title: Sodba Sodišča za uslužbence (tretji senat) z dne 6. maja 2009. # Manuel Campos Valls proti Svetu Evropske unije. # Javni uslužbenci - Uradniki - Zaposlovanje. # Zadeva F-39/07.

text:
SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE
      (tretji senat)
      z dne 6. maja 2009

      Zadeva F-39/07

      Manuel Campos Valls
      proti
      Svetu Evropske unije
      „Javni uslužbenci – Uradniki – Zaposlovanje – Imenovanje – Delovno mesto vodje oddelka – Zavrnitev prijave tožeče stranke – Pogoji iz razpisa za prosto delovno mesto – Očitna napaka pri presoji“
      Predmet:      Tožba, vložena na podlagi členov 236 ES in 152 AE, s katero M. Campos Valls predlaga razglasitev ničnosti, po eni strani,
         odločbe organa za imenovanja, s katero je bil g. G. imenovan na delovno mesto vodje oddelka za španski jezik direkcije III
         „Prevajanje in proizvodnja dokumentov“ v generalnem direktoratu A „Kadrovske zadeve in administracija“ Sveta, in, po drugi
         strani, odločbe o zavrnitvi njegove prijave na sporno delovno mesto.

      Odločitev:      Tožba se zavrne. Vsaka stranka nosi svoje stroške.

      Povzetek

      1.      Uradniki – Prosto delovno mesto – Zasedba z napredovanjem ali premestitvijo – Primerjalna ocena uspešnosti kandidatov – Diskrecijska
            pravica uprave – Meje
      (Kadrovski predpisi za uradnike, členi 4, 7(1), 29(1) in 45(1))
      2.      Uradniki – Razpis za prosto delovno mesto – Delovno mesto vodje oddelka v direkciji za prevajanje – Potrebne kvalifikacije
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 29(1))

      1.      Uresničevanje široke diskrecijske pravice, ki jo ima organ za imenovanja na področju imenovanja, predpostavlja, da ta skrbno
         in nepristransko preuči prijave ter vestno upošteva zahteve, navedene v razpisu za prosto delovno mesto, tako da mora izločiti
         vsakega kandidata, ki ne izpolnjuje teh zahtev. Razpis za prosto delovno mesto je namreč pravni okvir, ki ga navedeni organ
         določi samemu sebi in ga mora natančno upoštevati.

      Da bi sodišče Skupnosti preverilo, ali organ za imenovanja ni prestopil meja tega pravnega okvira, mora pri izvajanju sodnega
         nadzora najprej preučiti, kakšni pogoji so bili zahtevani v razpisu za prosto delovno mesto, in nato preveriti, ali je kandidat,
         ki ga je zadevni organ izbral za zapolnitev prostega delovnega mesta, dejansko izpolnjeval te pogoje. Nazadnje mora preučiti,
         ali navedeni organ glede sposobnosti tožeče stranke ni storil očitne napake pri presoji, ko je dal prednost drugemu kandidatu.

      Taka preučitev mora biti omejena na vprašanje, ali je uprava glede na razmisleke, ki so jo lahko pripeljali do njene presoje,
         ostala v okviru razumnih meja in svojega pooblastila ni uporabila očitno napačno. Sodišče Skupnosti torej presoje kvalifikacij
         kandidatov, ki jo je opravil organ za imenovanja, ne more nadomestiti s svojo presojo.

      (Glej točke od 41 do 43.)
      Napotitev na:
      Sodišče: 28. februar 1989, van der Stijl in Cullington proti Komisiji, združene zadeve 341/85, 251/86, 258/86, 259/86, 262/86,
         266/86, 222/87 in 232/87, Recueil, str. 511, točka 51; 18. marec 1993, Parlament proti Frederiksenu, C-35/92 P, Recueil, str. I-991,
         točki 15 in 16;

      Sodišče prve stopnje: 19. marec 1997, Giannini proti Komisiji, T-21/96, RecFP, str. I-A-69 in II-211, točka 20; 12. maj 1998,
         Wenk proti Komisiji, T-159/96, RecFP, str. I-A-193 in II-593, točke 63, 64 in 72; 19. september 2001, E proti Komisiji, T-152/00,
         RecFP, str. I-A-179 in II-813, točka 29; 14. oktober 2003, Wieme proti Komisiji, T-174/02, RecFP, str. I-A-241 in II-1165,
         točka 38; 11. november 2003, Faita proti ESO, T-248/02, RecFP, str. I-A-281 in II-1365, točka 71; 3. februar 2005, Mancini
         proti Komisiji, T-137/03, ZOdl. JU, str. I-A-7 in II-27, točki 85 in 92; 4. maj 2005, Sena proti EASA, T-30/04, ZOdl. JU,
         str. I-A-113 in II-519, točka 80; 5. julij 2005, Wunenburger proti Komisiji, T-370/03, ZOdl. JU, str. I-A-189 in II-853, točka 51;
         4. julij 2006, Tzirani proti Komisiji, T-45/04, ZOdl. JU, str. I-A-2-145 in II-A-2-681, točke 46, 48 in 49.

      2.      V razpisu javnega natečaja za delovno mesto vodje oddelka v direkciji za prevajanje zahtevanih kvalifikacij ni mogoče razlagati
         neodvisno od opisa nalog za prosto delovno mesto. Tako, kadar te naloge ne vključujejo neposredno nalog prevajanja ali nadzora
         kakovosti prevodov, ampak vključujejo predvsem vodenje in organizacijo, pogoja poznavanja prevajalskih tehnik ni mogoče razumeti
         tako, kot da zahteva enake kvalifikacije, kot se zahtevajo za delovno mesto prevajalca ali pregledovalca prevodov.

      (Glej točki 50 in 51.)
      Napotitev na:
      Sodišče prve stopnje: zgoraj navedena sodba Tzirani proti Komisiji, točka 53.
SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE EVROPSKE UNIJE (tretji senat)
      z dne 6. maja 2009(*)

      „Javni uslužbenci – Uradniki – Zaposlovanje – Imenovanje – Delovno mesto vodje oddelka – Zavrnitev kandidature tožeče stranke – Pogoji iz razpisa za prosto delovno mesto – Očitna napaka pri presoji“
      V zadevi F-39/07,
      zaradi tožbe, vložene na podlagi členov 236 ES in 152 AE,
      Manuel Campos Valls, uradnik Sveta Evropske unije, stanujoč v Bruslju (Belgija), ki ga zastopajo S. Orlandi, A. Coolen, J.-N. Louis in É. Marchal,
         odvetniki,

      tožeča stranka,
      proti
      Svetu Evropske unije, ki ga zastopata M. Arpio Santacruz in I. Šulce, zastopnici,

      tožena stranka,
      SODIŠČE ZA USLUŽBENCE (tretji senat),
      v sestavi P. Mahoney (predsednik), H. Kanninen (poročevalec) in S. Gervasoni, sodnika,
      sodni tajnik: R. Schiano, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 5. junija 2008
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        M. Campos Valls je v sodnem tajništvu Sodišča za uslužbence 23. aprila 2007 po telefaksu vložil to tožbo (izvirnik je bil
         vložen 25. aprila istega leta), s katero zahteva razveljavitev, po eni strani, odločbe organa, pristojnega za imenovanja (v
         nadaljevanju: OPI), o imenovanju g. G. na delovno mesto vodje oddelka za španski jezik Direkcije III „Prevajanje in proizvodnja
         dokumentov“ v Generalnem direktoratu (GD) A „Kadrovske zadeve in administracija“ Sveta Evropske unije (v nadaljevanju: sporno
         delovno mesto) in, po drugi strani, odločbe o zavrnitvi njegove kandidature za sporno delovno mesto.

       Pravni okvir
      2        Člen 4 Kadrovskih predpisov za uradnike Evropskih skupnosti (v nadaljevanju: Kadrovski predpisi) določa:

      „Imenovanje ali napredovanje je možno samo zaradi zapolnitve prostega delovnega mesta, kakor predvidevajo ti kadrovski predpisi.
      Uslužbenci institucije se obvestijo o prostih delovnih mestih v tej instituciji, ko organ za imenovanja [OPI] odloči, da je
         treba prosto delovno mesto zapolniti.

      Če prostega delovnega mesta ni mogoče zasesti s premestitvijo, imenovanjem na delovno mesto v skladu s členom 45a ali napredovanjem,
         se o tem obvesti zaposlene v drugih institucijah in/ali izvede notranji natečaj.“

      3        Člen 7(1), prvi pododstavek, Kadrovskih predpisov določa:

      „[OPI], ki ravna izključno v interesu službe in ne glede na nacionalnost, razporedi vsakega uradnika z imenovanjem ali premestitvijo
         na delovno mesto v njegovi funkcionalni skupini, ki ustreza njegovemu razredu.“

      4        Člen 29(1) Kadrovskih predpisov določa:

      „Pred zasedbo prostega delovnega mesta v instituciji [OPI] najprej preuči:
      (a)      ali je delovno mesto mogoče zasesti s:
      (i)      premestitvijo ali
      (ii)      imenovanjem v skladu s členom 45a ali
      (iii) napredovanjem
      znotraj institucije;
      […]
      in nato uporabi natečajne postopke na podlagi bodisi kvalifikacij ali preizkusov ali na podlagi obojih. […]“
      5        Člen 45(1) Kadrovskih predpisov določa:

      „O napredovanju odloča [OPI] ob upoštevanju člena 6(2). Opravi se z imenovanjem uradnika v naslednji višji razred njegove
         funkcionalne skupine. Napredujejo lahko izključno uradniki, ki dopolnijo najmanj dve leti v svojem razredu, po preučitvi primerjalnih
         odlik uradnikov, upravičenih do napredovanja. Pri preučitvi primerjalnih odlik [OPI] upošteva predvsem poročila o uradnikih,
         uporabo jezikov pri izvrševanju nalog, razen jezikov, za katere so predložili dokazila o dobrem znanju v skladu s členom 28(f)
         in, kadar je to primerno, raven odgovornosti.“

       Dejansko stanje
      6        Generalni sekretariat Sveta je 15. marca 2006 v obvestilu zaposlenim št. 46/06 objavil razpis za prosto delovno mesto 60/06
         za vodjo oddelka za španski jezik v GD A „Kadrovske zadeve in administracija“, Direkcija III „Prevajanje in proizvodnja dokumentov“
         (kategorija A, razred 14, 13 ali 12) (v nadaljevanju: razpis za prosto delovno mesto).

      7        V rubriki „Opis nalog“ v razpisu za prosto delovno mesto je bilo navedeno:

      „ –      v okviru usklajevanja vodij jezikovne službe prevzeti odgovornost za vodenje oddelka za španski jezik, tako z vidika človeških
         virov (prevajalci, tajniki in pomožno osebje) kot z vidika splošnega dela (priprava, prevajanje, pregledovanje in končna predložitev
         dokumentov, upoštevanje rokov in kakovosti);

      –        prispevati k opredelitvi in izvajanju smernic [generalnega sekretariata Sveta] na jezikovnem področju, zlasti kar zadeva španski
         jezik;

      –        zagotavljati individualne stike in redno organizirati sestanke celotnega oddelka ali z nekaterimi njegovimi člani;
      –        glede španskega jezika upravljati stike in zagotavljati sodelovanje s kolegi iz drugih institucij;
      –        upravljati strukturne spremembe, sprejete v okviru reorganizacije [Direkcije III ,Prevajanje in proizvodnja dokumentov‘ v
         GD A ,Kadrovske zadeve in administracija‘] zaradi zadnje širitve.“

      8        V rubriki „Potrebne kvalifikacije“ je bilo navedeno:

      „ –      biti uradnik Sveta;
      –        pripadati kategoriji A*, razred 14, 13 ali 12;
      –        imeti vodstvene sposobnosti in potreben občutek odgovornosti za vodenje jezikovnega oddelka;
      –        biti sposoben upravljati organizacijske spremembe;
      –        dobro poznati dejavnost generalnega sekretariata in njegove postopke; poznati prevajalske in organizacijske tehnike ter metode
         dela generalnega sekretariata Sveta;

      –        imeti usklajevalne in organizacijske sposobnosti ter biti vešč v človeških odnosih in komuniciranju (timsko delo, reševanje
         sporov, prilagodljivost, motiviranje zaposlenih …);

      –        obvladati španski jezik ter znati angleški in/ali francoski jezik, tako da lahko piše v enem od teh dveh jezikov.“
      9        Tožeča stranka, ki je 22. decembra 1994 napredovala v razred LA 3 (ki je 1. maja 2006 postal AD 14) in bila kot jezikovni
         svetovalec razporejena v oddelek za španski jezik, je vložila kandidaturo za sporno delovno mesto.

