title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 5. marca 2015.#Evropska komisija proti Francoski republiki.#Neizpolnitev obveznosti države – Obdavčenje – DDV – Uporaba nižje stopnje – Dobava digitalnih ali elektronskih knjig.#Zadeva C-479/13.

text:
         SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 5. marca 2015 (
            *1
         )
      „Neizpolnitev obveznosti države — Obdavčenje — DDV — Uporaba nižje stopnje — Dobava digitalnih ali elektronskih knjig“
      V zadevi C‑479/13,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 258 PDEU, vložene 6. septembra 2013,

         Evropska komisija, ki jo zastopata C. Soulay in F. Dintilhac, agenta, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,
      tožeča stranka,
      proti

         Francoski republiki, ki jo zastopata D. Colas in J.‑S. Pilczer, agenta,
      tožena stranka,
      ob intervenciji

         Kraljevine Belgije, ki jo zastopata M. Jacobs in J.‑C. Halleux, agenta,
      intervenientka,
      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi L. Bay Larsen, predsednik senata, K. Jürimäe, sodnica, J. Malenovský, M. Safjan, sodnika, in A. Prechal (poročevalka), sodnica,
      generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Komisija s tožbo Sodišču predlaga, naj ugotovi, da Francoska republika z uporabo nižje stopnje davka na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV) za dobavo digitalnih (ali elektronskih) knjig ni izpolnila svojih obveznosti iz členov 96 in 98 Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost (UL L 347, str. 1), kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 2010/88/EU z dne 7. decembra 2010 (UL L 326, str. 1, v nadaljevanju: Direktiva o DDV), v povezavi s prilogama II in III k navedeni direktivi in Izvedbeno uredbo Sveta (EU) št. 282/2011 z dne 15. marca 2011 o določitvi izvedbenih ukrepov za Direktivo 2006/112 (UL L 77, str. 1).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               2

               Člen 14 Direktive o DDV v odstavku 1 določa:
               „‚Dobava blaga‘ pomeni prenos pravice do razpolaganja s premoženjem v stvareh kot lastnik.“

               3

               Člen 24(1) te direktive določa:
               „‚Opravljanje storitev‘ pomeni vsako transakcijo, ki ni dobava blaga.“

               4

               Člen 96 navedene direktive določa:
               „Države članice uporabljajo splošno stopnjo DDV, ki jo določi vsaka država članica kot odstotek od davčne osnove in je enaka za dobavo blaga in za opravljanje storitev.“

               5

               Člen 98(1) in (2) te direktive določa:
               „1.   Države članice lahko uporabljajo eno ali dve nižji stopnji.
               2.   Nižje stopnje se uporabljajo samo za dobave blaga in opravljanje storitev iz kategorij, določenih v Prilogi III.
               Nižje davčne stopnje se ne uporabljajo za elektronsko opravljene storitve.“

               6

               V Prilogi II k Direktivi o DDV, ki vključuje „[o]kvirni seznam elektronsko opravljanih storitev iz člena 58 in točke (k) prvega odstavka člena 59“, pri čemer sta ta člena namenjena določitvi kraja opravljanja storitev za osebe, ki niso davčni zavezanci, je v točki 3 navedeno:
               „dobava slik, besedil in informacij kot tudi dajanje baz podatkov na razpolago“.

               7

               V prvotni različici Direktive 2006/112 je bilo v Prilogi III, ki je vsebovala seznam dobav blaga in storitev, za katere se lahko uporabijo nižje stopnje iz člena 98 te direktive, v točki 6 navedeno:
               „dobava, skupaj s knjižnično izposojo, knjig (vključno z brošurami, letaki in podobnim tiskanim gradivom, otroškimi slikanicami, vključno s tistimi za risanje ali barvanje, glasbenimi deli, tiskanimi ali v rokopisu, zemljevidi in hidrografskimi ali podobnimi kartami), časopisov in periodičnih publikacij, razen gradiv, ki so v celoti ali v pretežnem delu namenjena oglaševanju“.

               8

               Z Direktivo Sveta 2009/47/ES z dne 5. maja 2009 (UL L 116, str. 18) je bila spremenjena Direktiva 2006/112. V uvodni izjavi 4 Direktive 2009/47 je navedeno:
               „Direktivo 2006/112/ES bi bilo treba spremeniti tudi zato, da bi dovolili uporabo nižjih davčnih stopenj oziroma izjeme v določenih posebnih okoliščinah, kjer so se takšne znižane stopnje ali izjeme stalno uporabljale že v preteklosti zaradi socialnih ali zdravstvenih razlogov, ter da bi sklicevanje na knjige iz Priloge III k navedeni direktivi prilagodili tehničnemu napredku.“

               9

               V točki 6 Priloge III k Direktivi o DDV je od 1. junija 2009, dne začetka veljavnosti Direktive 2009/47, navedeno:
               „dobava, skupaj s knjižnično izposojo, knjig na vseh fizičnih nosilcih (vključno z brošurami, letaki in podobnim tiskanim gradivom, otroškimi slikanicami, vključno s tistimi za risanje ali barvanje, glasbenimi deli, tiskanimi ali v rokopisu, zemljevidi in hidrografskimi ali podobnimi kartami), časopisov in periodičnih publikacij, razen gradiv, ki so v celoti ali v pretežnem delu namenjena oglaševanju“.

               10

               Izvedbena uredba št. 282/2011 v členu 7(1) in (2) določa:
               „1.   ‚Elektronsko opravljene storitve‘ iz Direktive [o DDV] vključujejo storitve, ki se opravljajo s pomočjo medmrežja ali elektronskega omrežja in katerih lastnosti omogočajo, da se v veliki meri opravljajo avtomatizirano in z minimalnim človeškim posredovanjem in v odsotnosti informacijske tehnologije ne bi mogle obstajati.
               2.   Z odstavkom 1 je zajeto zlasti naslednje:
               […]

                        (f)

                        storitve, navedene v Prilogi I.“

               11

               Priloga I k Izvedbeni uredbi št. 282/2011, naslovljena „Člen 7 te uredbe“, v točki 3 določa:
               „Točka 3 Priloge II k Direktivi [o DDV]:
               […]

                        (c)

                        digitalizirana vsebina knjig in drugih elektronskih publikacij;

                  […]“

         Francosko pravo

               12

               Člen 278‑0a splošnega davčnega zakonika (Code général des impôts) v različici, veljavni ob izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju, ki je bilo 25. oktobra 2012 naslovljeno na Francosko republiko (v nadaljevanju: CGI), določa:
               „[DDV] se obračuna po nižji stopnji 5,5 % za:

                        A. –

                        transakcije nakupa, uvoza, pridobitve znotraj Skupnosti, prodaje, dobave, provizije, posredovanja ali podobne transakcije glede:

                  […]

                        3.

                        knjig, vključno z njihovim najemom. Ta točka 3° se nanaša na knjige na kakršnemkoli fizičnem nosilcu, vključno s knjigami, prenesenimi s spleta.

