title: Sodba Sodišča z dne 20. maja 2003.#Rechnungshof (C-465/00) proti Österreichischer Rundfunk in drugi in Christa Neukomm (C-138/01) in Joseph Lauermann (C-139/01) proti Österreichischer Rundfunk.#Predlogi za sprejetje predhodne odločbe: Verfassungsgerichtshof (C-465/00) in Oberster Gerichtshof (C-138/01 in C-139/01) - Avstrija.#Združene zadeve C-465/00, C-138/01 in C-139/01.

text:
      SODBA SODIŠČA
      z dne 20. maja 2003(*)

      „Varstvo posameznikov pri obdelavi osebnih podatkov – Direktiva 95/46/ES – Varstvo zasebnosti – Razkritje podatkov o dohodkih zaposlenih pri pravnih osebah, ki jih nadzoruje Rechnungshof”
      V združenih zadevah C-465/00, C-138/01 in C‑139/01,
      katerih predmet so trije predlogi na podlagi člena 234 ES, in sicer Verfassungsgerichtshof (C-465/00) in Oberster Gerichtshof
         (C‑138/01 in C‑139/01) (Avstrija), naslovljeni na Sodišče, naj v postopkih v glavni stvari, ki potekajo med

      Rechnungshof (C-465/00)
      in
      Österreichischer Rundfunk,

      Wirtschaftskammer Steiermark,

      Marktgemeinde Kaltenleutgeben,

      Land Niederösterreich,

      Österreichische Nationalbank,

      Stadt Wiener Neustadt,

      Austrian Airlines, Österreichische Luftverkehrs AG
      ter med
      Christo Neukomm (C-138/01),

      Josephom Lauermannom (C-139/01)
      in
      Österreichischer Rundfunk,

      izda odločbo o vprašanju za predhodno odločanje glede razlage Direktive 95/46/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 24. oktobra 1995
         o varstvu posameznikov pri obdelavi osebnih podatkov in o prostem pretoku takih podatkov (UL L 281, str. 31),

      SODIŠČE,
      v sestavi G. C. Rodríguez Iglesias, predsednik, J.-P. Puissochet, M. Wathelet (poročevalec) in R. Schintgen, predsedniki senatov,
         C. Gulmann, D. A. O. Edward, A. La Pergola, P. Jann in V. Skouris, sodniki, F. Macken in N. Colneric, sodnici, S. von Bahr
         in J. N. Cunha Rodrigues, sodnika,

      generalni pravobranilec: A. Tizzano,
      sodna tajnica: M.-F. Contet, glavna administratorka,
      ob upoštevanju pisnih stališč, ki so jih predložili:
      –        za Rechnungshof F. Fiedler, zastopnik (C‑465/00),
      –        za Österreichischer Rundfunk P. Zöchbauer, odvetnik (C‑465/00),
      –        za Wirtschaftskammer Steiermark P. Mühlbacher in B. Rupp, zastopnika (C‑465/00),
      –        za Marktgemeinde Kaltenleutgeben F. Nistelberger, odvetnik (C‑465/00),
      –        za Land Niederösterreich E. Pröll, C. Kleiser in L. Staudigl, zastopniki (C‑465/00),
      –        za Österreichische Nationalbank K. Liebscher in G. Tumpel‑Gugerell, zastopnika (C‑465/00),
      –        za Stadt Wiener Neustadt H. Linhart, zastopnik (C‑465/00),
      –        za Austrian Airlines, Österreichische Luftverkehrs-AG H. Jarolim, odvetnik (C‑465/00),
      –        za avstrijsko vlado H. Dossi, zastopnik (C-465/00, C-138/01 in C‑139/01),
      –        za dansko vlado J. Molde, zastopnik (C‑465/00),
      –        za italijansko vlado U. Leanza, zastopnik, skupaj z D. Del Gaizom, avvocato dello Stato (C-465/00), in O. Fiumaro, avvocato
         generale dello Stato (C‑138/01 in C-139/01),

      –        za nizozemsko vlado H. G. Sevenster, zastopnica (C-465/00, C‑138/01 in C‑139/01),
      –        za finsko vlado E. Bygglin, zastopnica (C-465/00),
      –        za švedsko vlado A. Kruse, zastopnik (C-465/00, C-138/01 in C‑139/01),
      –        za vlado Združenega kraljestva R. Magrill, zastopnica, skupaj z J. Coppelom, barrister (C-465/00, C-138/01 in C-139/01),
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti U. Wölker in X. Lewis, zastopnika (C‑465/00, C-138/01 in C-139/01),
      ob upoštevanju poročil za obravnavo,
      po predstavitvi ustnih stališč, ki so jih na obravnavi 18. junija 2002 podali Marktgemeinde Kaltenleutgeben, ki jo zastopa
         F. Nistelberger, Land Niederösterreich, ki jo zastopa C. Kleiser, Österreichische Nationalbank, ki jo zastopa B. Gruber, odvetnik,
         Austrian Airlines, Österreichische Luftwerkkehrs‑AG, ki jo zastopa H. Jarolim, avstrijska vlada, ki jo zastopa W. Okresek,
         zastopnik, italijanska vlada, ki jo zastopa M. Fiorilli, avvocato dello Stato, nizozemska vlada, ki jo zastopa J. van Bakel,
         zastopnica, finska vlada, ki jo zastopa T. Pynnä, zastopnica, švedska vlada, ki jo zastopata A. Kruse in B. Hernqvist, zastopnika,
         ter Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopata U. Wölker in C. Docksey, zastopnika,

      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 14. novembra 2002
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Verfassungsgerichtshof (C-465/00) in Oberster Gerichtshof (C‑138/01 in C‑139/01) sta s sklepi z dne 12. decembra 2000 ter
         14. in 28. februarja 2001, pri čemer je Sodišče prvega prejelo, 28. decembra 2000, ostala pa 27. marca 2001, na podlagi člena 234
         ES predložili vsako po dve vprašanji za predhodno odločanje, ki sta po vsebini enaki, glede razlage Direktive 95/46/ES Evropskega
         parlamenta in Sveta z dne 24. oktobra 1995 o varstvu posameznikov pri obdelavi osebnih podatkov in o prostem pretoku takih
         podatkov (UL L 281, str. 31).

      2        Ti vprašanji sta bili postavljeni v okviru sporov med Rechnungshof (računsko sodišče) in večjim številom organov, ki jih to
         nadzoruje, na eni strani, ter C. Neukomm in J. Lauermannom ter njunim delodajalcem Österreichischer Rundfunk (v nadaljevanju:
         ÖRF), javna radiodifuzijska postaja, na drugi strani, glede obveznosti oseb javnega prava, ki spadajo pod nadzor Rechnungshof
         in so mu zavezane sporočati plače in pokojnine, ki presegajo določen znesek ter so izplačane njenim zaposlenim in upokojencem,
         ter imena upravičencev zato, da to pripravi letno poročilo, ki ga predloži Nationalrat (nacionalni svet), Bundesrat in Landtagen
         (deželni parlamenti), ter ga da na razpolago širši javnosti (v nadaljevanju: poročilo).

       Pravni okvir
       Nacionalne določbe
      3        Člen 8 Bundesverfassungsgesetz über die Begrenzung von Bezügen öffentlicher Funktionäre (zvezni ustavni zakon o omejitvi plač
         funkcionarjev, BGBI. I 1997/64, kot je bil spremenjen, v nadaljevanju: BezBegrBVG) določa:

      „1.      Pravni subjekti, ki jih nadzoruje Rechnungshof, mu morajo v prvih treh mesecih vsakega drugega koledarskega leta sporočiti
         plače ali pokojnine oseb, ki so vsaj v enem od dveh predhodnih koledarskih let prejemale plače ali pokojnine, ki so bile letno
         višje od 14-kratnika 80 % mesečne osnove, predvidene v členu 1 [tj. 14-krat 5887,87 EUR v letu 2000]. Pravni subjekti morajo
         prav tako sporočiti plače in pokojnine oseb, ki prejemajo drugo plačo ali pokojnino od pravnega subjekta, ki ga nadzoruje
         Rechnungshof. Osebe, ki prejemajo plačo ali pokojnino od dveh ali več pravnih subjektov, ki jih nadzoruje Rechnungshof, jim
         morajo to sporočiti. Če ti pravni subjekti ne spoštujejo te obveznosti sporočanja, mora Rechnungshof vpogledati v zadevne
         dokumente in na podlagi tega pripraviti poročilo.

      2.      Pri uporabi odstavka 1 je treba upoštevati tudi socialne dajatve in storitve, če ne gre za dajatve ali storitve iz zdravstvenega
         ali nezgodnega zavarovanja oziroma za dajatve ali storitve na podlagi podobnih deželnopravnih ureditev. Če pravni subjekti,
         ki jih nadzoruje Rechnungshof, izplačujejo več plač ali pokojnin, jih je treba sešteti.

      3.      Rechnungshof mora te podatke zbrati v poročilu – pri čemer loči vrednosti za posamezno leto. V poročilu morajo biti vključene
         vse osebe, katerih letne plače in pokojnine, ki jih izplačujejo pravni subjekti, ki jih nadzoruje Rechnungshof, presegajo
         skupni znesek, naveden v odstavku 1. Poročilo je treba posredovati Nationalrat, Bundesrat in Landtagen.“

      4        Iz predložitvenih sklepov izhaja, da glede na pripravljalna besedila za BezBegrBVG pravna teorija iz zadnjenavedene določbe
         izpeljuje, da je treba v poročilu navesti imena zadevnih oseb in na podlagi tega znesek njihovega letnega dohodka.

      5        Verfassungsgerichtshof ugotavlja, da mora biti poročilo na podlagi namena zakonodajalca na voljo širši javnosti, da se zagotovi
         „izčrpno obveščanje“ te javnosti. S takim obveščanjem bi se izvajal pritisk nad zadevnimi pravnimi subjekti, da bi ohranili
         nizke plače, tako da bi se javna sredstva uporabila varčno, gospodarno in učinkovito.

      6        Pravni subjekti, pri katerih Rechnungshof opravlja revizijo računovodskih izkazov, so zvezna država, dežele, velike občine
         in prav tako – pri obrazloženi prošnji deželne vlade – občine z manj kot 20.000 prebivalci, združenja občin, nosilci socialnega
         zavarovanja, organizacije zakonitih poklicnih zastopnikov, ÖRF, zavodi, skladi in ustanove, ki jih upravljajo organi zvezne
         države ali dežel oziroma osebe, ki so jih ti za to pooblastili, ter podjetja, ki jih upravlja zvezna država, dežela ali občina
         ali v katerih imajo ti (sami ali skupaj z drugimi pravnimi subjekti, ki jih nadzoruje Rechnungshof) na podlagi prava družb
         najmanj 50‑odstotni delež oziroma jih nadzorujejo na drug način.

       Skupnostna ureditev
      7        Iz pete, šeste, sedme, osme in devete uvodne izjave Direktive 95/46 izhaja, da je bila ta sprejeta na podlagi člena 100 A
         Pogodbe ES (po spremembi postal člen 95 ES) za pospeševanje prostega pretoka osebnih podatkov zaradi usklajevanja zakonov
         in drugih predpisov držav članic v zvezi z varstvom fizičnih oseb pri obdelavi osebnih podatkov.

      8        Člen 1 Direktive 95/46 določa:

      „1.      V skladu s to direktivo države članice varujejo temeljne pravice in svoboščine fizičnih oseb in predvsem njihovo pravico do
         zasebnosti pri obdelavi osebnih podatkov.

