75(1) Uredbe št. 40/94 „če [UUNT] presodi, da bi ustni postopek zadoščal, se
         ta odvija ali na pobudo Urada ali na zahtevo katere koli stranke v postopku“.

      30     Sodišče prve stopnje ugotavlja, da ima odbor za pritožbe pooblastilo prostega preudarka v zvezi z vprašanjem, ali je ustni
         postopek, ki ga zahteva ena od strank, potreben. V tej zadevi iz izpodbijane odločbe izhaja, da je imel odbor za pritožbe
         na voljo vse potrebne podatke za utemeljitev izreka izpodbijane odločbe. V zvezi s tem tožeča stranka ni pojasnila, kako bi
         ustna pojasnila v zvezi z nemško sodno prakso, ki bi dopolnila njena pojasnila, ki jih je že podala odboru za pritožbe, lahko
         preprečila sprejetje odločbe s takim izrekom. V vsakem primeru je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso zakonitost odločb
         odborov za pritožbe presojati le na podlagi Uredbe št. 40/94, kot jo razlagajo sodišča Skupnosti, in ne na podlagi nacionalne
         sodne prakse, tudi če ta temelji na določbah, ki so analogne tem iz uredbe (zgoraj navedeni sodbi GIORGIO BEVERLY HILLS, točka
         53, in CASTILLO, točka 37). Tako odbor za pritožbe ni prestopil meja svojega pooblastila prostega preudarka s tem, ko ni ugodil
         zahtevi tožeče stranke za ustni postopek.

       Drugi tožbeni predlog
      31     Glede na to, da tožeča stranka ni podala nobenega posebnega razloga v podporo svojemu zahtevku za razveljavitev druge točke
         izreka izpodbijane odločbe v zvezi s stroški postopkov pred UUNT, zgoraj navedene ugotovitve zadostujejo za zavrnitev tega
         predloga.

      32     Glede na vse navedeno je treba tožbo zavrniti.
       Stroški
      33     Na podlagi člena 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni v vlogah uspelih strank.
         Ker sta UUNT in intervenient priglasila stroške in tožeča stranka ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE PRVE STOPNJE (drugi senat)
      razsodilo:
      1)      Tožba se zavrne.
      2)      Tožeči stranki se naloži plačilo stroškov.

               Pirrung

                Meij

                Forwood

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 13. julija 2004.

               Sodni tajnik

                      Predsednik

               H. Jung

                      J. Pirrung

         * Jezik postopka: nemščina.