                  […]“

         Predhodni postopek in postopek pred Sodiščem

               13

               Komisija je ocenila, da je razširitev ugodnosti nižje stopnje DDV na transakcije v zvezi s knjigami, prenesenimi s spleta, pri čemer je obdavčljivi dogodek nastal s 1. januarjem 2012, v nasprotju z Direktivo o DDV. Zato je na Francosko republiko 4. julija 2012 naslovila uradni opomin. Ta država članica je nanj odgovorila z dopisom z dne 3. avgusta 2012.

               14

               Komisija je 25. oktobra 2012 izdala obrazloženo mnenje, s katerim je Francosko republiko pozvala, naj v enem mesecu od prejema tega mnenja sprejme potrebne ukrepe za uskladitev z njim. Ta država članica je nanj odgovorila z dopisom z dne 23. novembra 2012.

               15

               Ker Komisija s pojasnili, ki jih je podala Francoska republika, ni bila zadovoljna, je vložila to tožbo.

               16

               S sklepom predsednika Sodišča z dne 6. februarja 2014 je bila Kraljevini Belgiji dovoljena intervencija v podporo predlogom Francoske republike.

         Tožba

         Uvodne ugotovitve

               17

               Komisija pojasnjuje, da je treba dobavo digitalnih ali elektronskih knjig razumeti kot odplačno dobavo, pri kateri se s spletnega mesta prenesejo ali pretočno predvajajo (streaming) knjige v elektronski obliki, ki si jih je mogoče ogledati z računalnikom, pametnim telefonom, bralnikom elektronskih knjig ali katerim koli drugim bralnim sistemom (v nadaljevanju: dobava elektronskih knjig).

               18

               Francoska republika trdi, da je opredelitev digitalnih ali elektronskih knjig, za katere je v skladu s členom 278‑0(a) CGI mogoče uporabiti nižjo stopnjo DDV, ožja od tiste, ki jo je uporabila Komisija. Ta država članica meni, da se nižja stopnja DDV v skladu s to določbo uporablja le za t. i. „homotetične“ knjige, torej knjige, ki so podobne natisnjenim knjigam ali knjigam na drugem fizičnem nosilcu in se od njih razlikujejo le po nekaterih elementih, ki so neločljivo povezani z njihovo obliko.

               19

               Glede tega je treba ugotoviti, da zgolj na podlagi okoliščine, da bi se člen 278‑0(a) CGI, kar zadeva digitalne ali elektronske knjige, uporabljal le za homotetične knjige, ni mogoče šteti, da se Komisija s tožbo nujno sklicuje na širšo kategorijo digitalnih ali elektronskih knjig od tiste, za katero se na podlagi te določbe uporablja nižja stopnja DDV. Digitalne ali elektronske knjige, na katere se sklicuje Komisija v tožbi, so namreč opredeljene glede na način njihove dobave. Francoska republika pa ne zanika, da so glede na to merilo homotetične knjige tiste, na katere se sklicuje Komisija v tožbi.

               20

               Poleg tega, čeprav je v členu 278‑0(a) CGI uporabljen izraz „prenos“, ta država ne trdi, da je dobava knjig s pretočnim predvajanjem izključena iz področja uporabe te določbe.

               21

               V teh okoliščinah preizkusa tožbe ni treba omejiti na ožjo kategorijo digitalnih ali elektronskih knjig od tiste, ki jo je Komisija opredelila v tožbi.

         Vsebinska presoja

               22

               Komisija trdi, da je to, da je Francoska republika uporabila nižjo stopnjo DDV za dobavo elektronskih knjig, v nasprotju s členoma 96 in 98 Direktive o DDV v povezavi s prilogama II in III k navedeni direktivi in Izvedbeno uredbo št. 282/2011.

               23

               Ta institucija navaja, da se lahko v skladu s členom 98(2), prvi pododstavek, Direktive o DDV nižje stopnje DDV uporabljajo samo za dobave blaga in opravljanje storitev, določenih v Prilogi III k tej direktivi. Dobava elektronskih knjig pa naj ne bi spadala na področje uporabe navedene priloge in naj zato zanjo ne bi bilo mogoče uporabiti nižje stopnje DDV. To razlago naj bi potrjeval člen 98(2), drugi pododstavek Direktive o DDV, ki izključuje uporabo nižje stopnje DDV za elektronsko opravljene storitve.

               24

               Francoska republika ob podpori Kraljevine Belgije izpodbija razlago zadevnih določb Direktive o DDV, ki jo je uporabila Komisija. Ti državi članici menita, da je dobava elektronskih knjig zajeta s točko 6 Priloge III k Direktivi o DDV, zato naj zanjo ne bi bilo mogoče uporabiti nižje stopnje DDV.

               25

               Glede tega je treba opozoriti, da člen 96 Direktive o DDV določa, da se enaka stopnja DDV, to je splošna stopnja, uporabi za dobavo blaga in opravljanje storitev. Z odstopanjem od tega načela člen 98(1) te direktive državam članicam priznava možnost uporabiti eno ali dve nižji stopnji DDV. V skladu z odstavkom 2, prvi pododstavek, tega člena se lahko nižje stopnje DDV uporabljajo samo za dobavo blaga in opravljanje storitev iz kategorij, določenih v Prilogi III k Direktivi o DDV (sodba K, C‑219/13, EU:C:2014:2207, točki 21 in 22).

               26

               Glede trditve Francoske republike in Kraljevine Belgije, da je dobava elektronskih knjig zajeta s točko 6 Priloge III Direktive o DDV, je treba opozoriti, da je treba pri določitvi področja uporabe določbe prava Unije upoštevati hkrati njeno besedilo, njen smisel in njene cilje (glej zlasti sodbo NCC Construction Danmark, C‑174/08, EU:C:2009:669, točka 23 in navedena sodna praksa).

               27

               Poudariti je treba, da je v tej Prilogi III v točki 6 v kategoriji storitev, za katere je mogoče uporabiti nižje stopnje DDV, izrecno navedena „dobava knjig na vseh fizičnih nosilcih“. Iz besedila te točke tako izhaja, da je mogoče nižjo stopnjo DDV uporabiti za transakcijo, pri kateri se dobavi knjiga na fizičnem nosilcu. Kot pravilno ugotavlja Komisija, bi se s kakršno koli drugačno razlago odvzel smisel besedni zvezi „na vseh fizičnih nosilcih“ iz navedene točke.

               28

               Čeprav je sicer za branje elektronske knjige potreben fizični nosilec, kot je računalnik, pa tak nosilec ni vključen v dobavo elektronskih knjig.

               29

               Iz tega je razvidno, da področje uporabe te točke 6 v skladu z njenim besedilom ne zajema dobave elektronskih knjig.