      2.      Države članice ne omejujejo niti ne prepovedujejo prostega prenosa osebnih podatkov med državami članicami zaradi razlogov,
         povezanih z varstvom, ki je zagotovljeno na podlagi odstavka 1.“

      9        Zato je v besedilu druge in tretje uvodne izjave Direktive 95/46 določeno:

      „2.      [K]er so sistemi za obdelavo podatkov namenjeni temu, da služijo človeku; ker morajo, ne glede na državljanstvo ali stalno
         prebivališče fizičnih oseb, spoštovati njihove temeljne pravice in svoboščine, predvsem pravico do zasebnosti, ter prispevati
         h gospodarskemu in socialnemu napredku, trgovinskemu razvoju ter blaginji posameznikov;

      3.      ker ustanovitev in delovanje notranjega trga, na katerem je v skladu s členom [14 ES] zagotovljen prosti pretok blaga, oseb,
         storitev in kapitala, zahteva ne le, da se osebni podatki lahko prosto prenašajo iz ene države članice v drugo, ampak tudi,
         da se zaščitijo temeljne pravice posameznikov.“

      10      Deseta uvodna izjava navedene direktive dodaja:

      „[K]er je namen nacionalne zakonodaje o obdelavi osebnih podatkov varovati temeljne pravice in svoboščine, predvsem pravico
         do zasebnosti, ki jo priznava člen 8 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, pa tudi splošna
         načela zakonodaje Skupnosti; [...]“

      11      Na podlagi člena 6(1) Direktive 95/46 morajo biti osebni podatki, [tj. v skladu s členom 2(a) te direktive[,] „kater[a] koli
         informacija, ki se nanaša na določeno ali določljivo fizično osebo“]:

      „a)      pošteno in zakonito obdelani;
      b)      zbrani za določene, izrecne ter zakonite namene in se ne smejo naprej obdelovati na način, ki je nezdružljiv s temi nameni.
         [...]

      c)      primerni, ustrezni in ne pretirani glede na namene, za katere se zbirajo in/ali naprej obdelujejo;
      [...]“
      12      „Obdelava osebnih podatkov“ v skladu s členom 2(b) Direktive 95/46 pomeni:

      „[K]akršen koli postopek ali niz postopkov, ki se izvajajo v zvezi z osebnimi podatki z avtomatskimi sredstvi ali brez njih,
         kakršno je zbiranje, beleženje, urejanje, shranjevanje, prilagajanje ali predelava, iskanje, posvetovanje, uporaba, posredovanje
         s prenosom, širjenje ali drugo razpolaganje, prilagajanje ali kombiniranje, blokiranje, izbris ali uničenje […]“.

      13      V skladu s členom 7 Direktive 95/46 se lahko osebni podatki obdelujejo le, če je izpolnjen eden od šestih navedenih pogojev,
         in zlasti, če:

      „c)      je obdelava potrebna za skladnost z zakonsko obveznostjo, ki velja za upravljavca;
      […]
      e)      je obdelava potrebna za izvajanje naloge, ki se opravlja v javnem interesu ali pri izvrševanju javne oblasti, dodeljene upravljavcu
         [...], ki so [mu] posredovani podatki; […]“

      14      V skladu z dvainsedemdeseto uvodno izjavo navedena direktiva omogoča, da se pri uporabi pravil, ki jih določa, upošteva načelo
         o pravici dostopa javnosti do uradnih dokumentov.

      15      Člen 3(1) Direktive 95/46 v zvezi z njenim področjem uporabe predvideva, da se ta uporablja za obdelavo osebnih podatkov v
         celoti ali delno z avtomatskimi sredstvi in za drugačno obdelavo kakor z avtomatskimi sredstvi za osebne podatke, ki sestavljajo
         del zbirke ali so namenjeni sestavljanju dela zbirke. Vendar se v skladu z odstavkom 2 iste določbe navedena direktiva „ne
         uporablja za obdelavo osebnih podatkov:

      –        med dejavnostjo, ki ne sodi na področje uporabe zakonodaje Skupnosti, kot so tiste, opredeljene v naslovih V in VI Pogodbe
         o Evropski uniji, in v vsakem primeru v postopkih obdelave v zvezi z javno varnostjo, obrambo, državno varnostjo (vključno
         z gospodarsko blaginjo države, kadar se postopek obdelave nanaša na zadeve državne varnosti) in pri dejavnostih države na
         področju kazenskega prava,

      –        s strani fizične osebe med potekom popolnoma osebne ali domače dejavnosti“.
      16      Poleg tega člen 13 Direktive 95/46 dovoljuje državam članicam, da odstopajo od nekaterih njenih določb, zlasti člena 6(1),
         če je to potrebno za zaščito, med drugim, „pomembnega gospodarskega ali finančnega interesa države članice ali Evropske unije,
         vključno z denarnimi, proračunskimi in davčnimi zadevami“ (člen 13(1)(e)) ali „spremljanja, pregledovanja ali urejanja, povezanega,
         četudi občasno, z izvajanjem javne oblasti“, v posameznih primerih, s katerimi je povezan namen iz navedene točke e (člen 13(1)(f)).

       Spori o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
       Zadeva C-465/00
      17      Rechnungshof in večje število organov, ki jih Rechnungshof nadzoruje, so imeli različna stališča glede razlage člena 8 BezBegrBVG
         v zvezi s plačami in pokojninami, ki so bile izplačane med letoma 1998 in 1999.

      18      Tožene stranke v postopku v glavni stvari, med katerimi so ozemeljske skupnosti (dežela in občini), javna podjetja, od katerih
         nekatera konkurirajo drugim domačim ali tujim podjetjem, ki jih Rechnungshof ne nadzoruje, ter organizacija zakonitih poklicnih
         zastopnikov (Wirtschaftskammer Steiermark), niso sporočile podatkov v zvezi z dohodki zadevnih zaposlenih ali pa so jih sporočile,
         vendar v različnem obsegu in anonimno. Zavrnile so dostop do upoštevnih dokumentov ali pa so za dostop postavile pogoje, ki
         jih Rechnungshof ni sprejelo. Zato je Rechnungshof pozvalo Verfassungsgerichtshof, naj odloči na podlagi člena 126(a) Bundes
         Verfassungsgesetz (zveznega ustavnega zakona), ki zadnjenavedenega pooblašča, da odloča o „nesoglasjih glede razlage zakonskih
         določb v zvezi s pristojnostjo Rechnungshof“.

      19      Rechnungshof meni, da iz člena 8 BezBegrBVG izhaja obveznost, da se v poročilu zberejo imena zadevnih oseb, pri čemer se navedejo
         njihovi letni dohodki. Tožene stranke v postopku v glavni stvari se s tem ne strinjajo in menijo, da niso dolžne sporočati
         osebnih podatkov v zvezi z navedenimi dohodki, kot so imena ali funkcije zadevnih oseb, ob navedbi plač, ki so jih zadnjenavedene
         prejele. Pri tem se v glavnem sklicujejo na Direktivo 95/46, člen 8 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih
         svoboščin, podpisane 4. novembra 1950 v Rimu (v nadaljevanju: EKČP), ki zagotavlja varstvo zasebnosti, in na trditev, da obveznost
         objave ovira mobilnost delavcev, kar je v nasprotju s členom 39 ES.

      20      Verfassungsgerichtshof v bistvu sprašuje, ali je člen 8 BezBegrBVG, kot ga razlaga Rechnungshof, združljiv s pravom Skupnosti,
         da bi mu lahko po potrebi podalo razlago, ki je v skladu s tem členom, ali pa razglasilo, naj se ga (delno) ne uporablja.

      21      Predložitveno sodišče v zvezi s tem poudarja, da je treba določbe Direktive 95/46, zlasti člen 6(1)(b) in (c) ter člen 7(c)
         in (e), nujno razlagati v smislu člena 8 EKČP. Po mnenju predložitvenega sodišča je treba izčrpno obveščanje javnosti, kot
         jo je predvidel nacionalni zakonodajalec v zvezi z dohodki zaposlenih pri pravnih subjektih, ki jih nadzoruje Rechnungshof,
         katerih letna plača presega določen prag (tj. 1.127.486 ATS leta 1999 in 1.120.000 ATS leta 1998), obravnavati kot poseg v
         zasebnost, ki ga na podlagi člena 8(2) EKČP ni mogoče upravičiti, razen če je to nujno zaradi ekonomske blaginje države. Zato
         posega v temeljne pravice ni mogoče upravičiti le na podlagi obstoja „interesa javnosti, da je obveščena“. Verfassungsgerichtshof
         glede tega dvomi, da razkritje osebnih podatkov o dohodkih v poročilu pospešuje „ekonomsko blaginjo države“. Verfassungsgerichtshof
         ugotavlja nesorazmeren poseg v zasebnost. Revizija računovodskih izkazov, ki jo opravlja Rechnungshof, nedvomno zadostuje
         za zagotavljanje gospodarne uporabe javnih sredstev.

      22      Predložitveno sodišče se prav tako sprašuje, ali se obseg prava Skupnosti razlikuje glede na naravo pravnega subjekta, ki
         je dolžan razkriti podatke v zvezi s posameznimi dohodki teh zaposlenih.

      23      Verfassungsgerichtshof je v teh okoliščinah prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

      „1.      Ali je treba določbe prava Skupnosti, zlasti tiste v zvezi z varstvom podatkov, razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni
         zakonodaji, ki državni organ zavezuje, da zbere in sporoči podatke o dohodkih zaradi objave imen in dohodkov zaposlenih:

      a)      ozemeljske skupnosti,
      b)      javne radiodifuzijske postaje,
      c)      nacionalne centralne banke,
      d)      organizacije za zakonito zastopanje,
      e)      podjetja s pridobitno dejavnostjo, ki ga delno nadzoruje država?
      2.      Če je odgovor Sodišča na prvo vprašanje vsaj delno pritrdilen:
      ali je mogoče določbe, ki nasprotujejo nacionalni zakonodaji, kot je opisana zgoraj, neposredno uporabiti, tako da se lahko
         nanje sklicujejo osebe, ki morajo opraviti zadevno razkritje, da bi se izognile uporabi nasprotujočih nacionalnih predpisov?“

       Zadevi C-138/01 in C-139/01
      24      C. Neukomm in J. Lauermann, zaposlena pri podjetju ÖRF, ki ga nadzoruje Rechnungshof, sta pri avstrijskih sodiščih vložila
         predlog za izdajo začasne odredbe, s katero bi se ÖRF prepovedalo nadaljnje posredovanje podatkov Rechnungshof.

      25      Prvostopenjsko sodišče je zavrglo predlog za izdajo začasne odredbe. Arbeits- und Sozialgericht Wien (Avstrija) (C-138/01)
         je, s tem ko je razlikovalo med posredovanjem podatkov Rechnungshof in njihovo uporabo v poročilu, ugotovilo, da se lahko
         ti uporabijo le anonimno, medtem ko samo posredovanje podatkov Rechnungshof, čeprav z navedbo imen, ne krši člena 8 EKČP niti
         Direktive 95/46. Landesgericht St. Pölten (Avstrija) (C-139/01) je, nasprotno, presodilo, da je poimensko vnašanje podatkov
         v poročilo zakonito, saj anonimnost Rechnungshof ne omogoča izvajanja zadostnega nadzora.

      26      Oberlandesgericht Wien (Avstrija) je v pritožbenem postopku potrdilo zavrženje predloga za izdajo začasnih ukrepov prvostopenjskega
         sodišča. V okviru zadeve C‑138/01 je ugotovilo, da je delodajalec, s tem ko je sporočil zadevne podatke, samo opravljal dolžnosti,
         ki mu jih nalaga zakon, in da delodajalec nima vpliva na nadaljnjo obdelavo podatkov s strani Rechnungshof; v zadevi C‑139/01
         pa je poudarilo, da bi bil člen 8 BezBegrBVG skladen s temeljnimi pravicami in z Direktivo 95/46, čeprav bi bil posredovan
         poimenski seznam zadevnih oseb.

      27      C. Neukomm in J. Lauermann sta vložila zahtevo za revizijo pri Oberster Gerichtshof.

      28      Predložitveno sodišče je ob sklicevanju na predlog za predhodno odločanje, predložen v zadevi C-465/00, in ob upoštevanju
         vprašanj Verfassungsgerichtshof prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji, ki sta v zadevah
         C-138/01 in C-139/01 enaki:

      „1.      Ali je treba določbe prava Skupnosti, zlasti v zvezi z varstvom podatkov [členi 1, 2, 6, 7 in 22 Direktive 95/46/ES v povezavi
         s členom 6 (prej člen F) PEU in členom 8 Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin], razlagati tako, da
         nasprotujejo nacionalni zakonodaji, ki radiodifuzijsko postajo javnega prava kot pravni subjekt zavezuje, da mora sporočiti
         podatke o dohodkih zaposlenih, ter državni organ, da zbere in sporoči te podatke zaradi objave imen in dohodkov teh zaposlenih?

      2.      Če je odgovor Sodišča na prvo vprašanje pritrdilen: ali je treba določbe, ki nasprotujejo nacionalni zakonodaji, kot je opisana
         zgoraj, neposredno uporabiti, tako da se lahko nanje sklicuje organ, ki mora opraviti zadevno razkritje, da bi se izognil
         uporabi nasprotujočih nacionalnih predpisov, in da se zato ta organ ne more sklicevati na nacionalno zakonito obveznost zoper
         zaposlene, ki jih zadeva to razkritje?“

      29      Predsednik Sodišča je s sklepom z dne 17. maja 2001 združil zadevi C‑138/01 in C‑139/01 za pisni in ustni postopek ter izdajo
         sodbe. Zaradi sodbe je treba tudi zadevo C‑465/00 združiti z zadevama C-138/01 in C-139/01.