      10      Izbirna komisija je po tem, ko je opravila razgovore s štirimi kandidati, med katerimi sta bila g. G. in tožeča stranka, v
         poročilu z dne 30. maja 2006 menila, da je g. G. edini kandidat, ki izpolnjuje zahtevane pogoje za sporno delovno mesto in
         je zato priporočila izbiro njegove kandidature.

      11      Tožeča stranka je bila z obvestilom z dne 7. junija 2006 obveščena, da njena kandidatura ni bila izbrana. V tem obvestilu
         je navedeno, da je bila izbrana „druga kandidatura, ki popolneje ustreza potrebam [spornega delovnega mesta]“.

      12      Uslužbenci generalnega sekretariata Sveta so bili 9. junija 2006 obveščeni o odločbi OPI, da se s 1. julijem 2006 g. G. imenuje
         na sporno delovno mesto.

      13      Tožeča stranka je 6. septembra 2006 na podlagi člena 90(2) Kadrovskih predpisov vložila pritožbo zoper odločbo o imenovanju
         g. G. in odločbo o zavrnitvi njene kandidature.

      14      OPI je z odločbo z dne 8. januarja 2007, ki je bila tožeči stranki v vednost poslana po telefaksu z dne 11. januarja 2007,
         zavrnil pritožbo.

       Postopek in predlogi strank
      15      Sodišče za uslužbence je na podlagi ukrepov procesnega vodstva v skladu s členom 55(2)(d) Poslovnika Sodišča za uslužbence
         Svet pozvalo, naj predloži celoten izvod razpisa za prosto delovno mesto in izvod notranjih navodil, ki so se uporabljala
         pri postopku izbire kandidatov.

      16      Z dopisom, ki je v sodno tajništvo Sodišča za uslužbence prispel 30. aprila 2008 po telefaksu (izvirnik je prispel 8. maja
         istega leta), je Svet predložil:

      –        celoten izvod razpisa za prosto delovno mesto;
      –        izvod obvestila zaposlenim generalnega sekretariata Sveta št. 113/04 z dne 16. julija 2004 v zvezi z odločbo št. 111/2004
         namestnika generalnega sekretarja, ki se je nanašala na uporabo člena 7(4) Priloge XIII h Kadrovskim predpisom in je vsebovala
         organigram vodstvenih položajev generalnega sekretariata Sveta ter seznam uradnikov na teh položajih na dan 30. aprila 2004;

      –        izvod obvestila uradnikom iz kategorije A* z dne 17. junija 2005 v zvezi s postopkom glede zapolnitve mest vodij oddelka;
      –        izvod obvestila zaposlenim generalnega sekretariata Sveta št. 188/04 z dne 9. novembra 2004 v zvezi s postopkom izbire vodij
         oddelka.

      17      Svet je v dopisu v odgovor na ukrepe procesnega vodstva pojasnil, da je nameraval določiti nov postopek za zapolnitev mest
         vodij oddelka. Navedel je, da bi ta postopek za izbiro vodij oddelka sledil ustaljeni praksi za zapolnjevanje direktorskih
         mest, z nekaterimi prilagoditvami. Svet je dodal, da naj bi se, dokler ta postopek ne bo formaliziran, smiselno uporabljal
         postopek, določen za zapolnitev direktorskih mest. Tako naj bi pri zapolnjevanju mest vodij oddelka OPI pomagala izbirna komisija,
         ki jo sestavljajo predsednik (generalni direktor oziroma direktor službe „prosilke“), dva člana, ki ju imenuje OPI, in član,
         ki ga imenuje odbor uslužbencev.

      18      Sodišče za uslužbence je na obravnavi Svet pozvalo, naj predloži spis o kandidaturi g. G. in vse dokumente, ki jih je izbirna
         komisija izdelala v zvezi s presojo kvalifikacij, ki so se od kandidatov zahtevale v razpisu za prosto delovno mesto, vključno
         s primerjalno preglednico odlik kandidatov, ki so sodelovali pri izbiti, če obstaja.

      19      Svet je z dopisom, ki je v sodno tajništvo Sodišča za uslužbence prispel 17. junija 2008 po telefaksu (izvirnik je prispel
         20. junija istega leta), izpolnil zahtevo Sodišča za uslužbence. Tožeča stranka je z dopisom, ki je v sodno tajništvo Sodišča
         za uslužbence prispel 7. julija 2008 po telefaksu (izvirnik je prispel 12. julija istega leta), predložila svoja stališča
         o dokumentih, ki jih je predložil Svet.

      20      Sodišče za uslužbence je s sklepom z dne 12. julija 2008 končalo ustni postopek in začelo posvetovanje o tej zadevi.

      21      Tožeča stranka predlaga Sodišču za uslužbence, naj:

      –        razveljavi odločbi OPI o zavrnitvi njene kandidature in imenovanju g. G. na sporno delovno mesto;
      –        Svetu naloži plačilo stroškov.
      22      Svet predlaga Sodišču za uslužbence, naj:

      –        tožbo zavrne;
      –        vsaki stranki naložilo plačilo lastnih stroškov.
       Pravo
      23      Tožeča stranka v podporo svoji tožbi navaja tri tožbene razloge, ki se nanašajo na očitno napako pri presoji, kršitev razpisa
         za prosto delovno mesto in kršitev člena 45 Kadrovskih predpisov.

      24      Treba je preučiti vse tožbene razloge, ki jih uveljavlja tožeča stranka, ker temeljijo na enakih trditvah.

       Trditve strank
      25      Tožeča stranka najprej opozarja, da je bila med kvalifikacijami, ki so se od kandidatov zahtevale v razpisu za prosto delovno
         mesto, zahteva po dobrem poznavanju dejavnosti generalnega sekretariata Sveta, njegovih postopkov in metod dela ter po poznavanju
         prevajalskih in organizacijskih tehnik.

      26      Po navedbah tožeče stranke je g. G., potem ko je diplomiral iz prava in evropskega prava, začel svojo poklicno pot v službi
         za varstvo potrošnikov pri Komisiji Evropskih skupnosti, potem je bil zaporedoma razporejen v „GD E6 (Balkan)“, v „GD H1 (Azil)“
         generalnega sekretariata Sveta in nazadnje v oddelek „Upravna posodobitev, spremljanje revizij, enake možnosti“ službe, pristojne
         za splošna upravna vprašanja. Zato naj g. G. ne bi imel „nikakršne strokovne izobrazbe in izkušenj s področja prevajanja in
         natančneje s področja posebnih prevajalskih tehnik ter novih metod dela pri prevajanju [generalnega sekretariata Sveta] (Trados
         in Euramis)“.

      27      Tožeča stranka v repliki trdi, da nalog prevajanja in nadzora kakovosti sicer res ne opravljajo vodje oddelka Direkcije III
         „Prevajanje in proizvodnja dokumentov“ v GD A „Kadrovske zadeve in administracija“, ampak prevajalci in pregledovalec kakovosti,
         da pa mora oseba, ki bo glede na pogoje iz razpisa za prosto delovno mesto imenovana na sporno delovno mesto, kljub temu prevzeti
         odgovornost za vodenje oddelka za španski jezik tako z vidika človeških virov kot z vidika splošnega dela (priprava, prevajanje,
         pregledovanje in končna predložitev dokumentov, upoštevanje rokov in kakovosti). Tožeča stranka se sprašuje, ali je vodja
         oddelka sposoben prevzeti kakršno koli odgovornost v celotnem postopku prevajanja, če nima določenega in izkazanega znanja
         o prevajalskih tehnikah. Vodja oddelka bi moral zlasti biti sposoben preveriti delo pregledovalca kakovosti in prevajalcev,
         da bi lahko upravljal človeške vire in splošno delo.

      28      Čeprav je Svet navedel štiri leta delovne dobe g. G. v upravnem vodenju, ni bil sposoben dokazati, da je ta kandidat seznanjen
         s prevajalskimi tehnikami. Tudi če ima g. G. določeno znanje na področju prevajanja, tega znanja o prevajalskih tehnikah nikakor
         ni mogoče primerjati z odličnim znanjem tožeče stranke, ki ga ta dokazuje že več let.

      29      Tožeča stranka v svojih stališčih, navedenih v točki 19 te sodbe, trdi, da je izbirna komisija ugotovila, da g. G. nima niti
         izobrazbe niti praktičnih izkušenj kot jezikoslovec in da bi bil njegov pristop lahko tehnokratski. V zvezi s tem se tožeča
         stranka opira na ocenjevalno tabelo izbirne komisije, v kateri je pod naslovom „Vidiki, povezani z delovnim mestom“ navedeno,
         da g. G. „nima niti praktičnih izkušenj niti izobrazbe kot jezikoslovec“, pod naslovom „Vidiki, povezani z upravljanjem in
         timskim delom“ pa je navedeno, da bi bil g. G. „pri svojem pristopu lahko tehnokratski“.

      30      Tožeča stranka poleg tega očita izbirni komisiji in OPI, da nista upoštevala zadnjih treh ocenjevalnih poročil kandidatov.
         Po njenem mnenju njena ocenjevalna poročila zadostno dokazujejo, da ima vse potrebne kvalifikacije, vključno z vodstvenimi
         sposobnostmi in občutkom odgovornosti za vodenje jezikovne ekipe ter usklajevalnimi in organizacijskimi sposobnostmi.

      31      Nazadnje tožeča stranka – prav tako v stališčih, navedenih v točki 19 te sodbe – meni tudi, da je izbirna komisija storila
         očitno napako pri presoji, ko je kot negativno točko pri njeni kandidaturi upoštevala neprepričljivo znanje angleškega jezika,
         kot pozitivne točke pa ni upoštevala njenega odličnega znanja francoskega jezika. V zvezi s tem tožeča stranka opozarja, da
         je bilo v kvalifikacijah, ki so se zahtevale v razpisu za prosto delovno mesto, določeno samo zelo dobro znanje španskega
         jezika in znanje angleškega in/ali francoskega jezika, ki omogoča pisanje v enem od teh dveh jezikov.

      32      Svet najprej odgovarja, da g. G. izpolnjuje vse pogoje, zahtevane v razpisu za prosto delovno mesto, in da zato OPI z odločitvijo
         o njegovem imenovanju na sporno delovno mesto ni očitno napačno uporabil svoje diskrecijske pravice.

      33      Poleg tega Svet poudarja, da je treba pogoje, zahtevane v razpisu za prosto delovno mesto, razumeti z vidika nalog, ki jih
         je treba izpolniti, kot so opisane v razpisu za prosto delovno mesto. V razpisu za prosto delovno mesto je delo vodje oddelka
         opredeljeno kot vodenje oddelka za španski jezik Direkcije III „Prevajanje in proizvodnja dokumentov“ v GD A „Kadrovske zadeve
         in administracija“, in ne kot opravljanje nalog prevajalca in nadzorovanje prevodov članov oddelka.

      34      Kar zadeva zlasti poznavanje prevajalskih tehnik, zahtevano v razpisu za prosto delovno mesto, Svet trdi, da iz tega pogoja
         jasno izhaja, da se ne zahtevajo strokovne izkušnje s področja prevajanja, ampak samo poznavanje prevajalskih tehnik. V zvezi
         s tem Svet poudarja, da se zdi, da tožeča stranka zamenjuje poznavanje področja prevajanja in izkušnje na tem področju.

      35      Svet še navaja, da se je g. G. v okviru svojih prejšnjih funkcij seznanil s posebnimi tehnikami prevajanja in metodami dela
         na tem področju, zlasti kar zadeva metode, ki omogočajo izboljšanje splošnega dela. Nasprotno pa tožeča stranka ni predložila
         nobenega dokaza v podporo svoji trditvi, da je izpolnjevala vse pogoje iz razpisa za prosto delovno mesto, medtem ko je izbirna
         komisija menila, da je bil g. G. edini, ki je izpolnjeval navedene pogoje.