               30

               To razlago potrjuje sobesedilo navedene določbe. Ta namreč pomeni odstopanje od načela, da države članice za transakcije, ki se obdavčijo z DDV, uporabijo splošno stopnjo DDV, in jo je torej treba razlagati ozko (glej zlasti sodbo Komisija/Španija, C‑360/11, EU:C:2013:17, točka 18 in navedena sodna praksa).

               31

               Kot pravilno poudarjata Francoska republika in Kraljevina Belgija, je bil sicer pri razširitvi – po spremembi, uvedeni z Direktivo 2009/47 – področja uporabe točke 6 Priloge III k Direktivi o DDV na „dobavo knjig na vseh fizičnih nosilcih“ cilj zakonodajalca Evropske unije, kot je razvidno iz uvodne izjave 4 Direktive 2009/47, da bi se sklicevanje na „knjige“ iz te točke pojasnilo in prilagodilo tehničnemu napredku.

               32

               Prav tako je navedeni zakonodajalec, kot pravilno trdi Francoska republika, s sprejetjem Priloge III k Direktivi 2006/112 želel zagotoviti, da se lahko za bistveno blago ter blago in storitve, ki ustrezajo socialnim ali kulturnim ciljem, uporabi nižja stopnja DDV, če to ne pomeni tveganja ali pomeni le nizko stopnjo tveganja za izkrivljanje konkurence (glej v tem smislu sodbo Komisija/Nizozemska, C‑41/09, EU:C:2011:108, točka 52).

               33

               Vendar se je, kot izhaja iz člena 98(2), drugi pododstavek, Direktive o DDV, odločil tudi izključiti vsakršno možnost uporabe nižje stopnje DDV za „elektronsko opravljene storitve“.

               34

               Dobava elektronskih knjig pa je „elektronsko opravljena storitev“ v smislu tega člena 98(2), drugi pododstavek.

               35

               Po eni strani namreč v skladu s členom 24(1) Direktive o DDV „opravljanje storitev“ pomeni vsako transakcijo, ki ni dobava blaga, medtem ko v skladu s členom 14(1) te direktive „dobava blaga“ pomeni prenos pravice do razpolaganja s premoženjem v stvareh kot lastnik. V nasprotju s trditvami Francoske republike pa dobave elektronskih knjig ni mogoče šteti za „dobavo blaga“ v smislu zadnjenavedene določbe, ker elektronske knjige ni mogoče šteti za premoženje v stvareh. Kot namreč izhaja iz točke 28 te sodbe, fizični nosilec, ki bi omogočal branje te knjige in bi ga bilo mogoče šteti za „premoženje v stvareh“, ni vključen v dobavo. Iz tega je razvidno, da je treba v skladu s tem členom 24(1) dobavo elektronskih knjig šteti za opravljanje storitev.

               36

               Po drugi strani v skladu s členom 7(1) Izvedbene uredbe št. 282/2011 elektronsko opravljene storitve v smislu Direktive o DDV pomenijo „storitve, ki se opravljajo s pomočjo medmrežja ali elektronskega omrežja in katerih lastnosti omogočajo, da se v veliki meri opravljajo avtomatizirano in z minimalnim človeškim posredovanjem in v odsotnosti informacijske tehnologije ne bi mogle obstajati“. Ugotoviti je treba, da dobava elektronskih knjig ustreza tej opredelitvi.

               37

               Ta razlaga je potrjena s točko 3 Priloge II k Direktivi o DDV v povezavi s členom 7(1) in (2) navedene izvedbene uredbe in točko 3 iz njene Priloge I, iz katere je razvidno, da je dobava digitalizirane vsebine knjig tovrstna storitev.

               38

               Temu ne nasprotuje dejstvo, da Priloga II k Direktivi o DDV vsebuje okvirni seznam elektronsko opravljanih storitev iz členov 58 in 59, prvi odstavek, točka (k), Direktive o DDV. Okoliščina, da so v tej prilogi naštete le elektronske storitve, ki so upoštevne za uporabo dveh zadnjenavedenih določb, namreč ne vpliva na samo naravo teh storitev.

               39

               Poleg tega je, kot izhaja iz besedila člena 7(1) Izvedbene uredbe št. 282/2011, v okviru te določbe namen sklicevanja na storitve, naštete v točki 3 Priloge II k Direktivi o DDV, določiti elektronsko opravljene storitve, ki so zajete z Direktivo o DDV na splošno in ne le z nekaterimi določbami te direktive.

               40

               Ker je dobava elektronskih knjig „elektronsko opravljena storitev“ v smislu člena 98(2), drugi pododstavek, Direktive o DDV in ker ta določba izključuje vsakršno možnost uporabe nižje stopnje DDV za take storitve, točke 6 Priloge III k Direktivi o DDV ni mogoče razlagati tako, da na svoje področje uporabe vključuje dobavo elektronskih knjig, ne da bi se napačno razlagal namen zakonodajalca Unije, da se za te storitve ne uporabi nižja stopnja DDV.

               41

               Iz tega je razvidno, da ob upoštevanju tako besedila točke 6 Priloge III k Direktivi o DDV kot njenega sobesedila in ciljev ureditve, v katero ta določba spada, te točke ni mogoče razlagati tako, da na svoje področje uporabe vključuje dobavo elektronskih knjig.

               42

               V nasprotju s trditvami Francoske republike in Kraljevine Belgije ta razlaga ni omajana z načelom davčne nevtralnosti, s katerim je zakonodajalec Unije na področju DDV izrazil splošno načelo enakega obravnavanja (sodba NCC Construction Danmark, EU:C:2009:669, točka 41 in navedena sodna praksa).

               43

               Načelo davčne nevtralnosti namreč ne dopušča razširitve področja uporabe nižje stopnje DDV brez nedvoumne določbe (glej v tem smislu sodbo Zimmermann, C‑174/11, EU:C:2012:716, točka 50 in navedena sodna praksa). Točka 6 Priloge III k Direktivi o DDV pa ni določba, ki bi nedvoumno razširjala področje uporabe nižjih stopenj DDV na dobavo elektronskih knjig. Nasprotno, kot je razvidno iz točke 41 te sodbe, taka dobava ni zajeta s to določbo.

               44

               Ker prav tako ni sporno, da dobava elektronskih knjig ne spada v nobeno drugo kategorijo opravljanja storitev iz Priloge III k Direktivi o DDV, uporaba nižje stopnje DDV za tako dobavo ni v skladu s členom 98(2) Direktive o DDV.

               45

               Iz tega sledi, da je tožba Komisije utemeljena.

               46

               Zato je treba ugotoviti, da Francoska republika z uporabo nižje stopnje DDV za dobavo elektronskih knjig ni izpolnila svojih obveznosti iz podlagi členov 96 in 98 Direktive o DDV v povezavi s prilogama II in III k navedeni direktivi in Izvedbeno uredbo št. 282/2011.

         Stroški

               47

               V skladu s členom 138(1) Poslovnika Sodišča se neuspeli stranki na predlog naloži plačilo stroškov. Ker je Komisija predlagala, naj se Francoski republiki naloži plačilo stroškov, in ker ta s predlogi ni uspela, nosi svoje stroške in se ji naloži plačilo stroškov Komisije.