      30      Ugotoviti je treba, da so vprašanja, ki sta jih postavili Verfassungsgerichtshof in Oberster Gerichtshof, v bistvu enaka,
         zato jih je treba preučiti skupaj.

       Uporaba Direktive 95/46
      31      Pri odgovoru na zastavljena vprašanja se predvideva, da se Direktiva 95/46 uporabi v zadevah v postopku v glavni stvari. Vendar
         se ta uporaba izpodbija pred Sodiščem. Zato je treba najprej odgovoriti na to vprašanje.

       Stališča, predložena Sodišču
      32      Tožene stranke v postopku v glavni stvari v zadevi C-465/00 v bistvu menijo, da dejavnost nadzora, ki jo opravlja Rechnungshof,
         spada na področje uporabe prava Skupnosti in torej Direktive 95/46. Ta dejavnost naj bi se zlasti v zvezi s plačili, ki so
         jih prejeli zaposleni v zadevnih organih, nanašala na vidike, ki spadajo na področje uporabe prava Skupnosti na socialnem
         področju, kot so členi 136 ES, 137 ES in 141 ES, Direktiva Sveta 76/207/EGS z dne 9. februarja 1976 o izvrševanju načela enakega
         obravnavanja moških in žensk v zvezi z dostopom do zaposlitve, poklicnega usposabljanja in napredovanja ter delovnih pogojev
         (UL L 39, str. 40) ter Uredba Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene
         osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti, kot je bila spremenjena in posodobljena z Uredbo Sveta (ES)
         št. 118/97 z dne 2. decembra 1996 (UL 1997, L 28, str. 1).

      33      Navedene tožene stranke poleg tega trdijo, da nadzor, ki ga izvaja Rechnungshof, vpliva na možnosti zaposlenih pri zadevnih
         organih za iskanje zaposlitve v drugi državi članici zaradi slovesa v zvezi z njihovimi plačami, ki bi omejila njihovo pogajalsko
         moč v razmerju do tujih družb, in odvrača državljane drugih držav članic, da bi iskali zaposlitev pri organih, ki so pod navedenim
         nadzorom.

      34      Austrian Airlines, Österreichische Luftverkehrs-AG, navaja, da gre v njenem primeru za posebej hudo kršitev prostega gibanja
         delavcev, saj konkurira z družbami iz drugih držav članic, ki niso podrejene takšnemu nadzoru.

      35      Rechnungshof, avstrijska in italijanska vlada ter v določeni meri Komisija menijo, da se Direktiva 95/46 v postopkih v zadevah
         v glavni stvari ne uporabi.

      36      Po mnenju Rechnungshof ter avstrijske in italijanske vlade dejavnost nadzora iz člena 8 BezBegrBVG, ki zasleduje cilje splošnega
         interesa na področju javnega računovodstva, ne spada na področje uporabe prava Skupnosti.

      37      Rechnungshof ter avstrijska in italijanska vlada so, potem ko so ugotovili, da je cilj Direktive, ki je bila sprejeta na podlagi
         člena 100 A Pogodbe, vzpostavitev notranjega trga, v katerem naj bi bilo vključeno varstvo pravice do zasebnosti, trdili,
         da zadevni nadzor ne ovira prostega gibanja delavcev, ker zaposlenih pri zadevnih pravnih osebah nikakor ne ovira, da se zaposlijo
         v drugi državi članici, niti tistih iz drugih držav članic, da se zaposlijo pri teh pravnih osebah. Vsekakor bi bila povezava
         med dejavnostjo nadzora in mobilnostjo delavcev, tudi če bi se ti izogibali zaposlitvi pri podjetju, ki ga nadzoruje Rechnungshof,
         zaradi objave prejetih plač, preveč naključna in posredna za ugotovitev kršitve prostega gibanja, zato ne omogoča povezave
         s pravom Skupnosti.

      38      Komisija ima podobno stališče. Vendar je med obravnavo menila, da postopek zbiranja podatkov s strani pravnih oseb, ki jih
         nadzoruje Rechnungshof, zato da se jih sporoči Rechnungshof, ta pa jih vnese v poročilo, spada na področje uporabe Direktive 95/46.
         To zbiranje pa ni namenjeno le dejavnosti revizije računovodskih izkazov, ampak tudi in predvsem izplačilu plač, ki naj bi
         bilo dejavnost, ki ob upoštevanju več socialnih določb v zvezi s tem v Pogodbi, kot je člen 141 ES, in zaradi morebitnih učinkov
         te dejavnosti na prosto gibanje delavcev spada v pravo Skupnosti.

       Presoja Sodišča
      39      Opozoriti je treba, da je Direktiva 95/46, ki je bila sprejeta na podlagi člena 100 A Pogodbe, namenjena zagotavljanju prostega
         prenosa osebnih podatkov med državami članicami na podlagi usklajevanja nacionalnih predpisov, ki varujejo fizične osebe v
         zvezi z obdelavo takšnih podatkov. Člen 1 navedene direktive, ki opredeljuje njen predmet, v odstavku 2 določa, da države
         članice ne omejujejo niti ne prepovedujejo prostega prenosa osebnih podatkov med državami članicami zaradi razlogov, povezanih
         z varstvom temeljnih pravic in svoboščin fizičnih oseb, zlasti njihove zasebnosti, v zvezi z obdelavo teh podatkov.

      40      Ker se lahko osebni podatki prosto prenašajo med državami članicami, se z Direktivo 95/46 načeloma zahteva spoštovanje predpisov
         v zvezi z varstvom takih podatkov glede vsakršne obdelave, kot je določeno v členu 3 Direktive.

      41      Dodati je treba, da sklicevanje na pravno podlago iz člena 100 A Pogodbe ne predvideva obstoja dejanske zveze s prostim gibanjem
         med državami članicami v vsakem primeru, predvidenem z aktom, ki temelji na tej pravni podlagi. Sodišče je že ugotovilo (glej
         sodbi z dne 5. oktobra 2000 v zadevi Nemčija proti Parlamentu in Svetu, C‑376/98, Recueil, str. I-8419, točka 85, in z dne
         10. decembra 2002 v zadevi British American Tobacco (Investments) in Imperial Tobacco, C‑491/01, Recueil, str. I‑11453, točka
         60), da je za upravičeno sklicevanje na pravno podlago iz člena 100 A Pogodbe bistveno, da je dejanski cilj akta, sprejetega
         na tej podlagi, izboljšanje pogojev za vzpostavitev in delovanje notranjega trga. Vendar v obravnavanem primeru ta temeljna
         značilnost v zvezi določbami Direktive 95/46, zlasti tistimi, na podlagi katerih predložitveno sodišče sprašuje o združljivosti
         zadevne nacionalne zakonodaje s pravom Skupnosti, pred Sodiščem nikoli ni bila izpodbijana.

      42      V teh okoliščinah uporaba Direktive 95/46 ne more biti odvisna od vprašanja, ali so dejanska stanja v postopkih v glavni stvari
         zadostno povezana z izvrševanjem temeljnih svoboščin, ki jih zagotavlja Pogodba, in zlasti, v navedenih zadevah, s prostim
         gibanjem delavcev. Na podlagi drugačne razlage bi meje področja uporabe navedene direktive postale posebej negotove in naključne,
         kar bi bilo v nasprotju z njenim bistvenim ciljem, ki je približevanje zakonov in drugih predpisov držav članic za odstranjevanje
         ovir pri delovanju notranjega trga, ki izvirajo iz razlik med nacionalnimi zakonodajami.

      43      Poleg tega uporabo Direktive 95/46 v dejanskih stanjih, ki niso v neposredni zvezi z izvrševanjem temeljnih svoboščin, ki
         jih zagotavlja Pogodba, potrjuje besedilo člena 3(1) te direktive, ki opredeljuje njeno področje uporabe zelo široko, tako
         da uporabe predpisov za varstvo ne pogojuje s tem, da je obdelava dejansko povezana s prostim gibanjem med državami članicami.
         Enaka potrditev izhaja iz izjem, določenih v členu 3(2), zlasti tistih, ki se nanašajo na obdelavo osebnih podatkov „med dejavnostjo
         […], opredeljen[o] v naslovih V in VI Pogodbe o Evropski uniji“ oziroma „med potekom popolnoma osebne ali domače dejavnosti“.
         Ta odstopanja verjetno ne bi bila tako oblikovana, če bi se navedena direktiva uporabljala izključno za dejanska stanja, ki
         so zadostno povezana z izvrševanjem svoboščin prostega pretoka.

      44      Enako lahko sklepamo tudi iz izjem, ki so določene v členu 8(2) Direktive 95/46, ki se nanašajo na obdelavo posebnih vrst
         podatkov, zlasti tistih, ki so predvidene v isti določbi v točki d, ki se nanaša na obdelavo, ki jo izvaja „ustanova, združenje
         ali kateri drug neprofitni organ s političnim, filozofskim, verskim ali sindikalnim ciljem“.

      45      Končno je treba poudariti, da zadevna obdelava osebnih podatkov v postopkih v glavni stvari ne spada v izjemo iz člena 3(2),
         prva alinea, Direktive 95/46. Ta obdelava se ne nanaša na izvajanje dejavnosti, ki ne spadajo na področje uporabe prava Skupnosti,
         kot so tiste, predvidene v naslovih V in VI Pogodbe o Evropski uniji. Prav tako ne gre za obdelavo v zvezi z javno varnostjo,
         obrambo, državno varnostjo ne za dejavnosti države na področju kazenskega prava.

      46      Cilji, ki izhajajo iz člena 7(c) in (e) ter člena 13(e) in (f) Direktive 95/46, med drugim dokazujejo, da ta direktiva pokriva
         obdelavo takih podatkov, kot so zadevni podatki v postopkih v glavni stvari.

      47      Zato je treba ugotoviti, da se Direktiva 95/46 uporablja za obdelavo osebnih podatkov, ki je predvidena z ureditvijo, kot
         je ta v zadevah v postopku v glavni stvari.

       Prvo vprašanje
      48      Predložitveni sodišči s prvim vprašanjem v bistvu sprašujeta, ali je treba določbe Direktive 95/46 razlagati tako, da nasprotujejo
         nacionalni zakonodaji, kot je ta v zadevah v postopku v glavni stvari, ki državni nadzorni organ zavezuje, da za objavo zbere
         in sporoči podatke, ki se nanašajo na dohodke oseb, ki so zaposlene pri pravnih subjektih, ki so podrejeni takšnemu nadzoru,
         če ti dohodki presegajo določen prag.

       Stališča, predložena Sodišču
      49      Danska vlada meni, da iz Direktive 95/46 ne izhaja nobena pravica tretjih oseb, da lahko na svojo zahtevo pridobijo dostop
         do dokumentov. Zlasti člen 12 te direktive določa le pravico vsakega posameznika, da pridobi podatke, ki se nanašajo nanj.
         Po mnenju danske vlade mora nad varstvom osebnih podatkov, ki niso občutljive narave, prevladati načelo preglednosti, ki je
         bistvenega pomena v pravnem redu Skupnosti. Danska vlada enako kot švedska vlada v zvezi s tem trdi, da je v skladu z dvainsedemdeseto
         uvodno izjavo navedene direktive mogoče pri izvajanju Direktive upoštevati načelo dostopa javnosti do uradnih dokumentov.

      50      Rechnungshof, avstrijska, italijanska, nizozemska, finska in švedska vlada ter Komisija menijo, da so zadevni nacionalni predpisi
         v zadevah v postopku v glavni stvari združljivi z Direktivo 95/46, ker imajo na splošno države članice pri njenem izvajanju
         široko diskrecijsko pravico, zlasti če gre za zakonsko predvideno nalogo v javnem interesu na podlagi člena 6(b) in (c) ter
         člena 7(c) ali (e) te direktive. V zvezi s tem je treba upoštevati načeli preglednosti in dobrega upravljanja z javnimi sredstvi
         ter preprečevanje zlorab.

      51      Ti cilji splošnega interesa bi lahko veljavno upravičili poseg v zasebnost – ki jo zagotavlja člen 8(2) EKČP –, če je ta poseg
         predviden z zakonom, je v demokratični družbi nujen za zasledovanje legitimnih ciljev in ni nesorazmeren glede na zasledovani
         cilj.

      52      Avstrijska vlada še posebej navaja, da je treba v okviru preverjanja sorazmernosti upoštevati, v kolikšni meri podatki vplivajo
         na zasebnost. Tako morajo biti podatki, ki se navezujejo na človekovo intimnost, zdravje, družinsko življenje ali spolnost,
         močneje varovani kot podatki, ki zadevajo dohodke in davčne obveznosti, ki so sicer tudi osebne narave, vendar niti najmanj
         ne vplivajo na posameznikovo identiteto in niso tako občutljivi (glej v tem smislu sodbo ESČP z dne 21. januarja 1999 v zadevi
         Fressoz in Roire proti Franciji, Recueil des arrêts et décisions 1999‑I, točka 65).