      36      Nazadnje Svet trdi, da je tožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev člena 45 Kadrovskih predpisov, nedopusten, ker tožeča stranka
         ni pojasnila, kako naj bi OPI kršil to določbo.

      37      V zvezi s tem Svet podredno trdi, da se člen 45 Kadrovskih predpisov nanaša na odločitve o napredovanju. V obravnavanem primeru
         pa naj bi bilo sporno delovno mesto zapolnjeno v skladu s členi 4, 7(1) in 29(1) Kadrovskih predpisov, ker sta tako tožeča
         stranka kot g. G. spadala v razred, ki je bil v razponu razredov, določenem v razpisu za prosto delovno mesto (razredi od 12
         do 14).

      38      Po mnenju Sveta iz tega izhaja, da je trditve tožeče stranke v zvezi s tem mogoče razumeti samo tako, da se nanašajo na primerjalno
         preučitev kandidatur za sporno delovno mesto. Tako preučitev pa je opravila izbirna komisija. Zato trditev v zvezi z neupoštevanjem
         pogojev iz člena 45 Kadrovskih predpisov v povezavi s členom 29(1) Kadrovskih predpisov ni utemeljena.

      39      Svet v dupliki pojasnjuje, da je poznavanje prevajalskih tehnik samo eden od pogojev, zahtevanih v razpisu za prosto delovno
         mesto. Vloga vodje oddelka je vodenje oddelka. V zvezi s tem in v nasprotju s trditvami tožeče stranke je g. G. izpolnjeval
         pogoje iz razpisa za prosto delovno mesto.

       Presoja Sodišča za uslužbence
      40      Tožeča stranka trdi, da g. G., ki je bil izbran za sporno delovno mesto, ne izpolnjuje vseh kvalifikacij, zahtevanih v razpisu
         za prosto delovno mesto. G. G. naj ne bi imel niti izobrazbe niti poklicnih izkušenj s področja prevajanja in natančneje s
         področja prevajalskih tehnik. Tožeča stranka je na obravnavi pojasnila, da je bila nepravilna tudi odločba o zavrnitvi njene
         kandidature, ker se je štelo, da sama ne izpolnjuje pogojev, zahtevanih v razpisu za prosto delovno mesto. Spor se torej nanaša
         na presojo kvalifikacij tožeče stranke in g. G., ob upoštevanju razlage pogojev, zahtevanih v razpisu za prosto delovno mesto.

      41      V skladu z ustaljeno sodno prakso uresničevanje široke diskrecijske pravice, ki jo ima OPI na področju imenovanja, predpostavlja,
         da ta skrbno in nepristransko preuči kandidature ter vestno upošteva zahteve, navedene v razpisu za prosto delovno mesto,
         tako da mora izločiti vsakega kandidata, ki ne izpolnjuje teh zahtev. Razpis za prosto delovno mesto je namreč pravni okvir,
         ki ga OPI določi samemu sebi in ga mora natančno upoštevati (sodbi Sodišča z dne 28. februarja 1989 v združenih zadevah van
         der Stijl in Cullington proti Komisiji, 341/85, 251/86, 258/86, 259/86, 262/86, 266/86, 222/87 in 232/87, Recueil, str. 511,
         točka 51, in z dne 18. marca 1993 v zadevi Parlament proti Frederiksen, C‑35/92 P, Recueil, str. I‑991, točki 15 in 16, in
         sodbe Sodišča prve stopnje z dne 12. maja 1998 v zadevi Wenk proti Komisiji, T‑159/96, RecFP, str. I‑A‑193 in II‑593, točka 63;
         z dne 3. februarja 2005 v zadevi Mancini proti Komisiji, T‑137/03, ZOdl. JU, str. I‑A‑7 in II‑27, točka 85; z dne 4. maja 2005
         v zadevi Sena proti EASA, T‑30/04, ZOdl. JU, str. I‑A‑113 in II‑519, točka 80; z dne 5. julija 2005 v zadevi Wunenburger proti
         Komisiji, T‑370/03, ZOdl. JU, str. I‑A‑189 in II‑853, točka 51, in z dne 4. julija 2006 v zadevi Tzirani proti Komisiji, T‑45/04,
         ZOdl. JU, str. I‑A‑2‑145 in II‑A‑2‑681, točka 46).

      42      Da bi Sodišče za uslužbence preverilo, ali OPI ni prestopil meja pravnega okvira, mora najprej preučiti, kakšni pogoji so
         se zahtevali v razpisu za prosto delovno mesto, in nato preveriti, ali je kandidat, ki ga je OPI izbral za zapolnitev prostega
         delovnega mesta, dejansko izpolnjeval te pogoje (sodba Sodišča prve stopnje z dne 19. marca 1997 v zadevi Giannini proti Komisiji,
         T‑21/96, RecFP, str. I‑A‑69 in II‑211, točka 20, ter zgoraj navedeni sodbi Wenk proti Komisiji, točka 64, in Tzirani proti
         Komisiji, točka 48). Nazadnje mora Sodišče za uslužbence preučiti, ali OPI glede sposobnosti tožeče stranke ni storil očitne
         napake pri presoji, ko je dal prednost drugemu kandidatu (zgoraj navedeni sodbi Wenk proti Komisiji, točka 72, in Mancini
         proti Komisiji, točka 92).

      43      Taka preučitev mora biti omejena na vprašanje, ali je uprava glede na razmisleke, ki so jo lahko pripeljali do njene presoje,
         ostala v okviru razumnih meja in svojega pooblastila ni uporabila očitno napačno. Sodišče za uslužbence torej presoje kvalifikacij
         kandidatov OPI ne more nadomestiti s svojo presojo (zgoraj navedena sodba Wenk proti Komisiji, točka 64, sodbe Sodišča prve
         stopnje z dne 19. septembra 2001 v zadevi E proti Komisiji, T‑152/00, RecFP, str. I‑A‑179 in II‑813, točka 29; z dne 14. oktobra 2003
         v zadevi Wieme proti Komisiji, T‑174/02, RecFP, str. I‑A‑241 in II‑1165, točka 38, in z dne 11. novembra 2003 v zadevi Faita
         proti EESO, T‑248/02, RecFP, str. I‑A‑281 in II‑1365, točka 71, ter zgoraj navedena sodba Tzirani proti Komisiji, točka 49).

      44      Glede na zgoraj navedena načela je treba, prvič, ugotoviti, katerih kvalifikacij, zahtevanih v razpisu za prosto delovno mesto,
         g. G. po mnenju tožeče stranke ni izpolnjeval.

      45      V razpisu za prosto delovno mesto je bilo pod naslovom „Opis nalog“ pet alinej, ki so povzete v točki 7 te sodbe. Nato so
         bile v razpisu za prosto delovno mesto pod naslovom „Potrebne kvalifikacije“ v sedmih alineah navedene zahteve, ki so povzete
         v točki 8 te sodbe. V prvih dveh od teh sedmih alinej, ki sta bili splošni, se je od kandidatov zahtevalo, da so uradniki
         Sveta in da pripadajo kategoriji A*, razred 14, 13 ali 12. Zadnja alinea se je nanašala na jezikovno znanje. V tretji, četrti
         in šesti alinei so se zahtevale zlasti vodstvene, usklajevalne in organizacijske sposobnosti. Nazadnje se je v peti alinei
         od kandidatov zahtevalo „dobro poznavanje dejavnosti generalnega sekretariata in njegovih postopkov“ in poznavanje „prevajalskih
         in organizacijskih tehnik ter metod dela generalnega sekretariata Sveta“.

      46      Ker tožeča stranka izpodbija, da g. G. pozna področje prevajanja, je treba ugotoviti, da se ta spor nanaša na zahtevo v zvezi
         s prevajalskimi tehnikami, določeno v peti alinei sklopa „Potrebne kvalifikacije“ iz razpisa za prosto delovno mesto. Poleg
         tega se tožeča stranka v svojih pisanjih sama sklicuje zlasti na ta pogoj iz razpisa za prosto delovno mesto.

      47      Drugič, poudariti je treba, da tožeča stranka ne trdi, da bi vodja oddelka za španski jezik moral opravljati naloge prevajanja
         ali nadzora kakovosti prevodov. Trdi pa, da bi vodja navedenega oddelka za prevzem vodstvenih funkcij in odgovornosti za organizacijo
         moral imeti določeno znanje o prevajalskih tehnikah.

      48      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da iz samega besedila razpisa za prosto delovno mesto izhaja, da ne zadostuje, da imajo
         kandidati znanje s področja vodenja in organizacije ter delovanja generalnega sekretariata. Kandidati so prav tako morali
         imeti posebna znanja v zvezi s prevajanjem, ker se je zahtevalo poznavanje prevajalskih tehnik.

      49      Tretjič, določiti je torej treba pomen in obseg zahteve po poznavanju prevajalskih tehnik.

      50      Kot poudarja Svet, zahtevanih kvalifikacij ni mogoče razlagati neodvisno od opisa nalog (glej v tem smislu zgoraj navedeno
         sodbo Tzirani proti Komisiji, točka 53). V teh nalogah, ki so navedene v točki 7 te sodbe, pa je poudarjena vodstvena in organizacijska
         vloga osebe na spornem delovnem mestu. Zato je treba zahtevo po poznavanju prevajalskih tehnik razumeti z vidika te posebne
         vloge osebe na spornem delovnem mestu.

      51      V zvezi s tem je treba navesti, da pogoja poznavanja prevajalskih tehnik – ker naloge, ki spadajo pod sporno delovno mesto,
         ne vključujejo neposredno nalog prevajanja ali nadzora kakovosti prevodov, ampak vključujejo predvsem vodenje in organizacijo
         – ni mogoče razumeti tako, kot da zahteva enake kvalifikacije, kot se zahtevajo za delovno mesto prevajalca ali pregledovalca
         prevodov. Poleg tega je treba navesti, da v razpisu za prosto delovno mesto kot pogoj niso določene izobrazba ali izkušnje
         s področja prevajanja.

      52      To razumevanje vloge vodje oddelka potrjujejo dokumenti, ki jih je predložil Svet in v katerih je opisana nova struktura Direkcije III
         „Prevajanje in proizvodnja dokumentov“ v GD A „Kadrovske zadeve in administracija“, katerega del je jezikovna služba in s
         tem oddelek za španski jezik. Zlasti iz dokumenta „Upravna posodobitev [generalnega sekretariata Sveta], poročilo o optimalni
         strukturi za GD A ?,Kadrovske zadeve in administracija‘, Direkcija III ,Prevajanje in proizvodnja dokumentov’?, nova upravna
         struktura“ v različici z dne 8. julija 2004 izhaja, da je vodja oddelka „podrejen vodjem jezikovne službe“ in da mora „prevzeti
         odgovornost za vodenje oddelka in splošno delo“. Iz tega dokumenta tudi izhaja, da bo v vsakem jezikovnem oddelku oseba, pristojna
         za kakovost proizvoda, prevzela odgovornost za kakovost dokumentov v celoti.

      53      Tako je očitno, da je bil eden od ciljev reorganizacije Direkcije III „Prevajanje in proizvodnja dokumentov“ v GD A „Kadrovske
         zadeve in administracija“ podeliti vodji oddelka vodstveno vlogo, medtem ko bi v oddelku oseba, pristojna za kakovost proizvoda,
         prevzela odgovornost za kakovost dokumentov v celoti in zlasti za njihov prevod.

      54      Iz te analize nalog vodje oddelka izhaja, da OPI ni prekoračil svoje diskrecijske pravice, kar zadeva razlago pogoja poznavanja
         prevajalskih tehnik, zahtevanega v razpisu za prosto delovno mesto.