               48

               V skladu s členom 140(1) tega poslovnika države članice in institucije, ki so intervenirale v postopku, nosijo svoje stroške. Kraljevina Belgija zato nosi svoje stroške.

               Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:

                           1.

                           Francoska republika z uporabo nižje stopnje davka na dodano vrednost za dobavo digitalnih ali elektronskih knjig ni izpolnila svojih obveznosti iz členov 96 in 98 Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost, kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 2010/88/EU z dne 7. decembra 2010, v povezavi s prilogama II in III k navedeni direktivi in Izvedbeno uredbo Sveta (EU) št. 282/2011 z dne 15. marca 2011 o določitvi izvedbenih ukrepov za Direktivo 2006/112.

                           2.

                           Francoska republika nosi svoje stroške in se ji naloži plačilo stroškov Evropske komisije.

                           3.

                           Kraljevina Belgija nosi svoje stroške.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: francoščina.


Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 14. januarja 1982. # Nicolaus Corman & Fils SA proti Hauptzollamt Gronau. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Finanzgericht Münster - Nemčija. # Zadeva 64/81. #


Sodba Splošnega sodišča (drugi senat) z dne 15. septembra 2017.#sheepworld AG proti Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino.#Znamka Evropske unije – Prijava besedne znamke Evropske unije Beste Freundin – Absolutni razlog za zavrnitev – Neobstoj razlikovalnega učinka – Člen 7(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009.#Zadeva T-452/16.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 17. julija 1997. # Pascoal & Filhos Ldª proti Fazenda Pública. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal Tributário de Segunda Instância - Portugalska. # Zadeva C-97/95.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 14. decembra 2005. # Regione autonoma della Sardegna proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Državne pomoči - Ukrepi italijanskih organov, namenjeni nadomestilu škode, ki jo je povzročila bolezen modrikastega jezika (blue tongue) - Smernice glede državnih pomoči v kmetijskem sektorju. # Zadeva T-200/04.

text:
      Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 14. decembra 2005 − Regione autonoma della Sardegna proti Komisiji
      (Zadeva T-200/04)
      „Državne pomoči – Ukrepi italijanskih organov, namenjeni nadomestilu škode, ki jo je povzročila bolezen modrikastega jezika (blue tongue) – Smernice glede državnih pomoči v kmetijskem sektorju“
      1.                     Državne pomoči – Prepoved – Odstopanja – Pomoči, namenjene nadomestilu škode na področju kmetijske proizvodnje – Pomoči za
            predelovalna podjetja ali predelovalno dejavnost, namenjene nadomestilu škode, ki jo je povzročila bolezen živali – Pomoči
            za zadruge, ki proizvajajo sir – Izključitev (Sporočilo Komisije 2000/C 28/02, točka 11) (Glej točke od 46 do 49.)
      2.                     Državne pomoči – Preizkus Komisije – Neobstoj stališč zainteresiranih strank – Neobstoj učinka na veljavnost odločbe Komisije
            – Obveznost preizkusa po uradni dolžnosti elementov, ki niso bili izrecno navedeni – Neobstoj (člen 88(2) ES) (Glej točke
            od 50 do 58 in 70.)
      3.                     Državne pomoči – Preizkus Komisije – Preizkus sheme pomoči v celoti – Dopustnost – Odločitev Komisije, da v okviru svoje široke
            diskrecijske pravice prepove shemo pomoči, namesto da jo odobri pod pogojem, da nacionalni organi sprejmejo morebitne nadzorne
            ukrepe za vsak konkreten primer izvajanja – Nezakonito vmešavanje Komisije v mehanizme nadzora, ki jih ima nacionalno pravo
            za izvajanje zadevne sheme pomoči – Neobstoj (Glej točke od 59 do 61.)
      4.                     Državne pomoči – Odločba Komisije, s katero je bila ugotovljena nezdružljivost pomoči s skupnim trgom – Obveznost obrazložitve
            – Zahtevane navedbe (člen 253 ES) (Glej točki 63 in 64.)
      Predmet

               Predlog za razglasitev ničnosti odločbe Komisije C(2004) 471 konč. z dne 16. marca 2004 o shemi pomoči, ki jo Italija namerava
                  izvajati za zadruge, ki se ukvarjajo s predelavo in trženjem, za nadomestilo škode, ki jo je povzročila bolezen modrikastega
                  jezika (blue tongue) (člen 5 zakona regije Sardinija z dne 17. novembra 2000).

            Izrek

                  1)

                  	Tožba se zavrne.

                  2)

                  	Tožeči stranki se naloži plačilo stroškov.


title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 13. septembra 2017.#Evropska komisija proti Kraljevini Belgiji.#Neizpolnitev obveznosti države – Državne pomoči – Sklep 2011/678/EU – Državna pomoč za financiranje testiranja na transmisivno spongiformno encefalopatijo (TSE) pri govedu – Pomoč, ki ni združljiva z notranjim trgom – Obveznost vračila – Neizvršitev.#Zadeva C-591/14.

text:
         SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 13. septembra 2017 (
            *1
         )
      „Neizpolnitev obveznosti države – Državne pomoči – Sklep 2011/678/EU – Državna pomoč za financiranje testiranja na transmisivno spongiformno encefalopatijo (TSE) pri govedu – Pomoč, ki ni združljiva z notranjim trgom – Obveznost vračila – Neizvršitev“
      V zadevi C‑591/14,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 108(2), drugi pododstavek, PDEU, vložene 19. decembra 2014,

         Evropska komisija, ki jo zastopajo J.‑F. Brakeland, B. Stromsky, S. Noë in H. van Vliet, agenti, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,
      tožeča stranka,
      proti

         Kraljevini Belgiji, ki jo zastopajo C. Pochet, L. Van den Broeck in J.‑C. Halleux, agenti, skupaj z L. Van den Hendejem in J. Charlesom, odvetnikoma,
      tožena stranka,
      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi T. von Danwitz, predsednik senata, E. Juhász (poročevalec), C. Vajda, sodnika, K. Jürimäe, sodnica, in C. Lycourgos, sodnik,
      generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
      sodna tajnica: V. Giacobbo‑Peyronnel, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 8. decembra 2016,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 30. marca 2017
      izreka naslednjo
      Sodbo

               1

               Evropska komisija s tožbo Sodišču predlaga, naj ugotovi, da Kraljevina Belgija s tem, da v predpisanih rokih ni sprejela vseh potrebnih ukrepov, da bi od prejemnikov izterjala državne pomoči, ki so bile v členu 1(3) in (4) Sklepa Komisije 2011/678/EU z dne 27. julija 2011 o državni pomoči, ki jo je Belgija izvedla za financiranje testiranja na transmisivno spongiformno encefalopatijo (TSE) pri govedu (državna pomoč C 44/08 (ex NN 45/04)) (UL 2011, L 274, str. 36, v nadaljevanju: sporni sklep) razglašene za nezakonite in nezdružljive z notranjim trgom, in s tem, da Komisije v predpisanem roku ni obvestila o sprejetih ukrepih za uskladitev s tem sklepom, ni izpolnila obveznosti, ki jih ima na podlagi člena 288, četrti odstavek, PDEU in na podlagi členov od 2 do 4 navedenega sklepa.