      53      Finska vlada prav tako meni, da varstvo zasebnosti ni absolutno. Tako podatki, ki se nanašajo na posameznika, ki deluje v
         okviru svojih funkcij ali javnih nalog, ne spadajo v varstvo zasebnosti.

      54      Italijanska vlada trdi, da so podatki, kot so ti v zadevah v postopku v glavni stvari, že sami po sebi dostopni javnosti v
         večini držav članic, saj ti izhajajo že iz plačnih lestvic ali plačnih sistemov, ki jih vsebujejo zakoni, uredbe in kolektivne
         pogodbe. V teh okoliščinah ne bi bilo v nasprotju z načelom sorazmernosti, če bi predvideli njihovo razširjanje, pri čemer
         bi podrobno navedli tudi identiteto različnih oseb, ki prejemajo zadevne dohodke. To razširjanje, ki bi tako pojasnilo dejansko
         stanje, ki izhaja iz že dostopnih podatkov pri nacionalnih organih, bi bilo minimalen ukrep za zagotavljanje uresničevanja
         ciljev preglednosti in dobrega upravljanja.

      55      Nizozemska vlada pa dodaja, da bi morali predložitveni sodišči za vsako zadevno javno ustanovo preveriti, ali je mogoče cilj
         splošnega interesa ob obdelavi osebnih podatkov uresničiti tudi na način, ki manj posega v zasebnost zadevnih oseb.

      56      Vlada Združenega kraljestva navaja, da določbe Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, ki je bila razglašena 18. decembra 2000
         v Nici (UL C 364, str. 1) in na katero se je na kratko sklicevalo Verfassungsgerichtshof, niso pomembne za odgovor na prvo
         vprašanje.

      57      Komisija se v zadevah C-138/01 in C-139/01 sprašuje, ali ne bi v okviru preizkusa sorazmernosti na podlagi člena 6(1)(b) Direktive
         95/46 za dosego cilja, ki ga zasleduje BezBegrBVG, zadostoval anonimen prenos podatkov, tako da bi bila na primer navedena
         le funkcija, ki jo opravlja zadevna oseba, namesto njenega imena. Samo če se ugotovi, da bi Rechnungshof za izvajanje natančnejšega
         nadzora potrebovalo poimenske podatke, se Komisija sprašuje, ali je vključitev teh podatkov v poročilo z navedbo imena zadevne
         osebe res nujno potrebno za izvajanje navedenega nadzora, zlasti ker navedeno poročilo ni predloženo le na parlamentarnih
         zasedanjih, ampak ga je treba izčrpno objaviti.

      58      Komisija poleg tega poudarja, da lahko države članice na podlagi člena 13 Direktive 95/46 odstopijo od člena 6(1)(b) Direktive,
         da bi ohranile več ciljev splošnega interesa in zlasti „gospodarskega ali finančnega interesa države članice“ (člen 13(1)(e)).
         Po mnenju Komisije pa morajo biti tudi omejevalni ukrepi skladni z načelom sorazmernosti, kar vodi k istim preudarkom, kot
         so bili navedeni v prejšnji točki v zvezi s členom 6(1)(b) navedene direktive.

      59      Tožene stranke v postopku v glavni stvari v zadevi C-465/00 menijo, da zadevna nacionalna zakonodaja ni združljiva s členom
         6(1)(b) in (c) Direktive 95/46 ter da je ni mogoče upravičiti niti na podlagi člena 7(c) ali (e) te direktive, ker gre za
         neupravičen poseg v smislu člena 8(2) EKČP ter vsekakor ni sorazmerna. Revizija računovodskih izkazov, ki jo izvaja Rechnungshof,
         je dovolj za varčno porabo javnih sredstev.

      60      Še podrobneje, dokazano naj ne bi bilo, da je objava imen in zneskov dohodkov vseh zaposlenih oseb pri javnih ustanovah, če
         ti zneski presegajo določen prag, ukrep, ki prispeva h gospodarski blaginji države. Cilj ustavodajalca je bil izvajati pritisk
         na zadevne javne ustanove, da bi te ohranjale nizke plače. Navedene tožene stranke tudi navajajo, da se ta ukrep v obravnavanem
         primeru nanaša na osebe, ki po večini niso javne osebnosti.

      61      Land Niederösterreich in ÖRF menita, da čeprav gre pri poročilu, ki ga pripravi Rechnungshof in vsebuje osebne podatke o dohodkih
         ter je namenjeno javni razpravi, za poseg v zasebnost na podlagi člena 8(2) EKČP, ta ukrep krši tudi člen 14 EKČP. Osebe,
         ki prejemajo enake dohodke, so obravnavane različno glede na to, ali njihove delodajalce nadzoruje Rechnungshof.

      62      ÖRF poudarja tudi neupravičeno neenako obravnavanje v zvezi s členom 14 EKČP. Poseg v zasebnost morajo namreč trpeti le tisti
         zaposleni pravnih oseb, ki jih nadzoruje Rechnungshof, katerih dohodki presegajo prag, določen v členu 8 BezBegrBVG. Če bi
         zakonodajalec zares nameraval določiti primerna plačila uslužbencev pri določenih pravnih osebah, bi bilo treba objaviti dohodke
         vseh zaposlenih oseb, neodvisno od višine njihovega zneska.

      63      Končno, ÖRF, Marktgemeinde Kaltenleutgeben in Austrian Airlines, Österreichische Luftverkehrs-AG, trdijo, da je besedilo člena 8
         BezBegrBVG mogoče razlagati skladno s pravom Skupnosti, tako da je Rechnungshof mogoče zadevne dohodke sporočiti in navajati
         v poročilu le anonimno. Ta razlaga bi morala imeti prednost, saj razrešuje nasprotje med navedeno določbo in Direktivo 95/46.

       Odgovor Sodišča
      64      Najprej je treba ugotoviti, da zadevni podatki v zadevah v postopku v glavni stvari glede dohodkov, ki so jih izplačale nekatere
         pravne osebe, in glede njihovih prejemnikov pomenijo osebne podatke v smislu člena 2(a) Direktive 95/46, ker gre za „informacijo,
         ki se nanaša na določeno ali določljivo fizično osebo“. Njihovo shranjevanje in uporaba s strani zadevne pravne osebe, posredovanje
         Rechnungshof, ki jih uporabi v poročilu, namenjenem obveščanju različnih političnih organov in izčrpni objavi, pomeni obdelavo
         osebnih podatkov v smislu člena 2(b) navedene Direktive.

      65      Vendar mora biti v skladu z Direktivo 95/46, ob upoštevanju dovoljenih odstopanj na podlagi njenega člena 13, vsaka obdelava
         osebnih podatkov skladna z „načeli v zvezi s kakovostjo podatkov“, ki so navedena v členu 6 te direktive, in „merili za zakonitost
         obdelave podatkov “, naštetih v njenem členu 7.

      66      Še podrobneje, podatki morajo biti „zbrani za določene, izrecne ter zakonite namene“ [člen 6(1)(b) Direktive 95/46] ter biti
         „primerni, ustrezni in ne pretirani“ glede na namene, za katere se zbirajo [člen 6(1)(c)]. Poleg tega je v skladu s členom 7(c)
         in (e) iste direktive obdelava osebnih podatkov dovoljena v zvezi z „obdelav[o], potrebn[o] za skladnost z zakonsko obveznostjo,
         ki velja za upravljavca“, ali v zvezi z „obdelav[o], potrebn[o] za izvajanje naloge, ki se opravlja v javnem interesu ali
         pri izvrševanju javne oblasti, dodeljene upravljavcu […], ki so [mu] posredovani podatki“.

      67      Vendar lahko v skladu s členom 13(e) in (f) navedene direktive države članice odstopijo zlasti od člena 6(1) te direktive,
         če je to nujno zaradi varstva „pomembnega gospodarskega ali finančnega interesa države članice ali Evropske unije, vključno
         z denarnimi, proračunskimi in davčnimi zadevami,“ oziroma „spremljanja, pregledovanja ali urejanja, povezanega, četudi občasno,
         z izvajanjem javne oblasti,“ v posameznih primerih, s katerimi je povezan namen iz navedene točke (e).

      68      Dodati je še treba, da je treba določbe Direktive 95/46, če se nanašajo na obdelavo osebnih podatkov, ki lahko privede do
         kršenja temeljnih svoboščin, zlasti pravice do zasebnosti, nujno razlagati glede na temeljne pravice, ki so v skladu z ustaljeno
         sodno prakso sestavni del splošnih načel prava, katerih spoštovanje zagotavlja Sodišče (glej zlasti sodbo z dne 6. marca 2001
         v zadevi Connolly proti Komisiji, C‑274/99 P, Recueil, str. I-1611, točka 37).

      69      Ta načela so izrecno zapisana v členu 6(2) EU, v skladu s katerim „Unija spoštuje temeljne pravice, kakršne zagotavlja [EKČP]
         in ki kot splošna načela prava Skupnosti izhajajo iz skupnih ustavnih tradicij držav članic“.

      70      Direktiva 95/46, katere glavni cilj je zagotavljanje prostega prenosa osebnih podatkov, v členu 1(1) predvideva, da „[v] skladu
         s to direktivo države članice varujejo temeljne pravice in svoboščine fizičnih oseb in predvsem njihovo pravico do zasebnosti
         pri obdelavi osebnih podatkov“. Ta zahteva je poudarjena tudi v več uvodnih izjavah navedene direktive, zlasti v deseti in
         enajsti uvodni izjavi.

      71      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da člen 8 EKČP v odstavku 1 določa načelo neposeganja javnih organov v uresničevanje pravice
         do zasebnosti, na podlagi odstavka 2 pa je tak poseg mogoč, če je to „določeno z zakonom in nujno v demokratični družbi zaradi
         državne varnosti, javne varnosti ali ekonomske blaginje države, zato da se prepreči nered ali kaznivo dejanje, da se zavaruje
         zdravje ali morala ali da se zavarujejo pravice in svoboščine drugih ljudi“.

      72      Za potrebe uporabe Direktive 95/46, zlasti njenega člena 6(1)(c), člena 7(c) in (e) ter člena 13, je treba najprej preveriti,
         ali ureditev, kot je ta v zadevah v postopku v glavni stvari, predvideva poseg v zasebnost in, po potrebi, ali je ta poseg
         upravičen na podlagi člena 8 EKČP.

       Obstoj posega v zasebnost
      73      V obravnavani zadevi je treba ugotoviti, da zbiranje poimenskih podatkov v zvezi s poklicnimi dohodki posameznikov za njihovo
         posredovanje tretjim osebam spada na področje uporabe člena 8 EKČP. Evropsko sodišče za človekove pravice je v zvezi s tem
         odločilo, da se pojma „zasebnost“ ne sme razlagati restriktivno in da „načeloma poklicnih dejavnosti ni mogoče izključiti
         […] iz pojma zasebnosti“ (glej zlasti sodbi ESČP z dne 16. februarja 2000 v zadevi Amann proti Švici, Recueil des arrêts et décisions 2000-II, točka 65, in z dne 4. maja 2000 v zadevi Rotaru proti Romuniji, Recueil des arrêts et décisions 2000-V, točka 43).

      74      Ugotoviti je treba, da le delodajalčevo shranjevanje poimenskih podatkov v zvezi s plačili, ki jih nakazuje zaposlenim, ne
         pomeni posega v zasebno življenje, sporočanje teh podatkov tretjim, v obravnavani zadevi je to javni organ, pa krši pravico
         do spoštovanja zasebnosti zadevnih oseb, ne glede na to, kakšna bo poznejša uporaba posredovanih podatkov, ter pomeni poseg
         v smislu člena 8 EKČP.

      75      Za dokaz obstoja takega posega ni pomembno, ali so posredovani podatki občutljivi ali ne niti ali so bile zadevne osebe zaradi
         tega posega oškodovane ali ne (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Amann proti Švici, točka 70). Zadostuje že ugotovitev,
         da je delodajalec sporočil podatke v zvezi s prejetimi dohodki delavca ali pokojninskega upravičenca tretjim osebam.

       Upravičenost posega
      76      Poseg, ki izhaja iz točke 74 obravnavane sodbe, krši člen 8 EKČP, razen če je „določeno z zakonom“, da zasleduje enega ali
         več zakonitih ciljev, ki so predvideni v odstavku 2 te določbe, in je to „nujno v demokratični družbi“ za izpolnitev teh ciljev.