      55      Dalje je treba preveriti, ali je g. G. izpolnjeval ta pogoj.

      56      Iz dokumentov, ki jih je Svet predložil na zahtevo Sodišča za uslužbence, izhaja, da je Svet 7. aprila 2006 imenoval izbirno
         komisijo, ki jo je sestavljalo šest oseb. Izbirna komisija se je odločila, da bo za svojo presojo med razgovori s kandidati
         uporabila ocenjevalno tabelo. Ta tabela je vključevala tri sklope z najvišjim številom točk za vsakega od njih, to je 30 točk
         za sklop „Osebni vidiki“, 30 točk za sklop „Vidiki, povezani z delovnim mestom“ in 40 točk za sklop „Vidiki, povezani z upravljanjem
         in timskim delom“. Izbirna komisija je tudi odločila, da se lahko za zapolnitev spornega delovnega mesta priporočijo samo
         kandidati, ki so dosegli vsaj 50 od 100 točk.

      57      Izbirna komisija je opravila razgovore s štirimi kandidati, med katerimi sta bila tožeča stranka in g. G. Po teh razgovorih
         je bila za vsakega kandidata izdelana prečiščena različica ocenjevalne tabele, ki je izražala mnenja vseh članov izbirne komisije.
         V tej različici je navedeno tudi število točk, dodeljeno vsakemu kandidatu pri vsakem od treh sklopov tabele, in skupno število
         doseženih točk. Iz teh ocenjevalnih tabel izhaja, da je g. G. dobil skupaj 70 točk, ki so bile razdeljene tako: 24 točk za
         sklop „Osebni vidiki“, 18 točk za sklop „Vidiki, povezani z delovnim mestom“ in 28 točk za sklop „Vidiki, povezani z upravljanjem
         in timskim delom“.

      58      V sklopu „Vidiki, povezani z delovnim mestom“ ocenjevalne tabele g. G. so navedene te pozitivne točke: „Zelo dobro pozna delovanje
         [generalnega sekretariata Sveta] (tako z vidika političnih kot upravnih vprašanj). – Sodeloval je pri izdelavi predloga za
         reorganizacijo [Direkcije III ,Prevajanje in proizvodnja dokumentov‘ v GD A ,Kadrovske zadeve in administracija‘]. – Dejavno
         je sodeloval v [think-tank] o optimalni strukturi jezikovne službe.“ Negativna točka v navedenem sklopu je: „nima niti praktičnih
         izkušenj niti izobrazbe kot jezikoslovec“.

      59      Iz dokumentov, ki jih je predložil Svet, zlasti iz prošnje za spremembo delovnega mesta in življenjepisa g. G., tudi izhaja,
         da je ta dejavno sodeloval pri reformi Direkcije III „Prevajanje in proizvodnja dokumentov“ v GD A „Kadrovske zadeve in administracija“,
         v katero spadajo jezikovni oddelki, in da je bil več let „pristojen za projekte upravne posodobitve, zlasti za projekte v
         zvezi z opisom delovnih mest, organigramom (vključno z uvedbo pojma vodja oddelka v ?generalni sekretariat Sveta?), finančno
         organizacijo, upravno dekoncentracijo, reformo GD A [,Kadrovske zadeve in administracija‘, Direkcija III ,Prevajanje in proizvodnja
         dokumentov‘] in dobrimi upravnimi praksami.

      60      Svet v odgovoru na tožbo poleg tega navaja, in tožeča stranka tega ne izpodbija, da je bil g. G. od razmestitve januarja 2002
         v oddelek „Upravna posodobitev, spremljanje revizij, enake možnosti“ službe, pristojne za splošna upravna vprašanja, zadolžen
         za projekt št. 11 v zvezi z akcijskim načrtom za upravno posodobitev (ANUP), ki se je nanašal na reformo GD A „Kadrovske zadeve
         in administracija“. Po navedbah Sveta „je bil ta projekt razdeljen na [pet] podprojektov, ki so se nanašali na centralno koordinacijo,
         jezikovne službe in službe tajništva, dokumentarno in terminološko podporo, ustrezno organizacijo funkcije tajništva in pomoči
         v oddelku ter tehnične službe proizvodnje“. Svet dodaja, da je bil g. G. zaradi svoje vloge vodje projekta član „Skupine za
         razmislek [Direkcije III ,Prevajanje in proizvodnja dokumentov‘ v GD A ,Kadrovske zadeve in administracija‘] o akcijskem načrtu
         [za] upravno posodobitev [generalnega sekretariata Sveta]“, ki je med letoma 2002 in 2004 za vodstvo GD A „Kadrovske zadeve
         in administracija“, Direkcija III „Prevajanje in proizvodnja dokumentov“ in za generalnega direktorja, pristojnega za upravno
         posodobitev, pripravila poročila o dokumentarni podpori za prevajanje in terminologijo, ukrepih za zagotavljanje kakovosti,
         nalogah prevajanja in pregledovanja, izmenjavi bistvenih informacij ter uporabi računalnikov in ustrezne programske opreme
         s strani prevajalcev.

      61      V teh okoliščinah in ob upoštevanju razlage zahteve po poznavanju prevajalskih tehnik tožeča stranka ne more trditi, da OPI
         ni dovolj stroko sledil pogojem, zahtevanim v razpisu za prosto delovno mesto, ko je menil, da jih g. G. izpolnjuje. Dodati
         je treba, da glede na razlago pogoja poznavanja prevajalskih tehnik trditev tožeče stranke, da je v ocenjevalni tabeli g. G.
         pod sklopom „Vidiki, povezani z delovnim mestom“ navedena negativna točka „nima niti praktičnih izkušenj niti izobrazbe kot
         jezikoslovec“, ni upoštevna, ker te izkušnje ali izobrazba niso bile pogoj, zahtevan v razpisu za prosto delovno mesto.

      62      Nazadnje je treba preveriti, ali je OPI s tem, ko je zavrnil kandidaturo tožeče stranke, storil očitno napako pri presoji.

      63      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je OPI v odločbi o zavrnitvi kandidature tožeče stranke to obvestil, da je izbral drugo
         kandidaturo, ki „popolneje ustreza“ potrebam spornega delovnega mesta.

      64      Predstavnica Sveta je na obravnavi pojasnila, da je po mnenju OPI tožeča stranka manj ustrezala potrebam spornega delovnega
         mesta kot g. G.

      65      Kot je bilo navedeno že v točki 56 te sodbe, je izbirna komisija odločila, da se lahko za sporno delovno mesto priporočijo
         samo kandidati, ki bodo v ocenjevalni tabeli dosegli vsaj 50 od 100 točk. Poleg tega je treba ugotoviti, da izbirna komisija
         zaradi neizpolnjevanja enega od pogojev, zahtevanih v razpisu za prosto delovno mesto, ni zavrnila nobene od kandidatur, ki
         so jih vložili štirje kandidati, povabljeni na razgovore, in da so razgovori potekali, preden je izbirna komisija primerjalno
         preučila kandidature.

      66      Poudariti je torej treba, da kandidatura tožeče stranke ni bila zavrnjena zaradi tega, ker ne bi izpolnjevala ene od kvalifikacij,
         zahtevanih v razpisu za prosto delovno mesto, ampak na podlagi primerjalne preučitve odlik kandidatov. Dejstvo, da ima uradnik
         očitne in priznane odlike, pri primerjalni preučitvi odlik kandidatov ne izključuje, da imajo drugi uradniki večje odlike
         (zgoraj navedena sodba Wunenburger proti Komisiji, točka 74, in sodba Sodišča za uslužbence z dne 22. oktobra 2008 v zadevi
         Tzirani proti Komisiji, F‑46/07, še neobjavljena v ZOdl., točka 119).

      67      Za namene tega spora je torej treba preučiti, ali je OPI pri primerjavi odlik g. G. in tožeče stranke storil očitno napako
         pri presoji.

      68      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da trditve tožeče stranke temeljijo predvsem na predpostavki, da je uporabljena njena razlaga
         pogoja poznavanja prevajalskih tehnik. Ker je to razlago treba zavrniti, kot je navedeno v točkah od 49 do 54 te sodbe, tožeča
         stranka ne more trditi, da je OPI storil očitno napako pri presoji.

      69      Prvič, ugotoviti je namreč treba, da je izbirna komisija g. G. in tožeči stranki dodelila zelo različne ocene. Kot je bilo
         navedeno že v točki 57 te sodbe, je g. G. dobil skupaj 70 točk, ki so bile razdeljene tako: 24 točk za sklop „Osebni vidiki“,
         18 točk za sklop „Vidiki, povezani z delovnim mestom“ in 28 točk za sklop „Vidiki, povezani z upravljanjem in timskim delom“.
         Tožeča stranka pa je dobila skupaj samo 42 točk, in sicer 10 točk za sklop „Osebni vidiki“, 20 točk za sklop „Vidiki, povezani
         z delovnim mestom“ in 12 točk za sklop „Vidiki, povezani z upravljanjem in timskim delom“.

      70      Drugič, ugotoviti je treba, da ob upoštevanju razlage, ki jo je treba uporabiti za pogoj poznavanja prevajalskih tehnik, zahtevan
         v razpisu za prosto delovno mesto, trditve tožeče stranke ne izpodbijajo strukture ocenjevalne tabele, ki jo je uporabila
         izbirna komisija, zlasti kar zadeva težo, dodeljeno pogoju iz razpisa za prosto delovno mesto v zvezi z vodstvenimi sposobnostmi.

      71      Tretjič, tožeča stranka ni dokazala, da je popolneje izpolnjevala pogoje iz razpisa za prosto delovno mesto kot g. G., kakor
         jih je treba razumeti, zlasti kar zadeva pogoj poznavanja prevajalskih tehnik.

      72      Iz tega sledi, da OPI ni storil očitne napake pri presoji, ko je menil, da kandidatura g. G. bolje ustreza zahtevam spornega
         delovnega mesta kot kandidatura tožeče stranke.

      73      Te ugotovitve ni mogoče ovreči z očitkom, da izbirna komisija v nasprotju s členom 45 Kadrovskih predpisov pri svojem delu
         ni upoštevala zadnjih treh ocenjevalnih poročil. Svet v odgovoru na tožbo najprej trdi, da so zadnja tri ocenjevalna poročila
         bila upoštevana. Res je, da tožeča stranka v svojih stališčih, navedenih v točki 19 te sodbe, ugotavlja, da v dokumentih,
         ki jih je Svet predložil Sodišču za uslužbence, preučitev navedenih poročil ni omenjena. Vendar samo iz tega, da v ocenjevalnih
         tabelah kandidatov navedena ocenjevalna poročila niso bila omenjena, ni mogoče sklepati, da izbirna komisija ni preučila teh
         poročil (glej v tem smislu sodbo Sodišča za uslužbence z dne 25. septembra 2008 v zadevi Strack proti Komisiji, F‑44/05, še
         neobjavljena v ZOdl., točka 165). Poleg tega je treba ugotoviti, da tudi če bi bile v ocenjevalnih poročilih tožeče stranke
         navedene njene vodstvene in organizacijske sposobnosti, ta ni dokazala, da so navedena poročila dokazovala, da je OPI storil
         očitno napako pri presoji, ko je menil, da kandidatura g. G. popolneje ustreza potrebam spornega delovnega mesta kot njena.
         V zvezi s tem je namreč treba upoštevati pomembno razliko, ki jo je pri primerjalni preučitvi odlik tožeče stranke in g. G.
         poudarila izbirna komisija.

      74      Nazadnje, tudi če je izbirna komisija ravnala nepravilno, ko se je oprla na svojo presojo glede znanja angleškega jezika tožeče
         stranke, to ne more zadostovati za dokaz, da je OPI storil očitno napako pri presoji. Tudi v zvezi s tem je namreč treba upoštevati
         pomembno razliko, ki jo je pri primerjalni preučitvi odlik tožeče stranke in g. G. poudarila izbirna komisija. Poleg tega
         je treba ugotoviti, da je tožeča stranka v svojem življenjepisu navedla ne samo znanje francoskega jezika, ampak tudi angleškega
         jezika, ki ga je opredelila kot odlično. Kar zadeva še raven znanja francoskega jezika tožeče stranke, je treba navesti, da
         dejstvo, da ga izbirna komisija v ocenjevalni lestvici ni omenila niti kot pozitivni niti kot negativni vidik, prav tako ne
         dokazuje očitne napake pri presoji.