         Pravni okvir
      Uredba (ES) št. 659/1999

               2

               Uredba Sveta (ES) št. 659/1999 z dne 22. marca 1999 o določitvi podrobnih pravil za uporabo člena [108 PDEU] (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 1, str. 339) v členu 14 z naslovom „Vračilo pomoči“ določa:
               „1.   Če se v primerih nezakonite pomoči sprejmejo negativne odločbe, Komisija odloči, da mora zadevna država članica sprejeti vse potrebne ukrepe, da upravičenec vrne pomoč (v nadaljnjem besedilu ‚odločba o vračilu [zagotovitvi vračila]‘). Komisija ne zahteva vračila pomoči, če bi bilo to v nasprotju s splošnim načelom prava [Unije].
               2.   Pomoč, ki se vrne na podlagi odločbe o vračilu, vključuje obresti po primerni obrestni meri, ki jo določi Komisija. Obresti se plačajo od datuma, ko je bila nezakonita pomoč na razpolago upravičencu, do datuma vračila.
               3.   Brez poseganja v odločbo Sodišča [Evropske unije] na podlagi člena [278 PDEU] se vračilo izvede nemudoma in skladno s postopki, določenimi v nacionalni zakonodaji zadevne države članice, če omogočajo takojšnjo in učinkovito izvajanje odločbe Komisije. V ta namen in v primeru postopka pred državnimi sodišči zadevne države članice sprejmejo vse potrebne ukrepe, ki so jim na voljo v teh pravnih sistemih, vključno z začasnimi ukrepi, brez poseganja v pravo [Unije].“

         Smernice o TSE

               3

               Komisija Evropskih skupnosti je leta 2002 sprejela Smernice Skupnosti o državnih pomočeh, povezanih s testi na TSE, poginulimi živalmi in klavniškimi odpadki (UL 2002, C 324, str. 2, v nadaljevanju: Smernice o TSE). Točke od 23 do 25 teh smernic določajo:

                        „23.

                        Komisija se je zaradi spodbujanja sprejetja ukrepov za zaščito zdravja ljudi in živali odločila, da bo še naprej odobrila državne pomoči, ki pokrivajo do 100 % stroškov, povezanih s testi na TSE, v skladu z načeli iz točke 11.4 Kmetijskih smernic.

                        24.

                        Vendar od 1. januarja 2003 pri obveznem testiranju goveda, zaklanega za prehrano ljudi, na BSE, skupna neposredna in posredna javna pomoč, vključno s plačili Skupnosti, ne sme biti več kot 40 EUR na test. Obveznost testiranja je lahko določena v zakonodaji Skupnosti ali v nacionalni zakonodaji. Ta znesek se nanaša na skupni strošek testiranja, kar vključuje: opremo za testiranje, odvzem, transport, testiranje, shranjevanje in uničenje vzorcev. Ta znesek se lahko v prihodnje zmanjša, če se bodo zmanjšali stroški, povezani s testi.

                        25.

                        Državna pomoč za kritje stroškov testiranja na TSE se izplača izvajalcu, pri katerem je treba odvzeti vzorce za teste. Vendar se zaradi poenostavljenega izvajanja take državne pomoči pomoč lahko izplača tudi laboratorijem, če se celotni znesek državne pomoči posreduje izvajalcu. Vsekakor se mora državna pomoč, ki jo neposredno ali posredno prejme izvajalec, pri katerem je treba odvzeti vzorce za teste, odražati v ustrezno nižjih cenah, ki jih ta izvajalec zaračuna.“

         Dejansko stanje in sporni sklep

               4

               Kraljevina Belgija je v letih od 2001 do 2006 v celoti ali delno krila stroške testiranja na transmisivno spongiformno encefalopatijo pri govedu (v nadaljevanju: testi na BSE).

               5

               V obdobju od 1. januarja do 31. decembra 2001 je stroške testov na BSE v celoti financirala državna blagajna.

               6

               Od 1. januarja 2002 do 30. junija 2004 je te teste vnaprej plačeval Bureau d’intervention et de restitution belge (belgijski urad za intervencije in nadomestila, BIRB, Belgija), zvezna javna ustanova s pravno osebnostjo.

               7

               Od 1. julija 2004 do 30. novembra 2004 je teste na BSE vnaprej plačevala Agence fédérale pour la sécurité de la chaîne alimentaire (zvezna agencija za varnost prehranjevalne verige, AFSCA, Belgija), javna ustanova s pravno osebnostjo.

               8

               Komisija je na podlagi pritožb, ki jih je prejela, 27. januarja 2004 Kraljevini Belgiji poslala zahtevo za posredovanje podatkov v zvezi z ukrepi financiranja testov na BSE. Belgijski organi so na to zahtevo odgovorili 6. februarja in 14. maja 2004.

               9

               Kraljevina Belgija je z dopisom z dne 23. januarja 2004 Komisiji priglasila ukrep pomoči, namenjen pokrivanju stroškov odkrivanja BSE pri živalih. S tem ukrepom je bilo predvideno predhodno financiranje stroškov testov na BSE, katerih znesek bi moral biti povrnjen naknadno z dajatvami, podobnimi davku. Po pojasnilih Kraljevine Belgije je priglašeni mehanizem financiranja pomenil zgolj preoblikovanje predloga kraljevega odloka, ki ga je Komisija leta 2001 odobrila, vendar ni bil izveden. Ker se je priglašeni ukrep že izvajal, je bil vpisan v evidenco nepriglašenih pomoči pod številko NN 45/04.

               10

               Belgijski organi so 16. septembra 2004 sporočili nov predlog kraljevega odloka, ki je postal kraljevi odlok z dne 15. oktobra 2004 o financiranju odkrivanja transmisivne spongiformne encefalopatije pri živalih (Moniteur belge z dne 8. novembra 2004, str. 75290). V tem odloku je bil določen sistem plačila 10,70 EUR za vsako govedo, pripeljano v klavnico.

               11

               Komisija je z dopisom z dne 26. novembra 2008 Kraljevino Belgijo obvestila, da bo začela postopek na podlagi člena 108(2) PDEU.

               12

               Komisija je v točki 121 obrazložitve spornega sklepa ugotovila, da je Kraljevina Belgija med 1. januarjem 2003 in 30. junijem 2004 presegla najvišji dovoljeni znesek za financiranje testov na BSE, ki je bil v točki 24 Smernic o TSE določen v višini 40 EUR na test. Komisija je pojasnila, da je bil znesek pomoči, ki je presegal navedeni najvišji dovoljeni znesek, ovrednoten na 6.619.810,74 EUR.