      77      Ugotovljeno je, da je obravnavani poseg v zadevah v postopku v glavni stvari predviden v členu 8 BezBegrBVG. Vendar se zastavlja
         vprašanje, ali je ta člen določen dovolj natančno, da bi naslovniki zakona lahko prilagodili svoja ravnanja, in ali ustreza
         načelu predvidljivosti, ki ga je določilo Evropsko sodišče za človekove pravice v sodni praksi (glej zlasti sodbo ESČP z dne
         20. maja 1999 v zadevi Rekvényi proti Madžarski, Recueil des arrêts et décisions 1999‑III, točka 34).

      78      V zvezi s tem se v členu 8(3) BezBegrBVG predvideva, da morajo biti v poročilu, ki ga pripravi Rechnungshof, „upoštevane vse
         osebe, katerih letni prejemki in pokojnine, ki jih izplačujejo pravne osebe, […] presegajo skupni znesek, naveden v odstavku 1“,
         ne da bi se izrecno zahtevala objava imen zadevnih oseb v zvezi z dohodki, ki jih prejemajo. Iz predložitvenega sklepa izhaja,
         da pravna teorija na podlagi pripravljalnih besedil tako razlaga ustavni zakon.

      79      Predložitveni sodišči morata preveriti, ali razlaga, na podlagi katere člen 8(3) BezBegrBVG nalaga razkritje imen zadevnih
         oseb v zvezi z dohodki, ki jih prejemajo, ustreza zahtevi po predvidljivosti, na katero je bilo opozorjeno v točki 77 te sodbe.

      80      Vendar se bo to morebitno vprašanje zastavilo šele po presoji, ali je razlaga v smislu zadevne nacionalne določbe skladna
         s členom 8 EKČP glede zahteve po sorazmernosti glede na zasledovane cilje. Zadnjenavedeno vprašanje je obravnavano v naslednjih
         točkah.

      81      V zvezi s tem iz predložitvenega sklepa v zadevi C-465/00 izhaja, da je cilj člena 8 BezBegrBVG, izvajati pritisk nad zadevnimi
         javnimi ustanovami, da bi te ohranjale višino plač v razumnih mejah. Avstrijska vlada na splošno trdi, da je cilj posega,
         ki ga predvideva ta določba, zagotavljanje gospodarne in ustrezne uporabe javnih sredstev s strani javne uprave. Tak cilj
         je zakonit cilj v smislu člena 8(2) EKČP, ki predvideva „ekonomsko blaginjo države“, in člena 6(1)(b) Direktive 95/46, ki
         se sklicuje na „določene, izrecne ter zakonite namene“.

      82      Prav tako je treba preveriti, ali je zadevni poseg v demokratični družbi nujen za dosego zakonitih ciljev, ki se jih zasleduje.

      83      Po mnenju Evropskega sodišča za človekove pravice pridevnik „nujno“, v smislu člena 8(2) EKČP, vključuje obstoj „nujne družbene
         zahteve“ in da je sprejeti ukrep „sorazmeren z zasledovanim legitimnim ciljem“ (glej zlasti sodbo ESČP z dne 24. novembra 1986
         v zadevi Gillow proti Združenemu kraljestvu, série A št. 109, točka 55). Poleg tega pa imajo nacionalni organi diskrecijsko
         pravico, „katere širina ni odvisna le od namena, ampak tudi od značilnosti samega posega“ (glej sodbo ESČP z dne 26. marca
         1987 v zadevi Leander proti Švedski, série A št. 116, točka 59).

      84      V tem smislu je treba presojati med interesom Republike Avstrije po zagotavljanju najprimernejše uporabe javnih sredstev in
         zlasti po ohranjanju plač v razumnih mejah ter težo kršitev pravic zadevnih oseb v zvezi spoštovanjem njihove zasebnosti.

      85      Po eni strani morajo v zvezi s tem Rechnungshof in različni parlamentarni organi za nadzor ustrezne uporabe javnih sredstev
         nedvomno poznati zneske izdatkov za človeške vire v različnih javnih institucijah. Poleg tega je treba v demokratični družbi
         dodati še pravico davkoplačevalcev in splošne javnosti, da so obveščeni o uporabi javnih sredstev, zlasti na področju izdatkov
         za zaposlene. Takšni podatki, zbrani v poročilu, podpirajo javne razprave v zvezi z vprašanjem splošnega interesa in prav
         tako služijo javnemu interesu.

      86      Postavlja pa se vprašanje, ali je navajanje imen zadevnih oseb v zvezi s prejetimi dohodki sorazmerno z zasledovanim zakonitim
         ciljem ter ali so razlogi, ki so bili navedeni pred Sodiščem za upravičevanje takšne objave, upoštevni in zadostni.

      87      V skladu z razlago predložitvenih sodišč je treba ugotoviti, da člen 8 BezBegrBVG zahteva razkritje imen zadevnih oseb v zvezi
         s prejetimi dohodki, ki presegajo določen prag, ne le v zvezi z osebami, ki opravljajo funkcije, za katere je objavljena plačna
         lestvica, ampak tudi za vse ostale osebe, ki jih plačuje pravna oseba, ki jo nadzoruje Rechnungshof. Poleg tega se ti podatki
         ne posredujejo le zadnjenavedenemu, ki jih posreduje različnim parlamentarnim organom, ampak se jih tudi izčrpno razširi v
         javnosti.

      88      Predložitveni sodišči morata preveriti, ali je takšna objava, najprej, nujna in sorazmerna za dosego cilja ohranjanja plač
         v razumnih mejah, ter zlasti preučiti, ali se takšnega cilja morda ne bi dalo enako učinkovito doseči samo s posredovanjem
         poimenskih podatkov nadzornim organom. Poleg tega je treba ugotoviti, ali ne bi zadostovalo, da se široko javnost obvesti
         le o plačilih in drugih denarnih ugodnostih, do katerih so upravičene osebe, ki so na podlagi pogodbe ali statuta zaposlene
         pri zadevnih javnih ustanovah, ne pa o zneskih, ki so jih posamezne osebe v zadevnem letu dejansko prejele in od katerih je
         določen spremenljivi del odvisen od njihovega družinskega ali osebnega položaja.

      89      Po drugi strani pa v zvezi s težo kršitve pravic zadevnih oseb glede spoštovanja njihove zasebnosti ni izključeno, da bi bile
         zadnjenavedene lahko ogrožene zaradi negativnih učinkov objave njihovih poklicnih dohodkov, zlasti glede zaposlitvenih možnosti
         pri drugih podjetjih, ki imajo ali nimajo sedeža v Avstriji in jih ne nadzoruje Rechnungshof.

      90      Sklepati je treba, da je mogoče poseg, ki izhaja iz uporabe nacionalne ureditve, kot je ta v zadevah v postopku v glavni stvari,
         upravičiti na podlagi člena 8(2) EKČP le, če je poleg izčrpnega razkritja zneskov letnih dohodkov, ki presegajo določen prag,
         oseb, ki so zaposlene pri pravnih osebah, ki jih nadzoruje Rechnungshof, tudi razkritje imen upravičencev do teh dohodkov
         nujno in ustrezno zaradi cilja ohranjanja plač v razumnih mejah, kar pa morata preučiti predložitveni sodišči.

       Učinki na določbe Direktive 95/46
      91      Če predložitveni sodišči odločita, da zadevna nacionalna ureditev ni združljiva s členom 8 EKČP, ta ureditev tudi ne izpolnjuje
         zahteve po sorazmernosti, ki jo določata člen 6(1)(c) in člen 7(c) ali (e) Direktive 95/46. Ne spada niti med odstopanja,
         določena v členu 13 navedene direktive, ki prav tako zahteva spoštovanje zahteve po sorazmernosti glede na cilj zasledovanega
         splošnega interesa. Vendar te določbe ni mogoče razlagati tako, da bi v nasprotju s členom 8 EKČP upravičevala kršitev pravice
         do spoštovanja zasebnosti.

      92      Če bi predložitveni sodišči, nasprotno, ugotovili, da je člen 8 BezBegrBVG nujen in ustrezen za zasledovani cilj splošnega
         interesa, bi morali, kot izhaja iz točk od 77 do 79 obravnavane sodbe, preveriti, ali s tem, ko člen 8 BezBegrBVG ne predvideva
         izrecno objave imen zadevnih oseb v zvezi s prejetimi dohodki, spoštuje zahtevo po predvidljivosti.

      93      Končno, glede na zgoraj navedene preudarke je treba opozoriti, da mora tudi nacionalno sodišče vse določbe nacionalnega prava,
         v vseh mogočih pogledih, razlagati v skladu z besedilom in namenom ustrezne direktive za dosego cilja, ki ga ta predvideva,
         ter se tako uskladiti s členom 249, tretji odstavek, ES (glej sodbo z dne 13. novembra 1990 v zadevi Marleasing, C-106/89,
         Recueil, str. I‑4135, točka 8).

      94      Glede na vse navedene preudarke je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da člen 6(1)(c) ter člen 7(c) in (e) Direktive 95/46
         ne nasprotujeta nacionalni ureditvi, kot je ta v zadevah v postopku v glavni stvari, če se ugotovi, da je poleg izčrpnega
         razkritja zneskov letnih dohodkov, ki presegajo določen prag, oseb, ki so zaposlene pri pravnih osebah, ki jih nadzoruje Rechnungshof,
         tudi razkritje imen upravičencev teh dohodkov nujno in ustrezno zaradi cilja dobrega upravljanja javnih sredstev, ki ga zasleduje
         ustavodajalec, kar morata preveriti predložitveni sodišči.

       Drugo vprašanje
      95      Z drugim vprašanjem predložitveni sodišči sprašujeta, ali so določbe Direktive 95/46, ki nasprotujejo nacionalni ureditvi,
         kot je ta v zadevi v postopku v glavni stvari, neposredno uporabljive, tako da se lahko posameznik nanje sklicuje pred nacionalnimi
         sodišči, da bi se izognil uporabi te ureditve.

      96      Tožene stranke v postopku v glavni stvari v zadevi C-465/00 ter nizozemska vlada menijo, da člen 6(1) in člen 7 Direktive
         95/46 izpolnjujeta merila za priznanje neposrednega učinka, ki izhajajo iz sodne prakse Sodišča. Te določbe so dovolj natančne
         in brezpogojne, da se nanje lahko sklicujejo ustanove, ki morajo razkriti podatke v zvezi z dohodki zadevnih oseb, da bi se
         izognile uporabi nacionalnih predpisov, ki so v nasprotju z navedenimi določbami.

      97      Avstrijska vlada trdi, da upoštevnih določb Direktive 95/46 ni mogoče neposredno uporabiti. Zlasti člen 6(1) in člen 7 te
         direktive naj ne bi bila brezpogojna, saj morajo za njuno izvajanje države članice, ki razpolagajo s široko diskrecijsko pravico,
         v ta namen sprejeti posebne ukrepe.

      98      V zvezi s tem je treba opozoriti, da se lahko posameznik v vseh primerih, v katerih se določbe direktive z vidika njihove
         vsebine zdijo brezpogojne in dovolj natančne ter izvedbeni ukrepi niso bili sprejeti pravočasno, nanje sklicuje zoper vse
         nacionalne določbe, ki niso v skladu z direktivo ali opredeljujejo pravice, ki jih lahko posamezniki uveljavljajo zoper državo
         (glej zlasti sodbi z dne 19. januarja 1982 v zadevi Becker, 8/81, Recueil, str. 53, točka 25, in z dne 10. septembra 2002
         v zadevi Kügler, C-141/00, Recueil, str. I-6833, točka 51).

      99      Ob upoštevanju odgovora na prvo vprašanje se z drugim vprašanjem ugotavlja, ali je mogoče te značilnosti priznati glede člena
         (6)(1)(c) Direktive 95/46, v skladu s katerim „morajo biti osebni podatki […] primerni, ustrezni in ne pretirani glede na
         namene, za katere se zbirajo in/ali naprej obdelujejo“, ter glede člena 7(c) ali (e), v skladu s katerim se lahko osebni podatki
         obdelujejo samo, če je „obdelava potrebna za skladnost z zakonsko obveznostjo, ki velja za upravljavca“ oziroma „je obdelava
         potrebna za izvajanje naloge, ki se opravlja v javnem interesu ali pri izvrševanju javne oblasti, dodeljene upravljavcu […],
         ki so [mu] posredovani podatki“.

      100    Te določbe so dovolj natančne, da se posameznik lahko sklicuje nanje in jih nacionalna sodišča uporabljajo. Poleg tega Direktiva
         95/46 državam članicam nedvomno omogoča bolj ali manj široko diskrecijsko pravico za izvajanje nekaterih svojih določb, vendar
         člen 6(1)(c) in člen 7(c) ali (e) določata brezpogojne obveznosti.