      75      Iz vsega navedenega izhaja, da je treba tožbene razloge, ki se nanašajo na očitno napako pri presoji, kršitev razpisa za prosto
         delovno mesto in kršitev člena 45 Kadrovskih predpisov zavrniti, ne da bi bilo treba odločati o ugovoru nedopustnosti, ki
         ga Svet uveljavlja v zvezi s tožbenim razlogom, ki se nanaša na kršitev člena 45 Kadrovskih predpisov. Zato je treba tožbo
         zavrniti v celoti.

       Stroški
      76      Na podlagi člena 122 Poslovnika Sodišča za uslužbence se določbe osmega poglavja drugega naslova navedenega poslovnika o stroških
         uporabljajo samo za zadeve, vložene pri Sodišču za uslužbence po datumu začetka veljavnosti tega poslovnika, to je po 1. novembru 2007.
         Upoštevne določbe Poslovnika Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti na tem področju se še naprej smiselno uporabljajo za
         zadeve, ki so na Sodišču za uslužbence potekale pred zgoraj navedenim datumom.

      77      V skladu s členom 87(2) Poslovnika Sodišča prve stopnje se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.
         Na podlagi člena 88 istega poslovnika pa institucije v sporih med Skupnostmi in njihovimi uslužbenci nosijo svoje stroške,
         ki so jih priglasile. Ker tožeča stranka s tožbo ni uspela, je treba odločiti, da vsaka stranka nosi svoje stroške.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE ZA USLUŽBENCE (tretji senat)
      razsodilo:
      1)      Tožba se zavrne.
      2)      Vsaka stranka nosi svoje stroške.

               Mahoney

                Kanninen

                Gervasoni

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 6. maja 2009.

               Sodni tajnik

                      Predsednik

               W. Hakenberg

                      P. Mahoney

         Besedilo te odločbe in besedila odločb sodišč Skupnosti, ki so navedene v tej odločbi, a še niso bile objavljene v Zbirki
            odločb, so na voljo na spletni strani Sodišča: www.curia.europa.eu

      * Jezik postopka: francoščina.


Sodba Sodišča z dne 5. maja 1981. # Komisija Evropskih skupnosti proti Združenemu kraljestvu Velika Britanija in Severna Irska. # Zadeva 804/79. #


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 14. januarja 2010.#Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs eV proti Plus Warenhandelsgesellschaft mbH.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesgerichtshof - Nemčija.#Direktiva 2005/29/ES - Nepoštene poslovne prakse - Nacionalna ureditev, v kateri je določena načelna prepoved poslovnih praks, ki sodelovanje potrošnikov v nagradni igri pogojuje z nakupom blaga ali uporabo storitve.#Zadeva C-304/08.

text:
      Zadeva C-304/08
      Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs eV
      proti
      Plus Warenhandelsgesellschaft mbH
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesgerichtshof)
      „Direktiva 2005/29/ES – Nepoštene poslovne prakse – Nacionalna ureditev, v kateri je določena načelna prepoved poslovnih praks, ki sodelovanje potrošnikov v nagradni igri pogojujejo
         z nakupom blaga ali uporabo storitve“

      Povzetek sodbe
      Približevanje zakonodaj – Nepoštene poslovne prakse podjetij v razmerju do potrošnikov – Direktiva 2005/29
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2005/29)
      Direktivo 2005/29 o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu je treba razlagati tako,
         da nasprotuje nacionalni ureditvi, ki določa načelno prepoved poslovnih praks, pri katerih je sodelovanje potrošnikov v nagradnem
         razpisu ali nagradni igri odvisno od nakupa blaga ali uporabe storitve, ne da bi se upoštevale posebne okoliščine posameznega
         primera.

      V Prilogi I k Direktivi 2005/29 je namreč naveden izčrpen seznam 31 poslovnih praks, ki se v skladu s členom 5(5) te direktive
         „v vseh okoliščinah“ štejejo za nepoštene. Zato kot je izrecno pojasnjeno v uvodni izjavi 17 navedene direktive, lahko samo
         te poslovne prakse veljajo za nepoštene, ne da bi bila potrebna ocena posameznih primerov na podlagi členov od 5 do 9 Direktive
         2005/29. Tako nacionalna ureditev, ki vzpostavlja načelno prepoved poslovnih praks, ki sodelovanje potrošnikov v nagradni
         igri ali nagradnem razpisu pogojujejo z nakupom blaga ali uporabo storitve, ne izpolnjuje zahtev, ki jih določa navedena direktiva.

      Nazadnje, ta ureditev je v nasprotju z vsebino člena 4 Direktive 2005/29, ki državam članicam izrecno prepoveduje, da bi obdržale
         ali sprejele bolj omejevalne nacionalne ukrepe, čeprav bi bili taki ukrepi namenjeni doseganju višje ravni varstva potrošnikov.

      (Glej točke 45, 47, 50, 54 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 14. januarja 2010(*)

      „Direktiva 2005/29/ES – Nepoštene poslovne prakse – Nacionalna ureditev, v kateri je določena načelna prepoved poslovnih praks, ki sodelovanje potrošnikov v nagradni igri pogojujejo
         z nakupom blaga ali uporabo storitve“

      V zadevi C-304/08,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Bundesgerichtshof (Nemčija)
         z odločbo z dne 5. junija 2008, ki je prispela na Sodišče 9. julija 2008, v postopku

      Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs eV
      proti
      Plus Warenhandelsgesellschaft mbH,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi A. Tizzano (poročevalec), predsednik senata v funkciji predsednika prvega senata, E. Levits, A. Borg Barthet, M. Ilešič
         in J.‑J. Kasel, sodniki,

      generalna pravobranilka: V. Trstenjak,
      sodni tajnik: B. Fülöp, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 11. junija 2009,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs eV C. von Gierke, odvetnica,
      –        za Plus Warenhandelsgesellschaft mbH D. Mäder in C. Hunecke, odvetnika,
      –        za nemško vlado M. Lumma in J. Kemper, zastopnika,
      –        za belgijsko vlado T. Materne, zastopnik,
      –        za češko vlado M. Smolek, zastopnik,
      –        za špansko vlado F. Díez Moreno, zastopnik,
      –        za italijansko vlado G. Palmieri, zastopnica, skupaj s F. Areno, avvocato dello Stato,
      –        za avstrijsko vlado A. Hable, zastopnica,
      –        za poljsko vlado M. Dowgielewicz, K. Zawisza in M. Laszuk, zastopniki,
      –        za portugalsko vlado L. Inez Fernandes, P. Mateus Calado in A. Barros, zastopniki,
      –        za finsko vlado A. Guimaraes-Purokoski, zastopnica,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti F. Erlbacher in W. Wils, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 3. septembra 2009
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 5(2) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2005/29/ES
         z dne 11. maja 2005 o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu ter o spremembi Direktive
         Sveta 84/450/EGS, direktiv Evropskega parlamenta in Sveta 97/7/ES, 98/27/ES in 2002/65/ES ter Uredbe (ES) št. 2006/2004 Evropskega
         parlamenta in Sveta (Direktiva o nepoštenih poslovnih praksah) (UL L 149, str. 22).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs eV (nemško združenje za boj proti
         nelojalni konkurenci, v nadaljevanju: Wettbewerbszentrale) in Plus Warenhandelsgesellschaft mbH, nemškim podjetjem, ki se
         ukvarja s trgovino na drobno (v nadaljevanju: Plus), zaradi njegove poslovne prakse, za katero Wettbewerbszentrale meni, da
         je nepoštena.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        V uvodnih izjavah 6, 7 in 17 Direktive 2005/29 je navedeno:

      „(6)      Ta direktiva […] približuje zakonodaje držav članic o nepoštenih poslovnih praksah, vključno z nepoštenim oglaševanjem, ki
         neposredno škodujejo ekonomskim interesom potrošnikov in na ta način posredno ekonomskim interesom zakonitih konkurentov.
         V skladu z načelom sorazmernosti ta direktiva varuje potrošnike pred učinki takšnih nepoštenih poslovnih praks, če so bistveni,
         vendar upošteva, da je lahko v nekaterih primerih vpliv na potrošnike zanemarljiv. Ne zajema niti ne vpliva na posamezne nacionalne
         zakonodaje o nepoštenih poslovnih praksah, ki škodujejo samo ekonomskim interesom konkurentov ali zadevajo poslovanje med
         trgovci; države članice bodo lahko, če bodo tako želele, še naprej v skladu z zakonodajo Skupnosti urejale takšne prakse,
         pri čemer bodo v celoti upoštevale načelo sorazmernosti. […]

      (7)      Ta direktiva obravnava poslovne prakse, ki so neposredno povezane z vplivanjem na odločitve potrošnikov o poslu v zvezi z
         izdelki. Ne nanaša se na poslovne prakse, ki služijo predvsem drugim namenom, vključno na primer na tržne komunikacije, namenjene
         vlagateljem, kakršna so letna poročila in promocijski prospekti podjetij. Ne nanaša se na pravne zahteve glede dobrega okusa
         in spodobnosti, ki so zelo različne v posameznih državah članicah. Poslovne prakse, kot na primer pridobivanje strank z nagovarjanjem
         mimoidočih, so lahko v posameznih državah članicah iz kulturnih razlogov nezaželene. Države članice morajo tako še naprej
         imeti možnost, da v skladu z zakonodajo Skupnosti na svojem ozemlju prepovedujejo poslovne prakse zaradi nasprotovanja dobremu
         okusu in spodobnosti, tudi če takšne prakse ne omejujejo potrošnikove svobode izbire. Pri uporabi te direktive, zlasti splošnih
         klavzul te direktive, je treba v celoti upoštevati okoliščine zadevnega posameznega primera.

      […]
      (17)      Zaželeno je, da se za zagotovitev večje pravne varnosti opredelijo poslovne prakse, ki veljajo v vseh okoliščinah za nepoštene.
         Priloga I vsebuje torej izčrpen seznam vseh takšnih praks. To so edine poslovne prakse, ki lahko veljajo za nepoštene, ne
         da bi bila potrebna ocena posameznih primerov na podlagi določb iz členov 5 do 9. Seznam se lahko spremeni le s pregledom
         Direktive.“

      4        V členu 2 Direktive 2005/29 je določeno:

      „V tej direktivi:
      […]
      (d)      ‚poslovne prakse podjetij v razmerju do potrošnikov‘ (v nadaljevanju tudi ‚poslovne prakse‘) pomenijo vsako dejanje, opustitev,
         ravnanje, razlag[o] ali tržne komunikacije, vključno z oglaševanjem in trženjem, s strani trgovca, neposredno povezano s promocijo,
         prodajo ali dobavo izdelka potrošnikom;

      […]“
      5        V členu 3(1) te direktive je določeno:

      „Ta direktiva se uporablja za nepoštene poslovne prakse podjetij v razmerju do potrošnikov, kakor je določeno v členu 5, pred,
         med in po poslovni transakciji v zvezi z nekim izdelkom.“

      6        Člen 4 navedene direktive določa:

      „Države članice ne omejujejo niti svobode opravljanja storitev niti prostega pretoka blaga iz razlogov, ki sodijo na področje,
         ki ga približuje ta direktiva.“

      7        V členu 5 Direktive 2005/29, naslovljenem Prepoved nepoštenih poslovnih praks, je določeno:

      „1.      Nepoštene poslovne prakse so prepovedane.
      2.      Poslovna praksa je nepoštena, če:
      (a)      nasprotuje zahtevam poklicne skrbnosti
      in
      (b)      v zvezi z izdelkom bistveno izkrivlja ali bi lahko izkrivljala ekonomsko obnašanje povprečnega potrošnika, ki ga izdelek doseže
         ali je nanj usmerjen, ali obnašanje povprečnega člana skupine, če je poslovna praksa usmerjena na določeno skupino potrošnikov.

      3.      Poslovne prakse, ki bi lahko povzročile bistveno izkrivljanje ekonomskega obnašanja samo ene od jasno določljivih skupin potrošnikov,
         ki so zaradi telesne ali duševne hibe, starosti ali lahkovernosti še posebej dovzetni za določeno poslovno prakso ali za izdelek,
         na katerega se slednja nanaša, na način, ki ga trgovec lahko razumno predvidi, se ocenijo z vidika povprečnega člana navedene
         skupine. To ne vpliva na običajno in zakonito oglaševalsko prakso, za katero so značilna pretiravanja ali trditve, ki naj
         se ne bi razumele dobesedno.