               13

               V točki 92 tega sklepa je namreč Komisija ugotovila, da „[…] ukrepi, ki se financirajo iz državnih sredstev, vključno s prispevki, dajejo kmetom, klavnicam in drugim subjektom, ki predelujejo, pretovarjajo, prodajajo ali tržijo proizvode iz goveda, za katero so na podlagi veljavne zakonodaje obvezni testi na BSE, selektivno prednost, ker nižajo stroške, ki bremenijo te prejemnike. Te prednosti niso dodeljene z neposrednimi plačili, ampak tako, da stroške testov na BSE prevzamejo javni organi, ki te stroške plačajo neposredno laboratorijem, ki teste opravijo na zahtevo klavnic, račune pa izdajo AFSCA.“

               14

               Komisija je v točkah 99 in 100 obrazložitve spornega sklepa na eni strani ugotovila, da je financiranje testov na BSE s prispevki pomenilo pomoč iz državnih sredstev kmetom, klavnicam in drugim subjektom, ki predelujejo, pretovarjajo, prodajajo ali tržijo proizvode iz goveda, za katero so na podlagi veljavne zakonodaje obvezni testi na BSE, in na drugi strani, da je ta prednost spadala na področje uporabe člena 107(1) PDEU. Po navedbi, da ji Kraljevina Belgija ni priglasila teh pomoči, je ta institucija poudarila, da so bile navedene pomoči nezakonite.

               15

               V točkah od 126 do 128 obrazložitve spornega sklepa je Komisija glede pomoči, izplačanih med 1. januarjem 2003 in 30. junijem 2004, preučila sistem izterjave pomoči prek prispevkov za financiranje AFSCA, ki ga je predlagala Kraljevina Belgija, ki je navedla, da je bil ta celostni pristop uporabljen, ker je bila posamična izterjava teh pomoči v praksi težko izvedljiva.

               16

               Komisija je v točki 129 obrazložitve spornega sklepa poudarila, da sistem izterjave pomoči, ki ga je tako izvedla Kraljevina Belgija, ni skladen z zahtevami za vračilo nezakonitih in z notranjim trgom nezdružljivih pomoči, ker v nasprotju z ustaljeno sodno prakso Sodišča dejanskega prejemnika teh pomoči ni zavezoval, da sam vrne prednost, ki jo je užival na trgu pred konkurenti.

               17

               Glede na zgoraj navedeno je Komisija s spornim sklepom, o katerem je bila Kraljevina Belgija uradno obveščena 28. julija 2011, odločila:

                  „Člen 1

               1.   Ukrepi, ki se financirajo iz plačil, niso pomoči.
               2.   Financiranje testov na BSE iz državnih sredstev je pomoč kmetom, klavnicam in drugim subjektom, ki predelujejo, pretovarjajo, prodajajo ali tržijo proizvode iz goveda, za katero so obvezni testi na BSE, ki je združljiva z notranjim trgom v obdobjih od 1. januarja 2001 do 31. decembra 2002 ter od 1. julija 2004 do 31. decembra 2005.
               3.   Financiranje testov na BSE iz državnih sredstev v obdobju od 1. januarja 2003 do 30. junija 2004 je pomoč kmetom, klavnicam in drugim subjektom, ki predelujejo, pretovarjajo, prodajajo ali tržijo proizvode iz goveda, za katero so obvezni testi na BSE, ki je združljiva z notranjim trgom za zneske do 40 EUR na test. Zneski, ki presegajo 40 EUR na test, niso združljivi z notranjim trgom in jih je treba vrniti, razen pomoči za posebne projekte, ki so ob dodelitvi izpolnjevale vse pogoje iz veljavne uredbe o pomočeh de minimis.
               4.   Belgija je v obdobju od 1. januarja 2001 do 30. junija 2004 nezakonito izvajala pomoč za financiranje testov na BSE v nasprotju s členom 108(3) PDEU.

                  Člen 2

               1.   Belgija sprejme potrebne ukrepe za izterjavo nezakonitih in nezdružljivih pomoči iz člena 1(3) in (4) od prejemnikov teh pomoči.
               2.   Pomoči, ki jih je treba vrniti, vključujejo obresti od datuma, ko so bile dane na razpolago prejemnikom, do datuma njihovega vračila.
               3.   Obresti se izračunajo z obrestnoobrestnim računom v skladu s poglavjem V Uredbe [Komisije] (ES) št. 794/2004 [z dne 21. aprila 2004 o izvajanju Uredbe št. 659/1999 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 4, str. 3)].
               4.   Vračilo se opravi takoj in v skladu s postopki nacionalnega prava, če ti omogočajo takojšnjo in učinkovito izvršitev tega sklepa.

                  Člen 3

               Vračilo pomoči iz člena 1(3) in (4) se izvede takoj in učinkovito.
               Belgija zagotovi, da se ta sklep izvede v štirih mesecih od datuma njegove priglasitve.

                  Člen 4

               1.   V dveh mesecih po priglasitvi tega sklepa Belgija predloži Komisiji naslednje informacije:

                        (a)

                        seznam prejemnikov, ki so prejeli pomoč na podlagi člena 1(3) in (4) in skupni znesek pomoči, ki ga je prejel vsak izmed njih;

                        (b)

                        skupni znesek (glavnica in obresti vračila), ki ga je treba izterjati od prejemnikov;

                        (c)

                        podroben opis že sprejetih ali načrtovanih ukrepov za uskladitev s to odločbo;

                        (d)

                        dokumente, ki dokazujejo, da je bilo prejemnikom odrejeno vračilo pomoči.

                  2.   Belgija obvešča Komisijo o napredku glede sprejetih nacionalnih ukrepov za izvajanje tega sklepa, dokler se vračanje pomoči iz člena 1(3) in (4) ne konča.
               3.   Po dvomesečnem obdobju iz odstavka 1 Belgija na zahtevo Komisije predloži poročilo o že sprejetih in načrtovanih ukrepih za uskladitev s tem sklepom. V tem poročilu navede tudi podrobne informacije o zneskih pomoči in obrestih vračila, ki so jih prejemniki že vrnili.

                  Člen 5

               Ta sklep je naslovljen na Kraljevino Belgijo.“

         Predhodni postopek

               18

               Kraljevina Belgija je 27. septembra 2011 Komisiji sporočila svoje nestrinjanje s spornim sklepom.

               19

               V ta namen je najprej navedla, da vztraja pri tem, da financiranje stroškov testiranja na BSE ni državna pomoč, ker „nobeno pravilo Unije državam članicam ne nalaga, da od gospodarskih subjektov, zlasti tistih, ki delujejo v kmetijskem sektorju, delno ali v celoti izterjajo stroške testiranja na BSE“. Kraljevina Belgija je nato poudarila pomen preiskave, ki so jo organi za konkurenco tedaj vodili zaradi suma protikonkurenčnih ravnanj laboratorijev pri testiranju na BSE.