      101    Zato je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da sta člen 6(1)(c) ter člen 7(c) in (e) Direktive 95/46 neposredno uporabljiva,
         tako da se posameznik nanju lahko sklicuje pred nacionalnimi sodišči, da bi se izognil uporabi predpisov notranjega prava,
         ki je v nasprotju s temi določbami.

       Stroški
      102    Stroški, ki so jih priglasile avstrijska, danska, italijanska, nizozemska, finska, švedska vlada in vlada Združenega kraljestva
         ter Komisija Evropskih skupnosti, ki so Sodišču predložile stališča, se ne povrnejo. Ker je ta postopek za stranke v postopku
         v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE
      v odgovor na vprašanji, ki sta jih postavili Verfassungsgerichtshof s sklepom z dne 12. decembra 2000 in Oberster Gerichtshof
         s sklepoma z dne 14. in 28. februarja 2001, razsodilo:

      1)      Člen 6(1)(c) ter člen 7(c) in (e) Direktive 95/46/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 24. oktobra 1995 o varstvu posameznikov
            pri obdelavi osebnih podatkov in o prostem pretoku takih podatkov ne nasprotujeta nacionalni ureditvi, kot je ta v zadevah
            v postopku v glavni stvari, če se ugotovi, da je poleg izčrpnega razkritja zneskov letnih dohodkov, ki presegajo določen prag,
            oseb, ki so zaposlene pri pravnih osebah, ki jih nadzoruje Rechnungshof, tudi razkritje imen upravičencev teh dohodkov nujno
            in ustrezno zaradi cilja dobrega upravljanja javnih sredstev, ki ga zasleduje ustavodajalec, kar morata preveriti predložitveni
            sodišči.
      2)      Člen 6(1)(c) ter člen 7(c) in (e) Direktive 95/46 sta neposredno uporabljiva, tako da se posameznik nanju lahko sklicuje pred
            nacionalnimi sodišči, da bi se izognil uporabi predpisov notranjega prava, ki je v nasprotju s temi določbami.

               Rodríguez Iglesias

               Puissochet

               Wathelet

               Schintgen

               Gulmann

               Edward

               La Pergola

               Jann

               Skouris

               Macken

               Colneric

               von Bahr

                     Cunha Rodrigues

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 20. maja 2003.

               Sodni tajnik

                     Predsednik

               R. Grass

                     G. C. Rodríguez Iglesias

         * Jezik postopka: nemščina


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 23. januarja 1986. # Lars Bo Rasmussen proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 173/84.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 1. oktobra 1998. # Irska proti Komisiji Evropskih skupnosti. # EKUJS - Potrditev obračuna. # Zadeva C-238/96.


Sodba Splošnega sodišča (prvi senat) z dne 2. decembra 2015.#adp Gauselmann GmbH proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT).#Znamka Skupnosti – Prijava besedne znamke Skupnosti Multi Win – Absolutni razlogi za zavrnitev – Opisnost – Člen 7(1)(c) Uredbe (ES) št. 207/2009.#Zadeva T-529/14.


Sodba Splošnega sodišča (deveti senat) z dne 11. junija 2014.#Syria International Islamic Bank PJSC proti Svetu Evropske unije.#Skupna zunanja in varnostna politika – Omejevalni ukrepi proti Siriji – Zamrznitev sredstev – Očitna napaka pri presoji – Dokazno breme – Odškodninski zahtevek.#Zadeva T‑293/12.


title: Sodba Sodišča (peti senat) z dne 27. oktobra 2011. # Société Groupe Limagrain Holding proti Établissement national des produits de l'agriculture et de la mer. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Conseil d'État - Francija. # Kmetijstvo - Uredbi (EGS) št. 3665/87 in 565/80 - Izvozna nadomestila - Vnaprej plačano nadomestilo - Blago, dano v postopek carinskega skladiščenja - Neobstoj evidenc blaga - Dokaz o izvozu blaga - Prejem celotnega ali delnega nadomestila v zvezi s tem izvozom - Obveznost vračila neupravičeno prejetega zneska - Zvišanje zneska, ki ga je treba vrniti. # Zadeva C-402/10.

text:
      Zadeva C-402/10
      Groupe Limagrain Holding
      proti
      Établissement national des produits de l'agriculture et de la mer
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Conseil d'État (Francija))
      „Kmetijstvo – Uredbi (EGS) št. 3665/87 in št. 565/80 – Izvozna nadomestila – Vnaprej plačano nadomestilo – Blago, dano v postopek carinskega skladiščenja – Neobstoj evidenc blaga – Dokaz o izvozu blaga – Prejem celotnega ali delnega nadomestila v zvezi s tem izvozom – Obveznost vračila neupravičeno prejetega zneska – Zvišanje zneska, ki ga je treba vrniti“
      Povzetek sodbe
      1.        Kmetijstvo – Skupna ureditev trgov – Izvozna nadomestila – Predplačilo – Blago, dano v postopek carinskega skladiščenja –
            Obveznost vodenja evidenc blaga
      (uredbi Sveta št. 565/80 in št. 2913/92; uredbi Komisije št. 3655/87, kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije št. 1708/93,
            in št. 2454/93)
      2.        Kmetijstvo – Skupna ureditev trgov – Izvozna nadomestila – Predplačilo – Blago, dano v postopek carinskega skladiščenja –
            Neizpolnitev obveznosti vodenja evidenc blaga
      (uredbi Sveta št. 565/80 in št. 2913/92; uredbi Komisije št. 3655/87, kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije št. 1708/93,
            in št. 2454/93)
      1.        Določbe prava Unije v zvezi s predfinanciranjem izvoznih nadomestil, zlasti določbe Uredbe št. 3665/87 o skupnih podrobnih
         pravilih za uporabo sistema izvoznih nadomestil za kmetijske proizvode, kakor je bila spremenjena med drugim z Uredbo št.
         1708/93, v povezavi z določbami Uredbe št. 565/80 o predplačilu izvoznih nadomestil za kmetijske proizvode, je treba razlagati
         tako, da to, da se v skladu s carinskimi predpisi Unije vodijo evidence blaga za proizvode, dane pod carinski nadzor, pomeni
         pogoj za predplačilo izvoznega nadomestila v zvezi s temi proizvodi. Vendar je preostale dvome o pravilnosti nekaterih vpisov
         oziroma o neskladjih v teh evidencah blaga mogoče razjasniti z dodatnimi dokumenti, če jih pristojni nacionalni organi štejejo
         za zadostne.

      (Glej točko 39 in točko 1 izreka.)
      2.        Določbe prava Unije v zvezi s predfinanciranjem izvoznih nadomestil, zlasti določbe Uredbe št. 3665/87 o skupnih podrobnih
         pravilih za uporabo sistema izvoznih nadomestil za kmetijske proizvode, kakor je bila spremenjena med drugim z Uredbo št.
         1708/93, v povezavi z določbami Uredbe št. 565/80 o predplačilu izvoznih nadomestil za kmetijske proizvode, je treba razlagati
         tako:

      – če in kolikor ni bila izpolnjena obveznost, da je treba v skladu s carinskimi predpisi Unije voditi evidence blaga za proizvode,
         ki so dani pod carinski nadzor, dokaz o tem, da je bilo izvoženo blago, ki je po vrsti in količini podobno blagu iz plačilne
         deklaracije za predplačilo, ne zadošča za to, da bi bilo za znesek izvoznega nadomestila v zvezi s tem blagom mogoče šteti,
         da pripada izvozniku;

      – če mora izvoznik zaradi neizpolnitve obveznosti vodenja evidenc blaga za proizvode, dane v carinsko skladišče, v celoti
         ali delno vrniti zneske, ki jih je prejel na podlagi predplačila izvoznih nadomestil, je treba neupravičeno izplačan znesek,
         ki ga je treba vrniti, v skladu s členom 33(1), drugi pododstavek, Uredbe Komisije št. 3665/87 zvišati za 20 %.

      (Glej točki 47 in 55 ter točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (peti senat)
      z dne 27. oktobra 2011(*)

      „Kmetijstvo – Uredbi (EGS) št. 3665/87 in 565/80 – Izvozna nadomestila – Vnaprej plačano nadomestilo – Blago, dano v postopek carinskega skladiščenja – Neobstoj evidenc blaga – Dokaz o izvozu blaga – Prejem celotnega ali delnega nadomestila v zvezi s tem izvozom – Obveznost vračila neupravičeno prejetega zneska – Zvišanje zneska, ki ga je treba vrniti“
      V zadevi C‑402/10,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Conseil d'État (Francija)
         z odločbo z dne 26. maja 2010, ki je prispela na Sodišče 6. avgusta 2010, v postopku

      Groupe Limagrain Holding
      proti
      Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer,

      SODIŠČE (peti senat),
      v sestavi A. Borg Barthet, v funkciji predsednika petega senata, J.‑J. Kasel, sodnik, in M. Berger (poročevalka), sodnica,
      generalni pravobranilec: J. Mazák,
      sodna tajnica: R. Şereş, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 11. maja 2011,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Groupe Limagrain Holding A. Monod in V. Maignan‑Artiga, odvetnika,
      –        za Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer F. Blancpain, odvetnik,
      –        za francosko vlado G. de Bergues in B. Cabouat, zastopnika,
      –        za Evropsko komisijo B. Burggraaf in D. Triantafyllou, zastopnika,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago določb Uredbe Komisije (EGS) št. 3665/87 z dne 27. novembra 1987
         o skupnih podrobnih pravilih za uporabo sistema izvoznih nadomestil za kmetijske proizvode (UL L 351, str. 1), kakor je bila
         spremenjena med drugim z Uredbo Komisije (EGS) št. 1708/93 z dne 30. junija 1993 (UL L 159, str. 77, v nadaljevanju: Uredba
         št. 3665/87), v povezavi z določbami Uredbe Sveta (EGS) št. 565/80 z dne 4. marca 1980 o predplačilu izvoznih nadomestil za
         kmetijske proizvode (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 4, str. 156).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Groupe Limagrain Holding (v nadaljevanju: Limagrain), ki je pravna naslednica
         družbe Maïs Céréales Technologie (v nadaljevanju: MCT), in Office national interprofessionnel des céréales (v nadaljevanju:
         ONIC), ki je postal Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer, zaradi vračila vnaprej plačanega izvoznega
         nadomestila družbi MCT.

       Pravni okvir
       Uredba št. 565/80
      3        Z Uredbo št. 565/80 je za nekatere kmetijske proizvode, med katerimi so tisti s področja uporabe Uredbe Sveta (EGS) št. 2727/75
         z dne 29. oktobra 1975 o skupni ureditvi trga za žita (UL L 281, str. 1), ki je bila razveljavljena in nadomeščena z Uredbo
         Sveta (EGS) št. 1766/92 z dne 30. junija 1992 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 12, str. 324), uveden
         postopek predfinanciranja nadomestil za izvoz v tretje države.

      4        Člen 4(1) te uredbe določa:

      „Znesek, enak izvoznemu nadomestilu, se na zahtevo zadevne stranke plača takoj, ko pridejo osnovni proizvodi pod carinski
         nadzor, s čimer se zagotovi, da bodo predelani proizvodi ali blago izvoženi v določenem roku.“

      5        Člen 6 te uredbe določa:

      „Ugodnosti ureditve iz te uredbe so odvisne od predložitve varščine, s katero se jamči vračilo zneska, ki je enak plačanemu
         znesku in dodatnemu znesku.

      Brez poseganja v primere višje sile zapade ta varščina v celoti ali delno:
      –        če znesek ni bil vrnjen, kadar ni bilo izvoza v roku iz člen[a] 4(1) […], ali
      –        če se izkaže, da ne obstaja pravica do izvoznega nadomestila, ali če je obstajala pravica do nižjega nadomestila.“
       Uredba št. 3665/87
      6        V Uredbi št. 3665/87 so v členih od 24 do 33 poglavja 3 pod naslovom 2 opisana podrobna pravila za uporabo Uredbe št. 565/80
         ter formalnosti in pogoji, ki jih je treba izpolniti za predplačilo nadomestila v primeru predelave ali skladiščenja pred
         izvozom.