      4.      Zlasti so nepoštene tiste poslovne prakse, ki so:
      (a)      zavajajoče, kakor je določeno v členih 6 in 7,
      ali
      (b)      agresivne, kakor je določeno v členih 8 in 9.
      5.      Priloga I vsebuje seznam poslovnih praks, ki se v vseh okoliščinah štejejo za nepoštene. V vseh državah članicah se uporablja
         isti enotni seznam, ki se lahko spremeni samo s pregledom te direktive.“

      8        Končno, člen 19 Direktive 2005/29 določa:

      „Države članice sprejmejo in objavijo zakone in druge predpise, potrebne za uskladitev s to direktivo, najpozneje do 12.6.2007.
         […]

      Te ukrepe uporabljajo od 12.12.2007. […]“
       Nacionalna ureditev
      9        Namen zakona o preprečevanju nelojalne konkurence (Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb, BGBl. 2004 I, str. 1414, v nadaljevanju:
         UWG) je v skladu z njegovim členom 1 varstvo konkurentov, potrošnikov ter drugih udeležencev trga pred nelojalno konkurenco.
         Hkrati varuje tudi interes javnosti za neizkrivljeno konkurenco.

      10      V členu 3 UWG je določeno:

      „Dejanja nelojalne konkurence, ki lahko občutno posežejo v konkurenco v škodo konkurentov, potrošnikov ali drugih udeležencev
         trga, so prepovedana.“

      11      V členu 4 UWG je določeno:

      „Nepošteno v smislu člena 3 ravna zlasti, kdor
      […]
      6.      sodelovanje potrošnikov v nagradnem razpisu ali nagradni igri pogojuje z nakupom blaga ali uporabo storitve, razen če sta
         nagradni razpis ali nagradna igra po naravi povezana z blagom ali storitvijo;

      […]“
       Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      12      Iz predložitvene odločbe je razvidno, da je podjetje Plus med 16. septembrom in 13. novembrom 2004 začelo promocijsko kampanjo
         „Ihre Milionenchance“ (Vaša priložnost za milijone), v kateri je povabilo javnost, naj v njegovih trgovinah nakupi proizvode,
         da bi tako zbirala točke. Z zbranimi 20 točkami bi kupci imeli možnost brezplačno sodelovati v žrebanjih Deutscher Lottoblock
         (nacionalnega združenja 16 loterijskih družb) 6. novembra 2004 ali 27. novembra 2004.

      13      Ker je Wettbewerbszentrale menilo, da je ta praksa v smislu med seboj povezanih določb členov 3 in 4, točka 6, UWG nepoštena,
         ker je sodelovanje potrošnikov v nagradni igri pogojeno z nakupom blaga, je Landgericht Duisburg predlagalo, naj podjetju
         Plus naloži, naj opusti navedeno prakso.

      14      Podjetje Plus je po tem, ko sta prvo- in drugostopenjsko sodišče odločili v njegovo škodo, pri Bundesgerichtshof vložilo revizijo.

      15      V predložitveni odločbi je to sodišče izrazilo dvom glede združljivosti navedenih nacionalnih določb z Direktivo 2005/29,
         ker te določbe vsebujejo splošno prepoved nagradnih razpisov in nagradnih iger z obveznostjo nakupa. Vendar naj taka praksa
         ne bi bila zajeta med tistimi, navedenimi v Prilogi I k tej direktivi, ki so lahko edine prepovedane v vsakem primeru, ne
         glede na konkretno grožnjo interesom potrošnikov. Poleg tega po mnenju predložitvenega sodišča ni izključeno, da UWG potrošnikom
         na ta način priznava varstvo, ki je bolj razširjeno kot tisto, ki ga je želel zakonodajalec Skupnosti, čeprav navedena direktiva
         popolnoma usklajuje to področje.

      16      V predložitveni odločbi je Bundesgerichtshof prav tako navedlo stališča o dopustnosti svojega predloga za sprejetje predhodne
         odločbe.

      17      V zvezi s tem navaja, da je – čeprav Direktiva 2005/29 še ni bila prenesena v nemško pravo in v tem okviru ni predvidena nobena
         sprememba ali izbris določb UWG, ki so sporne v postopku v glavni stvari – v skladu s sodno prakso, ki izhaja iz sodbe z dne
         4. julija 2006 v zadevi Adelener in drugi (C-212/04, ZOdl., str. I‑6057), od 12. decembra 2007, to je od datuma, ko bi se
         v skladu s členom 19 Direktive 2005/29 najkasneje morala zagotoviti uporaba nacionalnih določb za prenos, notranje pravo dolžno
         razlagati v skladu s to direktivo.

      18      Poleg tega predložitveno sodišče navaja, da je – čeprav je bilo sporno oglaševanje opravljeno celo pred začetkom veljavnosti
         Direktive 2005/29, to je pred 12. junijem 2005 – ob upoštevanju dejstva, da se opustitveni zahtevek, ki ga je vložilo Wettbewerbszentrale,
         nanaša na prihodnje kršitve, revizija lahko utemeljena le, če je opustitev mogoče zahtevati na podlagi prava, ki velja v času,
         ko je izdalo svojo sodbo.

      19      V teh okoliščinah je Bundesgerichtshof prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:

      „Ali je treba člen 5(2) Direktive 2005/29[…] razlagati tako, da nasprotuje nacionalnemu predpisu, v skladu s katerim je poslovna
         praksa, pri kateri je sodelovanje potrošnikov v nagradnem razpisu ali nagradni igri odvisno od nakupa blaga ali od uporabe
         storitev, načelno prepovedana, ne glede na to, ali zadevno oglaševanje v posameznem primeru škoduje interesom potrošnika?“

       Vprašanje za predhodno odločanje
      20      Predložitveno sodišče s svojim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba Direktivo 2005/29 razlagati tako, da nasprotuje
         nacionalni ureditvi, kot je UWG, ki določa načelno prepoved poslovnih praks, pri katerih je sodelovanje potrošnikov v nagradnem
         razpisu ali nagradni igri odvisno od nakupa blaga ali uporabe storitve, ne da bi se upoštevale posebne okoliščine posameznega
         primera.

       Dopustnost
      21      Španska vlada izpodbija dopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe, ker naj Direktiva 2005/29 ne bi bila uporabljiva
         v položaju, kakršen je ta v zadevi v glavni stvari.

      22      Po mnenju te vlade je, upoštevajoč da spor poteka med dvema nemškima podjetjema, za sporni položaj v postopku v glavni stvari
         bistveno, da so njegovi temeljni elementi omejeni na eno samo državo članico, tako da se določbe Direktive 2005/29 v sporu
         v glavni stvari ne uporabljajo (glej sodbo z dne 21. oktobra 1999 v zadevi Jägerskiöld, C-97/98, Recueil, str. I‑7319, točka 45).
         Španska vlada podredno navaja, da Direktiva 2005/29 v postopku v glavni stvari ni uporabljiva zato, ker je dejansko stanje,
         na podlagi katerega je nastal spor, obstajalo ne samo pred iztekom roka za prenos te direktive, ampak tudi pred njenim sprejetjem.
         Zato naj Sodišče ne bi moglo presojati združljivosti nemškega zakona z Direktivo 2005/29. Španska vlada nazadnje poudarja,
         da namen te direktive nikakor ni urejanje nagradnih razpisov ali loterij, ki so povezane s prodajo blaga ali uporabo storitve,
         namenjene potrošnikom, saj je to področje izrecno uredil predlog uredbe COM(2001) 546 konč. o pospeševanju prodaje, ki ga
         je Komisija Evropskih skupnosti nato umaknila leta 2006.

      23      Teh trditev ni mogoče sprejeti.

      24      V zvezi s tem je treba najprej opozoriti, da lahko v skladu z ustaljeno sodno prakso v okviru sodelovanja med Sodiščem in
         nacionalnimi sodišči, kot ga določa člen 234 ES, le nacionalna sodišča, ki prejmejo zadevo v odločanje in ki morajo prevzeti
         odgovornost za sodno odločitev, ob upoštevanju posebnosti vsake zadeve presodijo nujnost sprejetja predhodne odločbe za izdajo
         sodbe in upoštevnost vprašanj, ki jih postavijo Sodišču. Torej je Sodišče, če se vprašanja nanašajo na razlago prava Skupnosti,
         načeloma zavezano odločiti o tem (glej zlasti sodbe z dne 13. marca 2001 v zadevi PreussenElektra, C-379/98, Recueil, str. I‑2099,
         točka 38; z dne 22. maja 2003 v zadevi Korhonen in drugi, C‑18/01, Recueil, str. I‑5321, točka 19, in z dne 19. aprila 2007
         v zadevi Asemfo, C‑295/05, ZOdl., str. I‑2999, točka 30).

      25      Iz tega je razvidno, da je domnevo upoštevnosti, povezano z vprašanji za predhodno odločanje, ki jih predložijo nacionalna
         sodišča, mogoče zavrniti samo v izjemnih primerih, v katerih je očitno, da razlaga določb prava Skupnosti, za katero je s
         temi vprašanji zaprošeno, ni v nobeni zvezi z resničnostjo oziroma predmetom spora o glavni stvari (glej zlasti sodbi z dne
         15. decembra 1995 v zadevi Bosman, C-415/93, Recueil, str. I‑4921, točka 61, in z dne 1. aprila 2008 v zadevi Vlada francoske
         skupnosti in valonska vlada, C-212/06, ZOdl., str. I‑1683, točka 29).

      26      V tem primeru pa ne gre za to.

      27      Najprej, glede sklicevanja španske vlade na zgoraj navedeno sodbo Jägerskiöld, da bi dokazala, da zadeva, na podlagi katere
         je bil vložen predlog za sprejetje predhodne odločbe, nima skupnostne dimenzije, zadošča navesti, da se je ta sodba nanašala
         na razlago določb Pogodbe ES o svobodi opravljanja storitev, ki – kot je Sodišče izrecno navedlo v točki 42 te sodbe – se
         ne uporabljajo za dejavnosti, ki so v vseh pogledih omejene na eno samo državo članico.

      28      Nasprotno pa v zadevi v glavni stvari, drugače kot zadevne določbe, ki so bile obravnavane v zgoraj navedeni sodbi Jägerskiöld,
         uporaba Direktive 2005/29 ni odvisna od obstoja tujega elementa. V skladu s svojim členom 3(1) ta direktiva namreč velja za
         vse nepoštene poslovne prakse, ki jih podjetje uporablja v razmerju do potrošnikov.

      29      Dalje, kar zadeva trditev, da naj Direktiva 2005/29 ne bi bila uporabljiva za spor v glavni stvari, ker je dejansko stanje
         tega spora nastalo pred sprejetjem te direktive, je treba po eni strani navesti, da v skladu s sodno prakso Sodišča sodišča
         držav članic od datuma, ko je direktiva začela veljati, ne smejo razlagati notranjega prava tako, da bi lahko po izteku roka
         za prenos resno ogrozila dosego cilja te direktive (glej zlasti sodbo z dne 23. aprila 2009 v združenih zadevah VTB-VAB in
         Galatea, C-261/07 in C‑299/07, ZOdl., str. I-2949, točka 39 in navedena sodna praksa).

      30      V obravnavanem primeru je obveznost opustitve veljala vsaj ob izdaji predložitvene odločbe, to je 5. junija 2008, na datum,
         ko ne le da je Direktiva 2005/29 že veljala, ampak se je tudi že iztekel rok za njen prenos, določen za 12. december 2007.

      31      Po drugi strani je iz predložitvene odločbe vsekakor jasno razvidno, da je uspeh revizije, ki jo je vložilo podjetje Plus,
         odvisen od vprašanja, ali je zadevno opustitveno tožbo mogoče vložiti na podlagi prava, ki velja takrat, ko je po izdaji te
         sodbe izdana tudi sodba o sporu o glavni stvari, saj se navedena tožba nanaša tudi na prihodnje kršitve.

      32      V teh okoliščinah, kot je navedla generalna pravobranilka v točkah od 49 do 57 sklepnih predlogov, razlaga Direktive 2005/29,
         za katero je zaprosilo predložitveno sodišče, koristi predložitvenemu sodišču pri odločanju o zadevi, ki mu je predložena.