               20

               Kar zadeva izvršitev spornega sklepa, je zatrdila, da glede na širok krog oseb, ki so v členu 1 opredeljene kot prejemniki nezakonitih in z notranjim trgom nezdružljivih pomoči – in sicer kmetje, klavnice in drugi subjekti, ki predelujejo, pretovarjajo, prodajajo ali tržijo proizvode iz goveda, za katero so obvezni testi na BSE – ni bilo mogoče „najti objektivne povezave med testirano živaljo, ki je bila prvotno testirana na [BSE], in prejemniki v vseh fazah do prodaje končnega proizvoda“.

               21

               Kraljevina Belgija je nazadnje navedla, da je za ugotovitev, da navedenih pomoči v skladu s pravilom de minimis ni treba izterjati, vsekakor dovolj znesek navedenih pomoči enako razdeliti med šestimi zadevnimi sektorji (rejci, prodajalci živih živali, klavnice, proizvodnja in predelava proizvodov, trgovina na debelo, prodaja na drobno) in ga deliti s številom gospodarskih subjektov, ki delujejo v vsakem sektorju.

               22

               Komisija je 18. julija 2012 Kraljevino Belgijo obvestila, da je prejemnik pomoči „izvajalec, za katerega velja obveznost testiranja na BSE in ki mu klavnica zaračuna plačilo za stroške testov na BSE“, in da mora ta država članica „glede zadevnega obdobja preveriti, ali so posamezni prejemniki storitve testiranja na BSE, opravljenega na njihovem govedu, prejeli nezdružljivo pomoč ((to je) nad 40 EUR), ki je presegla prag de minimis“. V zvezi s tem je Komisija predlagala metodo izračuna, po kateri se ob predpostavki, da niso bile dodeljene druge pomoči, znesek de minimis deli z zneskom, ki presega prag 40 EUR, da se dobi število testov na BSE na izvajalca, nad katerim naj bi pomoč presegala dovoljene pragove.

               23

               Po več izmenjavah dopisov, ki so se nanašali predvsem na metodo izračuna za določitev zneskov pomoči, ki jih je treba izterjati, je Komisija 19. decembra 2014 vložila to tožbo, ker je menila, da Kraljevina Belgija ni sprejela potrebnih ukrepov za uskladitev s spornim sklepom.

               24

               Po vložitvi te tožbe je Splošno sodišče Evropske unije s sodbo z dne 25. marca 2015, Belgija/Komisija (T‑538/11, EU:T:2015:188), ničnostno tožbo, ki jo je Kraljevina Belgija predhodno vložila zoper sporni sklep, zavrnilo. S sodbo z dne 30. junija 2016, Belgija/Komisija (C‑270/15 P, EU:C:2016:489), je Sodišče zavrnilo pritožbo Kraljevine Belgije zoper to sodbo Splošnega sodišča.

         Tožba
      Trditve strank

               25

               Komisija navaja, da v štirih mesecih od datuma priglasitve spornega sklepa, to je najpozneje do 28. novembra 2011, ni prišlo do nobene izterjave zadevnih pomoči, poleg tega pa Kraljevina Belgija ni predložila dokaza, da je bila absolutno nemožna izvršiti ta sklep.

               26

               Komisija v zvezi s tem trdi, da sporni sklep v nasprotju z navedbami Kraljevine Belgije omogoča opredelitev prejemnikov nezakonitih in z notranjim trgom nezdružljivih pomoči. Ta sklep naj se namreč na kmete, klavnice in druge subjekte, ki predelujejo, pretovarjajo, prodajajo ali tržijo proizvode iz goveda, ne bi nanašal na splošno, temveč naj bi podrobneje določal, da so prejemniki pomoči tiste izmed teh oseb, za katere so testi na BSE obvezni in ki jim je prejetje teh pomoči omogočilo znižanje stroškov obratovanja.

               27

               Dejanski prejemniki nezakonitih in z notranjim trgom nezdružljivih pomoči naj bi bili v večini primerov in ob neobstoju posebnih okoliščin primarni proizvajalci, vendar bi lahko v drugih okoliščinah in odvisno od primera to lahko bili tudi klavnice, subjekti, ki so predelali ali pretovorili žival, ali subjekti, ki so prodali ali tržili proizvode iz goveda.

               28

               Ta institucija dodaja, da je Kraljevini Belgiji med celotnim dopisovanjem predlagala praktične in uresničljive metode izvršitve spornega sklepa ter da se v nasprotju s trditvami te države njeno stališče glede oseb, ki bi jih bilo treba v smislu tega sklepa šteti za prejemnike pomoči, ki so bile razglašene za nezakonite in nezdružljive z notranjim trgom, ni nikoli spreminjalo.

               29

               Poudarja, da se Kraljevina Belgija ne more sklicevati na uredbe o pomočeh de minimis, ker ni opredelila posameznih prejemnikov pomoči in zato na eni strani ne more dokazati, da skupni znesek teh pomoči ni presegel zgornje meje, dovoljene z navedenimi uredbami, in na drugi, da so bili upoštevani vsi drugi pogoji, določeni s temi uredbami.

               30

               Komisija dodaja, da se Kraljevina Belgija napačno sklicuje na absolutno nemožnost izvršitve spornega sklepa in napačno trdi, da je med celotnim postopkom izkazovala visoko stopnjo lojalnosti, saj je ta država vseskozi nasprotovala izvršitvi spornega sklepa z njemu nasprotnimi utemeljitvami.

               31

               Kraljevina Belgija v odgovor navaja, prvič, da financiranja testov na BSE ni mogoče opredeliti kot državne pomoči, ker obveznost tega testiranja temelji na varovanju javnega zdravja, in naj ga zato ne bi bilo mogoče obravnavati kot stroške, ki običajno bremenijo proračun podjetja.

               32

               Drugič, trdi, da obstaja razumna gotovost, da pragovi de minimis niso bili preseženi, zaradi česar nikakor ni kršila obveznosti, ki izhajajo iz spornega sklepa. V zvezi s tem ta država članica navaja, da ker je BSE bolezen, ki je zadevala celotno prehranjevalno verigo od faze proizvodnje do prodaje končnega proizvoda, ni mogoče določiti objektivne povezave med testirano živaljo in različnimi prejemniki v vseh fazah postopka proizvodnje in prodaje končnega proizvoda. Ta država članica naj bi zato v skladu s spornim sklepom, zlasti njegovo točko 92, vedno trdila, da je treba stroške testiranja na BSE prenesti na šest sektorjev, ki so povezani z govejim mesom, in to toliko bolj, ker naj bi povprečni znesek pomoči na prejemnika in sektor – čeprav je bila pomoč, ki jo je treba izterjati, tem sektorjem dodeljena v enakih deležih – ostal precej pod pragovi de minimis, zaradi česar od države ne bi bilo razumno zahtevati, naj izpolni izjemno težke naloge, ki bi bile očitno nepotrebne.