      7        Člen 25(1), prvi pododstavek, te uredbe določa:

      „1. Če izrazi izvoznik namen, da bo proizvode po predelavi ali skladiščenju izvozil in da bo zaprosil za nadomestilo v skladu
         s členoma 4 ali 5 Uredbe (EGS) št. 565/80, je po teh določbah upravičen do nadomestila, če carinskim organom predloži deklaracijo
         (v nadaljevanju: plačilna deklaracija).“

      8        Člen 26(1) te uredbe določa:

      „Ob sprejetju plačilne deklaracije se proizvodi ali blago predajo pod carinski nadzor, dokler ne zapustijo carinskega območja
         Skupnosti ali dokler ne dosežejo predvidene destinacije.“

      9        Člen 27(5), prvi pododstavek, Uredbe št. 3665/87 določa:

      „Osnovni proizvodi lahko zaradi predelave ostanejo pod carinskim nadzorom šest mesecev od datuma sprejetja plačilne deklaracije.“
      10      Člen 29(1) in (2) te uredbe določa:

      „1.      Znesek, ki ga je treba plačati pred izvozom, nakaže država članica, v kateri je sprejeta plačilna deklaracija.
      2.      Znesek se plača le na podlagi pisnega zahtevka izvoznika […]“
      11      Člen 31(1) te uredbe določa:

      „Pred sprejetjem plačilne deklaracije je treba položiti varščino v znesku, izračunanem v skladu s členom 29(3), ki se po potrebi
         poveča za pozitivni monetarni kompenzacijski znesek, tako dobljena vsota pa se poveča za 20 %. […]“

      12      Člen 33(1) te uredbe določa:

      „Če se za proizvode ali blago, ki so upravičeni do nadomestila po tem poglavju, predloži dokazilo o upravičenosti do nadomestila,
         se predplačilo in znesek za plačilo poračunata med seboj. Če je znesek za izvoženo količino višji od plačanega predplačila,
         se zadevni osebi plača razliko.

      Če je znesek za izvoženo količino nižji od plačanega predplačila, in zlasti če se uporablja odstavek 2, pristojni organ takoj
         začne postopek iz člena 29 Uredbe (EGS) št. 2220/85, da prejemnik povrne razliko med obema zneskoma, povečano za 20 %.“

       Uredba (EGS) št. 3719/88
      13      Člen 43(1) Uredbe Komisije (EGS) št. 3719/88 z dne 16. novembra 1988 o določitvi skupnih podrobnih pravil za uporabo sistema
         uvoznih in izvoznih dovoljenj in potrdil o vnaprejšnji določitvi za kmetijske proizvode (UL L 331, str. 1) določa:

      „Če je za osnovne proizvode uveden postopek, določen v členu 4 Uredbe (EGS) št. 565/80 […] in je bilo uporabljeno izvozno
         dovoljenje ali potrdilo o vnaprejšnji določitvi, in če zadevna stranka v celoti ali deloma:

      –        umakne iz carinskega nadzora takšne osnovne proizvode, v takšni ali predelani obliki, ali takšne proizvode ali blago, ali

      –        ne spoštuje skupnega roka iz členov 27(5) in 28(5) Uredbe (EGS) št. 3665/87 ali iz drugih predpisov,
      obveznost izvoza ni bila izpolnjena za zadevno količino.“
       Uredba (EGS) št. 2913/92
      14      Na podlagi člena 105, prvi odstavek, Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti
         (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 4, str. 307, v nadaljevanju: carinski zakonik Skupnosti):

      „Oseba, ki jo določijo carinski organi, vodi evidenco o vsem blagu, danem v postopek carinskega skladiščenja, in to v obliki,
         ki jo ti organi potrdijo. Evidenca blaga ni potrebna, kadar javno skladišče upravljajo carinski organi.“

       Uredba (EGS) št. 2454/93
      15      Člen 504(1) Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93 z dne 2. julija 1993 o določbah za izvajanje Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92
         o carinskem zakoniku Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 6, str. 3, v nadaljevanju: Uredba o izvajanju
         carinskega zakonika Skupnosti) je v različici, ki je veljala v času dejanskega stanja, določal:

      „Brez poseganja v odstavka 2 in 3 imajo carinska skladišča, v katerih se skladišči blago v postopku carinskega skladiščenja,
         eno od naslednjih oznak:

      […]
      –        skladišče tipa C: zasebno skladišče v skladu z drugo alineo drugega odstavka člena 99 zakonika, v katerem je imetnik skladišča
         tudi depozitar blaga, vendar ni nujno lastnik blaga,

      […]“
      16      Člen 517(1) te uredbe je določal:

      „V skladiščih tipa A, C, D in E carinski organi določijo imetnika skladišča, ki mora voditi evidence blaga iz člena 105 [carinskega
         zakonika Skupnosti].

      Te evidence blaga morajo biti na razpolago nadzornemu uradu, zato da lahko ta opravi vse kontrole.“
      17      Člen 520 te uredbe je določal:

      „1.      Evidence blaga iz člena 105 [carinskega zakonika Skupnosti] morajo vsebovati vse podatke, ki so potrebni za pravilno izvajanje
         in nadzor nad postopkom.

      Predvsem morajo vsebovati:
      (a)      navedbe iz polj št. 1, 31, 37 in 38 deklaracije za vnos blaga v postopek;
      (b)      podatke o deklaracijah, na podlagi katerih je blago pridobilo carinsko dovoljeno rabo ali uporabo za zaključek postopka carinskega
         skladiščenja;

      (c)      datum, podatke o drugih carinskih dokumentih in vse druge dokumente v zvezi z vnosom in zaključkom;
      (d)      navedbe, potrebne za spremljanje blaga in predvsem določanje mesta, kjer blago je, vključno z navedbami v zvezi z morebitnim
         prenosom blaga iz enega carinskega skladišča v drugo, ne da bi bil postopek končan;

      (e)      navedbe o skupnem skladiščenju blaga iz člena 524;
      (f)      vse druge podrobnosti, ki bi lahko bile potrebne pri prepoznavanju blaga;
      (g)      navedbe o običajnih ravnanjih z blagom;
      (h)      navedbe o začasni odstranitvi blaga iz prostorov carinskega skladišča.
      […]
      3.      Iz evidenc blaga mora biti v vsakem trenutku razvidno dejansko stanje zalog blaga, ki je še v postopku carinskega skladiščenja.
         Imetnik skladišča mora nadzornemu uradu v rokih, ki jih določijo carinski organi, predložiti izpisek stanja teh zalog.

      […]“
       Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      18      MCT je bila specializirana za shranjevanje žit, zlasti koruze v zrnju, in za predelavo te koruze v koruzni zdrob, ki bi bil
         nato izvožen.

      19      Ta družba je 30. septembra 1994 na podlagi člena 4(1) Uredbe št. 565/80 oddala deklaracijo, v kateri je navedla, da je bila
         v carinsko skladišče dana zaloga koruze pred njenim izvozom v obliki zdroba.

      20      Skladišče, v katero je bila dana zaloga, je bilo skladišče tipa C v smislu člena 504 Uredbe o izvajanju carinskega zakonika
         Skupnosti.

      21      Na podlagi te deklaracije je ONIC izplačal predplačilo nadomestila v višini 2.523.414,07 FRF.

      22      Leta 1996 so carinske službe opravile kontrolo dokumentacije, ki je pokazala, da v obdobju skladiščenja za to blago, dano
         v postopek carinskega skladiščenja, ni bila vodena evidenca blaga, kot to določa člen 105 carinskega zakonika Skupnosti.

      23      ONIC je z dopisom z dne 17. novembra 1998 od družbe MCT zahteval vračilo zneska 3.028.096,88 FRF, ki je ustrezal znesku nadomestila,
         ki ga je ta družba prejela vnaprej in ki je bil na podlagi člena 33 Uredbe št. 3665/87 zvišan za kazen v višini 20 %.

      24      Družba MCT je predlagala, naj se nalog za izterjavo, ki ga je izdal ONIC, razveljavi.

      25      Tribunal administratif de Clermont-Ferrand je s sodbo z dne 7. oktobra 2004 zavrnilo ta zahtevek. Cour d'appel de Lyon je
         s sodbo z dne 21. junija 2007 potrdilo to sodbo.

      26      Družba Limagrain, ki je pravna naslednica družbe MCT, je vložila pritožbo pri Conseil d’État.

      27      V teh okoliščinah je Conseil d’État zaradi dvomov glede razlage člena 4(1) Uredbe št. 565/80 in člena 105 carinskega zakonika
         Skupnosti prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

      „1.      Ali to, da se ne vodi evidenca blaga v zvezi s proizvodi ali blagom, danim v postopek carinskega skladiščenja, ob neupoštevanju
         obveznosti, ki jih ima imetnik skladišča na podlagi carinskih predpisov Skupnosti, zadostuje, da se izvozniku, ki je svoje
         proizvode ali blago dal v to skladišče, odvzame pravica do vnaprejšnjega financiranja, določenega v povezanih določbah [Uredbe
         št. 3665/87 in Uredbe št. 565/80]?

      2.      Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, kakšne posledice ima to za zneske, ki jih je prejemnik prejel?
      Zlasti:
      a)      V primeru, ko se dokaže, da je bilo blago dejansko izvoženo, ali je za znesek nadomestil, povezanih s tem izvozom, mogoče
         šteti, kot da izvozniku pripada v celoti ali delno? Ali je treba v tem zadnjem primeru uporabiti stopnjo nadomestil, kot je
         vnaprej določena na podlagi predpisov o predplačilu izvoznih nadomestil, ali stopnjo, ki se je uporabljala na datum dejanskega
         izvoza, in sicer v okviru vnaprej določene stopnje ali ne?

      b)      V primeru obveznosti celotnega ali delnega vračila prejetih zneskov, ali je treba na podlagi člena 33 [Uredbe št. 3665/87]
         povečati neupravičen znesek, ki ga je treba vrniti, za kazen, določeno v teh določbah, čeprav je za vodenje evidence blaga
         pristojen imetnik skladišča, ko je carinsko skladišče kot v obravnavani zadevi zasebno skladišče tipa C, ki ga vodi sam izvoznik
         kmetijskih proizvodov?“

       Vprašanji za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      28      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba predpise prava Unije glede predfinanciranja izvoznih
         nadomestil razlagati tako, da to, da se ob neupoštevanju obveznosti iz carinskih predpisov Skupnosti ne vodi evidenca proizvodov,
         danih pod carinski nadzor, zadostuje, da se izvozniku odvzame pravica do predplačila izvoznih nadomestil v zvezi s temi proizvodi.

      29      Da bi odgovorili na to vprašanje, je treba spomniti na za obravnavano zadevo pomembne značilnosti sistema predplačil izvoznih
         nadomestil.

      30      Člen 4(1) Uredbe št. 565/80 določa, da se znesek, enak nadomestilu, izvozniku plača takoj, ko pridejo osnovni proizvodi pod
         carinski nadzor, s čimer se zagotovi, da bodo predelani proizvodi izvoženi v določenem roku. V skladu s členom 25 Uredbe št.
         3665/87 je treba za upravičenost do predfinanciranja izvoznih nadomestil carinskim organom predložiti plačilno deklaracijo,
         ki jo morajo ti tudi sprejeti. V skladu s členoma 26 in 27 te uredbe morajo biti osnovni proizvodi pod carinskim nadzorom
         od sprejetja zahtevka za plačilo in dokler niso izvoženi, kar se mora načeloma zgoditi v roku šestih mesecev.

      31      Iz povezanega branja teh določb izhaja, da pravilno delovanje sistema predfinanciranja izvoznih nadomestil temelji na mehanizmu
         kontrole, ki se izvaja s postopkom carinskega nadzora. Z uporabo tega postopka morajo imeti pristojni nacionalni organi možnost,
         da po postopku, ki je enak v vseh državah članicah, kadarkoli preverijo in se prepričajo, ali so izpolnjeni materialni pogoji
         za dodelitev zahtevanega nadomestila, kot so opredeljeni v veljavnih predpisih prava Unije (glej v tem smislu sodbo z dne
         18. oktobra 1988 v zadevi Bayernwald Früchteverwertung, 121/87, Recueil, str. 6273, točka 18).

      32      Izpolnjevanje obveznosti v zvezi s postopkom carinskega nadzora je tako pogoj za upravičenost do predplačila izvoznega nadomestila
         na podlagi določb Uredbe št. 565/80.

      33      Med temeljnimi obveznostmi v zvezi s tem postopkom je v skladu s členom 105 carinskega zakonika Skupnosti tudi obveznost vodenja
         evidenc o vsem blagu, danem v postopek carinskega skladiščenja, razen če gre za javno skladišče, ki ga upravljajo carinski
         organi. Ta izjema v zadevi v glavni stvari ni pomembna, ker so bili osnovni proizvodi dani v zasebno skladišče tipa C.

      34      Na podlagi člena 520(1), prvi pododstavek, Uredbe o izvajanju carinskega zakonika Skupnosti morajo carinske evidence vsebovati
         vse podatke, ki so potrebni za pravilno izvajanje postopka carinskega nadzora.