      33      Nazadnje, glede trditve, da Direktiva 2005/29 ne zajema zadevnih praks pospeševanja prodaje iz zadeve v glavni stvari, ker
         jih je izrecno obravnaval predlog uredbe Komisije, zadošča ugotoviti, da ta okoliščina sama po sebi, še zlasti pa upoštevajoč
         dejstvo, da je bil ta predlog umaknjen leta 2006 in zato ni mogel voditi do sprejetja uredbe, ne izključuje možnosti, da so
         take poslovne prakse glede na trenutno stanje prava Skupnosti nepoštene v smislu te direktive in zato spadajo na področje
         njene uporabe.

      34      Glede na navedeno je treba ugotoviti, da je predlog za sprejetje predhodne odločbe dopusten.

       Utemeljenost
      35      Da bi se odgovorilo na postavljeno vprašanje, je treba najprej odločiti, ali so poslovne prakse, na katere se nanaša prepoved
         iz zadeve v glavni stvari in ki povezujejo nakup blaga ali uporabo storitve potrošnikov s sodelovanjem v nagradnih igrah ali
         nagradnih razpisih, poslovne prakse v smislu člena 2(d) Direktive 2005/29 in zato zanje veljajo njene določbe.

      36      V zvezi s tem je treba navesti, da člen 2(d) Direktive 2005/29 zelo široko opredeljuje pojem poslovne prakse kot „vsako dejanje,
         opustitev, ravnanje, razlag[o] ali tržne komunikacije, vključno z oglaševanjem in trženjem, s strani trgovca, neposredno povezano
         s promocijo, prodajo ali dobavo izdelka potrošnikom“.

      37      Vendar je treba ugotoviti, da so promocijske kampanje, kot so te v zadevi v glavni stvari, ki brezplačno sodelovanje potrošnikov
         v loterijskem žrebanju pogojujejo z nakupom določene količine blaga ali uporabo storitve, nedvomno del poslovne strategije
         gospodarskega subjekta in so neposredno namenjene spodbujanju in pospeševanju njegove prodaje. Iz tega je razvidno, da so
         vsekakor poslovne prakse v smislu člena 2(d) Direktive 2005/29 in zato spadajo na področje njene uporabe (v zvezi z vezanimi
         ponudbami glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo VTB-VAB in Galatea, točka 50).

      38      Te ugotovitve ni mogoče izpodbijati s trditvami češke in avstrijske vlade, da cilj zadevnih določb UWG v zadevi v glavni stvari
         v nasprotju z določbami Direktive 2005/29 ni varstvo potrošnikov, ampak varstvo konkurentov pred nepoštenimi poslovnimi praksami,
         ki jih uporabljajo nekateri gospodarski subjekti, in da zato te določbe ne spadajo na področje uporabe te direktive.

      39      Kot je bilo namreč poudarjeno v točki 36 te sodbe, Direktivo 2005/29 označuje predvsem še posebej široko stvarno področje
         uporabe, ki zajema vsako poslovno prakso, ki je neposredno povezana s promocijo, prodajo ali dobavo izdelka potrošnikom. Kot
         je razvidno iz uvodne izjave 6 te direktive, so s področja njene uporabe izključene le nacionalne zakonodaje o nepoštenih
         poslovnih praksah, ki škodujejo „samo“ ekonomskim interesom konkurentov ali zadevajo poslovanje med trgovci.

      40      Vendar, kot je navedla generalna pravobranilka v točkah 65 in 66 sklepnih predlogov, to precej očitno ne velja za zadevne
         nacionalne določbe iz zadeve v glavni stvari, saj se členi 1, 3 in 4 UWG izrecno nanašajo na varstvo potrošnikov, in ne samo
         na varstvo konkurentov in drugih udeležencev na trgu.

      41      V skladu s to ugotovitvijo je treba dalje spomniti, da Direktiva 2005/29 na ravni Skupnosti popolnoma usklajuje pravila o
         nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov. Kot določa njen člen 4, države članice zato niti zaradi doseganja
         višje ravni varstva potrošnikov ne smejo sprejeti bolj omejevalnih ukrepov, kot so opredeljeni z navedeno direktivo (zgoraj
         navedena sodba VTB‑VAB in Galatea, točka 52).

      42      Treba je poudariti tudi, da člen 5 Direktive 2005/29 določa prepoved nepoštenih poslovnih praks in določa merila za določitev
         takšne nepoštenosti.

      43      Poslovna praksa je v skladu z odstavkom 2 tega člena nepoštena, če nasprotuje zahtevam poklicne skrbnosti in bistveno izkrivlja
         ali bi lahko izkrivljala ekonomsko obnašanje povprečnega potrošnika v zvezi z izdelkom.

      44      Odstavek 4 navedenega člena opredeljuje dve kategoriji nepoštenih poslovnih praks, in sicer „zavajajoče prakse“ in „agresivne
         prakse“, ki izpolnjujejo merila, navedena v členih 6 in 7 ter 8 in 9 Direktive 2005/29. Na podlagi teh določb so takšne prakse
         še posebej prepovedane, če ob upoštevanju vseh njihovih značilnosti in konkretnega primera povzročijo ali bi utegnile povzročiti,
         da povprečni potrošnik sprejme poslovno odločitev, ki je drugače ne bi sprejel.

      45      Nazadnje je v Prilogi I k Direktivi 2005/29 naveden izčrpen seznam 31 poslovnih praks, ki se v skladu s členom 5(5) te direktive
         „v vseh okoliščinah“ štejejo za nepoštene. Zato kot je izrecno pojasnjeno v uvodni izjavi 17 navedene direktive, lahko samo
         te poslovne prakse veljajo za nepoštene, ne da bi bila potrebna ocena posameznih primerov na podlagi členov od 5 do 9 Direktive 2005/29.

      46      Vprašanje predložitvenega sodišča je torej treba preizkusiti ob upoštevanju vsebine in splošne sistematike določb Direktive 2005/29,
         na katere je bilo opozorjeno v prejšnjih točkah.

      47      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da nacionalna ureditev, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, z vzpostavitvijo načelne
         prepovedi poslovnih praks, ki sodelovanje potrošnikov v nagradni igri ali nagradnem razpisu pogojujejo z nakupom blaga ali
         uporabo storitve, ne izpolnjuje zahtev, ki jih določa Direktiva 2005/29.

      48      Po eni strani člen 4, točka 6, UWG prepoveduje vsakršno poslovno transakcijo, ki povezuje nakup blaga ali uporabo storitve
         s sodelovanjem potrošnikov v nagradnem razpisu ali nagradni igri, razen tistih, ki se nanašajo na nagradno igro ali nagradni
         razpis in ki so že po naravi povezane z zadevnim blagom ali storitvijo. Z drugimi besedami, tovrstne prakse so na splošno
         prepovedane, ne da bi bilo glede na dejstva posameznega primera treba ugotoviti, ali je zadevna poslovna transakcija „nepoštena“
         glede na merila, določena v členih od 5 do 9 Direktive 2005/29.

      49      Vendar ni sporno, da te poslovne prakse, ki povezujejo nakup blaga ali uporabo storitve s sodelovanjem potrošnikov v nagradni
         igri ali nagradnem razpisu, niso naštete v Prilogi I k navedeni direktivi, ki – kot je bilo navedeno v točki 45 te sodbe –
         navaja izčrpen seznam tistih poslovnih praks, ki se lahko edine štejejo za nepoštene, ne da bi bilo treba preučiti posamezni
         primer.

      50      Po drugi strani je ureditev, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, v nasprotju z vsebino člena 4 Direktive 2005/29, ki
         državam članicam izrecno prepoveduje, da bi obdržale ali sprejele bolj omejevalne nacionalne ukrepe, čeprav bi bili taki ukrepi
         namenjeni doseganju višje ravni varstva potrošnikov.

      51      V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da Direktiva 2005/29 nasprotuje prepovedi poslovnih ponudb, kakršna je ta, ki jo določa
         nacionalna ureditev v postopku v glavni stvari, ki povezujejo nakup blaga ali uporabo storitve s sodelovanjem potrošnikov
         v nagradnem razpisu ali nagradni igri.

      52      Te ugotovitve ni mogoče izpodbijati z dejstvom, da člen 4, točka 6, UWG določa izjemo v korist poslovnih praks, ki se nanašajo
         na nagradno igro ali nagradni razpis, ki je že po naravi povezan z zadevnim blagom ali storitvijo.

      53      Čeprav se s tako izjemo lahko omeji obseg prepovedi iz te določbe, vseeno velja, da z njo zaradi njene omejenosti in dejstva,
         da je določena vnaprej, ni mogoče nadomestiti analize „nepoštenosti“ poslovne prakse – ki jo je nujno treba opraviti ob upoštevanju
         okoliščin dejanskega stanja vsakega primera – ob upoštevanju meril, določenih v členih od 5 do 9 Direktive 2005/29, kadar,
         kot v zadevi v glavni stvari, ta praksa ni navedena v Prilogi I k tej direktivi (glej zgoraj navedeno sodbo VTB-VAB in Galatea,
         točki 64 in 65).

      54      Glede na prej navedeno je na postavljeno vprašanje treba odgovoriti, da je Direktivo 2005/29 treba razlagati tako, da nasprotuje
         nacionalni ureditvi, kakršna je ta v sporu v glavni stvari, ki določa načelno prepoved poslovnih praks, pri katerih je sodelovanje
         potrošnikov v nagradnem razpisu ali nagradni igri odvisno od nakupa blaga ali uporabe storitve, ne da bi se upoštevale posebne
         okoliščine posameznega primera.

       Stroški
      55      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 2005/29/ES z dne 11. maja 2005 o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju
            do potrošnikov na notranjem trgu ter o spremembi Direktive Sveta 84/450/EGS, direktiv Evropskega parlamenta in Sveta 97/7/ES,
            98/27/ES in 2002/65/ES ter Uredbe (ES) št. 2006/2004 Evropskega parlamenta in Sveta (Direktiva o nepoštenih poslovnih praksah)
            je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, kakršna je ta v sporu v glavni stvari, ki določa načelno prepoved
            poslovnih praks, pri katerih je sodelovanje potrošnikov v nagradnem razpisu ali nagradni igri odvisno od nakupa blaga ali
            uporabe storitve, ne da bi se upoštevale posebne okoliščine posameznega primera.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Sodišča za uslužbence (drugi senat) z dne 4. junija 2009. # Vahan Adjemian in drugi (F-134/07) in Colette Renier (F-8/08) proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Javni uslužbenci - Direktiva 1999/70. # Zadevi(e) F-134/07 in F-8/08.

text:
      SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE
      (drugi senat)
      z dne 4. junija 2009

      Združeni zadevi F-134/07 in F-8/08

      Vahan Adjemian in drugi
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Javni uslužbenci – Pogodbeni uslužbenci – Trajanje pogodbe – Člen 88 PZDU – Odločba Komisije z dne 28. aprila 2004 o najdaljšem trajanju zaposlitve nestalnih uslužbencev v njenih službah – Direktiva 1999/70 – Uporabnost za institucije“
      Predmet:      Tožbe, vložene na podlagi členov 236 ES in 152 AE, s katerimi V. Adjemian in 180 drugih pogodbenih uslužbencev Komisije v
         zadevi F-134/07 predlagajo: razglasitev nezakonitosti odločb Komisije, med drugim tudi odločbe z dne 28. aprila 2004 o najdaljšem
         trajanju zaposlitve nestalnih uslužbencev v njenih službah, in če je to potrebno, člena 88 Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev
         Evropskih skupnosti, ker omejuje trajanje pogodb o zaposlitvi pogodbenih uslužbencev; razglasitev ničnosti odločb Komisije
         z dne 22. avgusta, 5. septembra, 30. oktobra in 28. novembra 2007, s katerimi je bila v bistvu zavrnjena sklenitev novih pogodb
         o zaposlitvi ali podaljšanje prejšnjih pogodb o zaposlitvi za nedoločen čas tožečim strankam; če je to potrebno, razglasitev
         ničnosti odločb Komisije o določitvi pogojev za zaposlitev tožečih strank, ker so bile njihove nove pogodbe o zaposlitvi sklenjene
         za določen čas ali so bile njihove prejšnje pogodbe o zaposlitvi podaljšane za določen čas; C. Renier v zadevi F-8/08 predlaga
         razglasitev ničnosti odločbe Komisije z dne 11. aprila 2007, ker je bilo z njo trajanje njene nove pogodbe o zaposlitvi kot
         pogodbene uslužbenke za pomožne naloge omejeno na obdobje od vključno 16. aprila 2007 do 15. decembra 2008.