      35      V različici, ki se je uporabljala v času dejanskega stanja zadeve v glavni stvari, so bili v tem členu 520(1), drugi pododstavek,
         našteti podatki, ki so predvsem morali biti navedeni v evidenci blaga. Uporaba prislova „predvsem“ v zvezi s temi podatki
         nakazuje, da je zakonodajalec to naštevanje obravnaval kot nujno potreben minimum.

      36      Poleg tega je v odstavku 3 člena 520 pojasnjeno, da mora biti „iz evidenc blaga […] v vsakem trenutku razvidno dejansko stanje
         zalog blaga, ki je še v postopku carinskega skladiščenja“.

      37      Iz tega je mogoče sklepati, da če nujno potrebni minimalni podatki, zahtevani v členu 520 in naslednjih carinskega zakonika
         Skupnosti, manjkajo, obveznosti vodenja evidenc blaga ni mogoče šteti za izpolnjeno (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo
         Bayernwald Früchteverwertung, točka 19). Posledica tega je neizpolnitev temeljne obveznosti v zvezi s postopkom carinskega
         nadzora. Zato eden od pogojev za pridobitev predplačila izvoznega nadomestila na podlagi določb Uredbe št. 565/80 ni izpolnjen.

      38      Vendar je treba upoštevati cilj evidenc blaga, ki je možnost preverjanja vrste in natančnih količin blaga, za katero se dolguje
         nadomestilo. Zato ob dvomu o pravilnosti nekaterih vpisov v evidencah blaga ni izključena uporaba dodatnih dokumentov, da
         bi se morebitni dvomi odpravili (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Bayernwald Früchteverwertung, točka 19). Tako je
         preostale dvome o pravilnosti nekaterih vpisov oziroma o neskladjih ali manjših izpustih v teh evidencah blaga mogoče razjasniti
         z dodatnimi dokumenti (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Bayernwald Früchteverwertung, točka 20).

      39      Tako je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba predpise prava Unije v zvezi s predfinanciranjem izvoznih nadomestil
         razlagati tako, da to, da se v skladu s carinskimi predpisi Unije vodijo evidence blaga za proizvode, dane pod carinski nadzor,
         pomeni pogoj za predplačilo izvoznega nadomestila v zvezi s temi proizvodi. Vendar je preostale dvome o pravilnosti nekaterih
         vpisov oziroma o neskladjih v teh evidencah blaga mogoče razjasniti z dodatnimi dokumenti, če jih pristojni nacionalni organi
         štejejo za zadostne.

       Drugo vprašanje
      40      Z drugim vprašanjem želi predložitveno sodišče ob navajanju položaja, v katerem ni bila izpolnjena obveznost, da je treba
         v skladu s carinskimi predpisi Unije voditi evidence blaga za proizvode, dane pod carinski nadzor, izvedeti, kakšne posledice
         je treba izpeljati iz te neizpolnitve glede zneskov, ki jih je izvoznik prejel na podlagi predplačila izvoznega nadomestila.

      41      To vprašanje ima dva dela.

      42      Predložitveno sodišče na prvem mestu v bistvu sprašuje, ali je, če se dokaže, da je bilo blago, na katero se nanaša plačilna
         deklaracija za predplačilo, dejansko izvoženo, za izvozno nadomestilo za to blago mogoče šteti, kot da izvozniku pripada,
         in po kateri stopnji je treba v tem primeru izračunati znesek tega nadomestila.

      43      Najprej je treba poudariti, da je, kot je razvidno iz točk od 30 do 32 te sodbe, upravičenost do predplačila nadomestila odvisna
         zlasti od tega, ali je dokazano, da so bili proizvodi, za katere je bila predložena plačilna deklaracija, dani pod carinski
         nadzor in da so ostali pod tem nadzorom, dokler niso bili izvoženi. Dokaz o izpolnitvi obveznosti v zvezi s postopkom carinskega
         nadzora je naloga izvoznika in mora biti predložen v skladu s carinskimi predpisi Unije, kot so obrazloženi v točkah od 37
         do 39 te sodbe.

      44      Namen predaje teh proizvodov pod carinski nadzor je zagotoviti enakost med proizvodi, na katere se nanaša plačilna deklaracija,
         in proizvodi, ki so bili dejansko izvoženi. Če predaja v carinski postopek skladiščenja ni bila opravljena pravilno, o tem,
         da je bilo blago iz plačilne deklaracije za predplačilo dejansko izvoženo, ni mogoče predložiti zadostnega dokaza. Mogoče
         je dokazati le, da je bilo izvoženo po količini in vrsti podobno blago.

      45      Nepravilna predaja v postopek carinskega skladiščenja je sankcionirana zlasti z uporabo člena 43 Uredbe št. 3719/88 (glej
         sodbo z dne 21. marca 2000 v zadevi LFZ Nordfleisch, C-217/98, Recueil, str. I-1619, točka 42). V odstavku 1 člena 43 je določeno,
         da če je za proizvode uveden postopek, določen v členu 4 Uredbe št. 565/80, in izvoznik takšne proizvode v celoti ali deloma
         umakne iz carinskega nadzora, je treba šteti, da obveznost izvoza za zadevno količino ni bila izpolnjena, zaradi česar se
         za to količino popolnoma izgubi pravica do nadomestila.

      46      Enako kot umik iz carinskega nadzora je treba obravnavati primer, ki ga navaja predložitveno sodišče, in sicer da ni bila
         izpolnjena obveznost, da je treba v skladu s carinskimi predpisi Unije voditi evidence blaga za proizvode, dane pod ta nadzor.
         Zaradi teh dveh okoliščin namreč carinski organi ne morejo nadzirati poti zadevnih proizvodov in posledično preveriti, ali
         so izpolnjeni pogoji v zvezi s sistemom predplačil izvoznih nadomestil.

      47      Zato je treba na prvi del drugega vprašanja odgovoriti, da če in kolikor ni bila izpolnjena obveznost, da je treba v skladu
         s carinskimi predpisi Unije voditi evidence blaga za proizvode, ki so v skladu s členom 4 Uredbe št. 565/80 dani pod carinski
         nadzor, dokaz o tem, da je bilo izvoženo blago, ki je po vrsti in količini podobno blagu iz plačilne deklaracije za predplačilo,
         ne zadošča za to, da bi bilo za znesek izvoznega nadomestila v zvezi s tem blagom mogoče šteti, da pripada izvozniku.

      48      Predložitveno sodišče na drugem mestu v bistvu sprašuje, ali je treba – če mora izvoznik zaradi neizpolnitve obveznosti vodenja
         evidenc blaga za proizvode, dane v carinsko skladišče, v celoti ali delno vrniti zneske, ki jih je prejel na podlagi predplačila
         izvoznega nadomestila – znesek, ki ga je treba vrniti, v skladu s členom 33(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 3665/87 zvišati
         za 20 %.

      49      Najprej je treba opozoriti, da člen 33(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 3665/87 določa, da če je znesek, dolgovan na podlagi
         izvoznega nadomestila, nižji od plačanega predplačila, mora nacionalni pristojni organ takoj začeti postopek, da prejemnik
         povrne razliko med obema zneskoma, povečano za 20 %.

      50      Res je, da v tej določbi oseba, ki ji je po potrebi treba naložiti 20‑odstotno zvišanje, ni izrecno opredeljena. Vendar je,
         kot je navedla Evropska komisija, zgolj izvoznik v razmerju s pristojnimi organi. On je tisti, ki mora najprej na podlagi
         člena 25 Uredbe št. 3665/87 predložiti plačilno deklaracijo in ki mora, preden pristojni organi to vlogo sprejmejo, v skladu
         s členom 31 te uredbe položiti varščino v višini zneska nadomestila, izračunanega na ta dan in zvišanega za 20 %. Prav tako
         mora nato izvoznik na podlagi člena 29 te uredbe predložiti pisni zahtevek, ki je za pristojne organe edino pooblastilo, da
         mu vnaprej nakažejo izvozno nadomestilo. Zaradi te dodatne formalnosti ima zlasti izvoznik možnost, da se ob spremembi destinacije
         blaga popolnoma odpove temu plačilu, pri čemer v tem primeru vzame nazaj celotno varščino, ki jo je položil (glej zgoraj navedeno
         sodbo LFZ Nordfleisch, točki 36 in 40).

      51      Poleg tega je iz štiridesete uvodne izjave Uredbe št. 3665/87 razvidno, da je bilo 20-odstotno zvišanje določeno, da zadevni
         izvoznik ne bi pridobil neupravičenih koristi. Kot je razsodilo Sodišče, bi v primerih, v katerih se uporabi postopek predfinanciranja,
         gospodarski subjekti neupravičeno prejeli brezplačno posojilo, če bi se kasneje pokazalo, da nadomestila ni bilo mogoče dodeliti
         (sodba z dne 5. februarja 1987 v zadevi Plange Kraftfutterwerke, 288/85, Recueil, str. 611, točka 14).

      52      Zato je izvoznik tisti, ki mora nositi posledice neizpolnjevanja obveznosti, ki so določene v sistemu predfinanciranja izvoznih
         nadomestil.

      53      Ne glede na odgovornost osebe, ki jo pristojni organi določijo za vodenje evidenc blaga za proizvode, ki so dani v carinsko
         skladišče, mora torej izvoznik nositi posledice neizpolnitve te obveznosti. Glede tega je treba navesti, da je izvoznik prost
         pri izbiri sopogodbenikov in mora biti ustrezno previden, tako da ali vključi klavzule v zvezi s tem v pogodbe, ki jih sklene,
         ali sklene posebno zavarovanje (sodba z dne 11. julija 2002 v zadevi Käserei Champignon Hofmeister, C-210/00, Recueil, str.
         I-6453, točka 80).

      54      Vsekakor je treba dodati, da je v zadevi v glavni stvari, kjer je bilo blago skladiščeno v zasebnem skladišču tipa C, evidence
         blaga v skladu s členom 517(1) Uredbe o izvajanju carinskega zakonika Skupnosti moral voditi imetnik skladišča, ki je bil
         na podlagi člena 504(1) te uredbe depozitar in torej izvoznik.

      55      Zato je treba na drugi del drugega vprašanja odgovoriti, da je treba, če mora izvoznik zaradi neizpolnitve obveznosti vodenja
         evidenc blaga za proizvode, dane v carinsko skladišče, v celoti ali delno vrniti zneske, ki jih je prejel na podlagi predplačila
         izvoznega nadomestila, neupravičeno izplačan znesek, ki ga je treba vrniti, v skladu s členom 33(1), drugi pododstavek, Uredbe
         št. 3665/87 zvišati za 20 %.

       Stroški
      56      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:
      1.      Predpise prava Unije v zvezi s predfinanciranjem izvoznih nadomestil je treba razlagati tako, da to, da se v skladu s carinskimi
            predpisi Unije vodijo evidence blaga za proizvode, dane pod carinski nadzor, pomeni pogoj za predplačilo izvoznega nadomestila
            v zvezi s temi proizvodi. Vendar je preostale dvome o pravilnosti nekaterih vpisov oziroma o neskladjih v teh evidencah blaga
            mogoče razjasniti z dodatnimi dokumenti, če jih pristojni nacionalni organi štejejo za zadostne.
      2.      Predpise prava Unije v zvezi s predfinanciranjem izvoznih nadomestil je treba razlagati tako:
      –        če in kolikor ni bila izpolnjena obveznost, da je treba v skladu s carinskimi predpisi Unije voditi evidence blaga za proizvode,
            ki so dani pod carinski nadzor, dokaz o tem, da je bilo izvoženo blago, ki je po vrsti in količini podobno blagu iz plačilne
            deklaracije za predplačilo, ne zadošča za to, da bi bilo za znesek izvoznega nadomestila v zvezi s tem blagom mogoče šteti,
            da pripada izvozniku;
      –        če mora izvoznik zaradi neizpolnitve obveznosti vodenja evidenc blaga za proizvode, dane v carinsko skladišče, v celoti ali
            delno vrniti zneske, ki jih je prejel na podlagi predplačila izvoznih nadomestil, je treba neupravičeno izplačan znesek, ki
            ga je treba vrniti, v skladu s členom 33(1), drugi pododstavek, Uredbe Komisije (EGS) št. 3665/87 z dne 27. novembra 1987
            o skupnih podrobnih pravilih za uporabo sistema izvoznih nadomestil za kmetijske proizvode, kakor je bila spremenjena med
            drugim z Uredbo Komisije (EGS) št. 1708/93 z dne 30. junija 1993, zvišati za 20 %.
      Podpisi
      * Jezik postopka: francoščina.