      Odločitev:      Zadevi Adjemian in drugi proti Komisiji (F-134/07) in Renier proti Komisiji (F-8/08) sta združeni za izdajo sodbe. Tožbi se
         zavrneta. V. Adjemian, E. Adorno in A. Baranzini ter 178 drugih tožečih strank, katerih imena so navedena v prilogah I, II
         in III k tej sodbi, nosijo vse stroške v zadevi F-134/07, to je lastne stroške in stroške Komisije v tej zadevi. C. Renier
         nosi vse stroške v zadevi F-8/08, to je lastne stroške in stroške Komisije v tej zadevi. Svet Evropske unije, intervenient
         v podporo predlogom Komisije v obeh zadevah, nosi lastne stroške.

      Povzetek

      1.      Postopek – Vloga, s katero se postopek začne – Zahteve obličnosti – Označitev predmeta spora – Kratek povzetek tožbenih razlogov
      (Statut Sodišča, člen 21, prvi odstavek, in Priloga I, člen 7(3); Poslovnik Sodišča za uslužbence, člen 35(1)(e))
      2.      Akti institucij – Direktive – Neposredna naložitev obveznosti institucijam Skupnosti v odnosih s svojimi uslužbenci – Izključitev
            – Možnost sklicevanja
      (člena 10 ES in 249 ES)
      3.      Socialna politika – Okvirni sporazum o delu za določen čas, sklenjenem med ETUC, UNICE in CEEP – Direktiva 1999/70 – Stalnost
            zaposlitve
      (Listina o temeljnih pravicah, člen 30; Direktiva Sveta 1999/70)
      4.      Uradniki – Pogoji za zaposlitev drugih uslužbencev – Pomožni pogodbeni uslužbenec
      (Pogoji za zaposlitev drugih uslužbencev, člen 88)
      5.      Akti institucij – Obrazložitev – Obveznost – Obseg – Ustanovitev nove kategorije pogodbenih uslužbencev
      (člen 253 ES; Pogoji za zaposlitev drugih uslužbencev, člena 3a in 3b; Uredba Sveta št. 723/2004)

      1.      Tožba mora v skladu s členom 35(1)(e) Poslovnika Sodišča za uslužbence obsegati tožbene razloge ter dejanske in pravne trditve.
         Ti elementi morajo biti dovolj jasni in natančni, da toženi stranki omogočijo pripravo obrambe, Sodišču za uslužbence pa,
         da o tožbi po potrebi odloči brez dodatnih podatkov. Za zagotovitev pravne varnosti in učinkovitega izvajanja sodne oblasti
         je za dopustnost tožbe potrebno, da bistvene dejanske in pravne okoliščine, na katerih temelji tožba, koherentno in razumljivo
         izhajajo iz besedila same tožbe. To velja toliko bolj, ker v skladu s členom 7(3) Priloge I k Statutu Sodišča pisni del postopka
         pred Sodiščem za uslužbence načeloma obsega le eno izmenjavo vlog, razen če Sodišče za uslužbence ne odloči drugače. Ta posebnost
         postopka pred Sodiščem za uslužbence pojasnjuje, da v nasprotju z določbami člena 21, prvi odstavek, Statuta Sodišča za postopke
         pred Sodiščem prve stopnje ali Sodiščem tožbeni razlogi in trditve v tožbi ne smejo biti navedeni v povzetku.

      (Glej točko 76.)
      Napotitev na:
      Sodišče prve stopnje: 28. april 1993, De Hoe proti Komisiji, T-85/92, Recueil, str. II-523, točka 20;
      Sodišče za uslužbence: 26. junij 2008, Nijs proti Računskemu sodišču, F-1/08, ZOdl. JU, str. I-A-1-0000 in II-A-1-0000, točki 24
         in 25, predmet pritožbe pred Sodiščem prve stopnje, zadeva T-376/08 P.

      2.      Za direktive, ki zavezujejo države članice, ne pa institucij Skupnosti, ni mogoče šteti, da kot take nalagajo obveznosti navedenim
         institucijam v odnosih s svojimi uslužbenci. Vendar na podlagi te ugotovitve ni mogoče izključiti vseh možnosti sklicevanja
         na direktivo, kar zadeva odnose med institucijami in njihovimi uradniki ali uslužbenci. Prvič, določbe direktive bi namreč
         lahko institucijo zavezovale posredno, če so odsev splošnega načela prava Skupnosti, ki ga mora torej posamezna institucija
         uporabljati kot takega. Drugič, direktiva bi bila lahko za institucijo zavezujoča tudi, če bi se ta na podlagi svoje organizacijske
         avtonomije in v okviru kadrovskih predpisov odločila, da bo izpolnjevala posebno obveznost iz direktive ali če bi splošen
         interni akt izrecno napotoval na ukrepe, ki jih je določil zakonodajalec Skupnosti na podlagi Pogodb. Tretjič, vsekakor je
         treba opozoriti, da morajo institucije v skladu z načelom lojalnega sodelovanja iz člena 10, drugi odstavek, ES pri svojem
         ravnanju v vlogi delodajalca upoštevati zakonodajne določbe, sprejete na ravni Skupnosti.

      (Glej točke 86 in od 90 do 93.)
      Napotitev na:
      Sodišče: 9. september 2003, Rinke, C-25/02, Recueil, str. I-8349, točke 24 in od 25 do 28;
      Sodišče prve stopnje: 21. maj 2008, Belfass proti Svetu, T-495/04, ZOdl., str. II-781, točka 43;
      Sodišče za uslužbence: 30. april 2009, Aayhan in drugi proti Parlamentu, F-65/07, ZOdl. JU, str. I-A-1-0000 in II-A-1-0000,
         točki 116 in 118.

      3.      Čeprav je stalnost zaposlitve pomemben dejavnik varstva delavcev, ni splošno pravno načelo, z vidika katerega bi bilo mogoče
         presojati zakonitost akta institucije. Natančneje, iz Direktive 1999/70 o okvirnem sporazumu o delu za določen čas, sklenjenem
         med ETUC, UNICE in CEEP, in okvirnega sporazuma nikakor ne izhaja, da je stalnost zaposlitve zavezujoče pravno pravilo. Poleg
         tega je v uvodnih izjavah 6 in 7 te direktive ter prvem odstavku preambule in uvodni izjavi 5 okvirnega sporazuma poudarjena
         potreba po ravnotežju med prožnostjo in varnostjo. Okvirni sporazum poleg tega ne določa splošne obveznosti držav članic,
         da po nekaj obnovitvah pogodb o zaposlitvi za določen čas ali po preteku nekega obdobja dela predvidijo spremembo teh pogodb
         v pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas.

      Je pa stalnost zaposlitve cilj, za katerega izpolnitev si prizadevajo podpisnice okvirnega sporazuma, katerega namen je v
         skladu z njegovo določbo 1(b) „vzpostaviti okvir za preprečevanje zlorab, ki izhajajo iz veriženja pogodb o zaposlitvi ali
         delovnih razmerij za določen čas“.

      Poleg tega člen 30 Listine o temeljnih pravicah določa, da „[ima] [v]sak delavec […] pravico do varstva pred neupravičeno
         odpustitvijo“, ni pa z navedenim členom prepovedano veriženje pogodb o zaposlitvi za določen čas. Poleg tega iztek pogodbe
         za določen čas zgolj zaradi njenega prenehanja ni odpoved delovnega razmerja v pravem pomenu besede, ki ga je treba posebej
         obrazložiti s sposobnostmi in ravnanjem delavca ali operativnimi razlogi institucije.

      (Glej točke 99, 100 in 104.)
      Napotitev na:
      Sodišče: 22. november 2005, Mangold, C-144/04, ZOdl., str. I-9981, točka 64; 4. julij 2006, Adeneler in drugi, C-212/04, ZOdl.,
         str. I-6057, točka 91; 7. september 2006, Marrosu in Sardino, C-53/04, ZOdl., str. I-7213, točka 47; 15. april 2008, Impact,
         C-268/06, ZOdl., str. I-2483, točka 87;

      Sodišče za uslužbence: Aayhan in drugi proti Parlamentu, navedena zgoraj, točka 115.
      4.      Podlaga za vsako zaposlitev pogodbenega uslužbenca mora biti začasna ali nestalna potreba. V upravi s številnim osebjem se
         take potrebe neizogibno ponavljajo, zlasti zaradi nerazpoložljivosti uradnikov, povečanja dela ob nepredvidljivih okoliščinah
         ali potrebah vsakega generalnega direktorata, da občasno pomoč poišče pri osebah, ki so usposobljene ali imajo posebna znanja.
         Z navedenimi objektivnimi razlogi je mogoče upravičiti, da so pogodbe pomožnih uslužbencev sklenjene za določen čas in da
         se obnovljajo glede na navedene potrebe.

      (Glej točko 132.)
      Napotitev na:
      Sodišče: 23. september 2004, Hectors proti Parlamentu, C-150/03 P, ZOdl., str. I-8691, sklepni predlogi generalnega pravobranilca D.
         Ruiz-Jaraboja Colomerja, ZOdl., str. I-8694, točka 25.

      5.      Ker je lahko obrazložitev splošnega akta omejena na navedbo celotnega položaja, zaradi katerega je bil ta sprejet, in splošnih
         ciljev, ki jim sledi, in bi bilo pretirano zahtevati posebno obrazložitev različnih tehničnih odločitev, če izpodbijani akt
         sledi bistvenemu cilju, ki ga želi doseči institucija, je obrazložitev Uredbe št. 723/2004 o spremembi Kadrovskih predpisov
         za uradnike Evropskih skupnosti in pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev kljub jedrnatosti zadostna, kar zadeva cilj ustanovitve
         nove kategorije pogodbenih uslužbencev v smislu členov 3a in 3b Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev.

      (Glej točki 139 in 141.)
      Napotitev na:
      Sodišče za uslužbence: 23. januar 2007, Chassagne proti Komisiji, F-43/05, ZOdl. JU, str. I-A-1-0000 in II-A-1-0000, točki 105
         in 106 ter navedena sodna praksa.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (osmi senat) z dne 17. septembra 2008. # Prana Haus GmbH proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Prijava besedne znamke Skupnosti PRANAHAUS - Absolutni razlog za zavrnitev - Opisni značaj - Člen 7(1)(c) Uredbe (ES) št. 40/94. # Zadeva T-226/07.

text:
      Sodba Sodišča prve Stopnje (osmi senat) z dne 17. septembra 2008 – Prana Haus proti UUNT (PRANAHAUS)
      (Zadeva T-226/07)
      „Znamka Skupnosti – Prijava besedne znamke Skupnosti PRANAHAUS – Absolutni razlog za zavrnitev – Opisni značaj – Člen 7(1)(c) Uredbe (ES) št. 40/94“
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Absolutni razlogi za zavrnitev – Znamke, ki jih sestavljajo izključno znaki ali podatki, ki lahko označujejo lastnosti nekega blaga (Uredba Sveta št. 40/94,
         člen 7(1)(c)) (Glej točke od 31 do 35.)

      Predmet

               Tožba, vložena zoper Odločbo odločba prvega odbora za pritožbe UUNT z dne 18. aprila 2007 (zadeva R 1611/2006-1) o zahtevi
                  za registracijo besednega znaka PRANAHAUS kot znamko Skupnosti.

            Podatki o zadevi

               Prijavitelj znamke Skupnosti:

               Prana Haus GmbH

               Zadevna znamka Skupnosti:

               besedna znamka PRANAHAUS za proizvode in storitve iz razredov 9, 16 in 35 – prijava št. 4839916

               Odločba preizkuševalca:

               zavrnitev registracije

               Odločba odbora za pritožbe:

               zavrnitev pritožbe

      Izrek

                  1)

                  	Tožba se zavrne.

                  2)

                  	Družbi Prana Haus GmbH se naloži plačilo stroškov.