               33

               Kraljevina Belgija dodaja, da bi bilo mogoče to, ali so bili pragovi de minimis preseženi glede vsakega prejemnika pomoči, vsekakor preveriti zgolj, če bi sporni sklep omogočal dejansko opredelitev navedenih prejemnikov, kar pa v obravnavanem primeru ni podano.

               34

               V zvezi s tem zatrjuje obstoj nedoslednosti v spornem sklepu, ki ne omogočajo dokaza, ali je treba nezakonite in nezdružljive pomoči izterjati samo od lastnika živali ali od vseh gospodarskih subjektov, ki sodelujejo v sektorjih, določenih v tem sklepu. Te nedoslednosti naj bi pomenile, da naj bi bilo treba navedeni sklep šteti za neobstoječega ali pa naj bi bil neizvršljiv.

               35

               V zvezi s tem ta država članica trdi, da ji ni mogoče očitati, da naj ne bi lojalno sodelovala s Komisijo, ker je zgolj uporaba celostne metode, ki jo je za izvršitev spornega sklepa priporočala sama, omogočala to izvršitev, česar pa Komisija, ki naj bi nenehno spreminjala svoja pojasnila glede določitve nezakonitih in z notranjim trgom nezdružljivih pomoči, ni dovolila.

         Presoja Sodišča

               36

               Uvodoma je treba ugotoviti, kot je to v točki 55 sklepnih predlogov storil generalni pravobranilec, da Kraljevina Belgija ne zanika, da financiranja, opredeljena kot pomoči v skladu s členom 1(3) in (4) spornega sklepa, niso bila predmet nobenega ukrepa izterjave in da informacije iz člena 4 tega sklepa Komisiji niso bile poslane v predpisanem roku.

               37

               Zato je treba preučiti razloge obrambe, s katerimi Kraljevina Belgija upravičuje neizvršitev tega sklepa.

               38

               V zvezi s tem je treba poudariti, da sta razen v primerih, v katerih je bil sklep o zagotovitvi vračila v skladu s členom 263 PDEU razglašen za ničnega, edina razloga, na katera se država članica lahko sklicuje v obrambi zoper tožbo zaradi neizpolnitve obveznosti, ki jo Komisija vloži na podlagi člena 108(2) PDEU, absolutna nemožnost izvršitve sklepa, ki je nanjo naslovljen (glej sodbo z dne 9. julija 2015, Komisija/Francija, C‑63/14, EU:C:2015:458, točka 48 in navedena sodna praksa), in neobstoj sklepa o zagotovitvi vračila, če se predpostavlja, da navedeni sklep vsebuje posebej hude in očitne napake (glej v tem smislu sodbi z dne 10. oktobra 2013, Komisija/Italija, C‑353/12, neobjavljena, EU:C:2013:651, točka 43, in z dne 22. marca 2001, Komisija/Francija, C‑261/99, EU:C:2001:179, točka 19).

               39

               Kar zadeva trditev v zvezi z nepravilno opredelitvijo financiranja testov na BSE kot državnih pomoči, zadostuje ugotovitev, da se s to trditvijo v bistvu izpodbija sam obstoj državne pomoči in tako veljavnost spornega sklepa, ne da bi se zatrjevalo, da je ta neobstoječ. Na navedeno trditev se je zato mogoče sklicevati zgolj v postopkovnem okviru spora zaradi ničnostne tožbe, kot je določen v členu 263 PDEU (glej v tem smislu sodbo z dne 12. februarja 2015, Komisija/Francija, C‑37/14, neobjavljena, EU:C:2015:90, točka 77 in navedena sodna praksa).

               40

               Vsekakor je treba poudariti, da je ta trditev že bila preučena in zavrnjena v točkah od 79 do 81 sodbe z dne 25. marca 2015, Belgija/Komisija (T‑538/11, EU:T:2015:188), s katero je Splošno sodišče zavrnilo ničnostno tožbo Kraljevine Belgije zoper sporni sklep, in da je bila ta sodba potrjena s sodbo Sodišča z dne 30. junija 2016, Belgija/Komisija (C‑270/15 P, EU:C:2016:489).

               41

               Iz zgornjih preudarkov izhaja, da trditev, ki se nanaša na nepravilno opredelitev financiranja testov na BSE kot državnih pomoči, ni dopustna.

               42

               V zvezi s trditvijo Kraljevine Belgije, da naj bi bil sporni sklep, če bi bilo treba zadevno pomoč izterjati izključno od kmetov, neobstoječ, je treba poudariti, da ta sklep tako v točkah 90, 92 in 99 obrazložitve kot v členu 1(3) določa, da so prejemniki pomoči tisti, ki so morali opraviti obvezno testiranje na BSE.

               43

               Iz tega izhaja, da je sporni sklep, čeprav prejemnikov ni natančneje opredelil po določenem sektorju ali na podlagi objektivnih značilnosti, drugačnih od tiste iz prejšnje točke, vendarle omogočal določitev prejemnikov nezakonitih in z notranjim trgom nezdružljivih pomoči, ne da bi te prejemnike omejil na kmete. Tega sklepa zato ni mogoče šteti za neobstoječega.

               44

               V zvezi s trditvijo glede težav pri opredelitvi dejanskih prejemnikov zadevne pomoči, ki je bila podana za primer, da obveznost izterjave te pomoči ne bi bila omejena na kmete, je treba opozoriti, da strah pred notranjimi težavami, čeprav so nepremostljive, v zvezi s preverjanjem položaja vsakega podjetja, ki ga zadeva izterjava nezakonitih pomoči, ali v zvezi s široko razpršenostjo sistema pomoči v nacionalnem proizvodnem tkivu ne more utemeljiti tega, da država članica ne spoštuje obveznosti, ki jih ima na podlagi prava Unije (glej v tem smislu sodbo z dne 1. aprila 2004, Komisija/Italija, C‑99/02, EU:C:2004:207, točki 22 in 23 ter navedena sodna praksa).

               45

               V obravnavanem primeru pa Kraljevina Belgija ni dokazala, da dejanskih prejemnikov zadevne pomoči ni bilo mogoče opredeliti. Lahko bi se namreč na primer obrnila na laboratorije ali izvajalce, pri katerih so bili odvzeti vzorci za teste BSE, torej na subjekte iz točke 25 Smernic TSE, da bi določila druge izvajalce, ki jim je bila navedena pomoč dodeljena.

               46

               Glede trditve o nepreseganju pragov de minimis je treba opozoriti, da je treba za določitev prejemnika državne pomoči opredeliti podjetja, ki so imela od nje dejansko korist (sodbi z dne 3. julija 2003, Belgija/Komisija, C‑457/00, EU:C:2003:387, točka 55, in z dne 21. decembra 2016, Komisija/Aer Lingus in Ryanair Designated Activity, C‑164/15 P in C‑165/15 P, EU:C:2016:990, točka 90 in navedena sodna praksa). Ta sodna praksa izključuje možnost, da se znesek pomoči, ki jih je treba izterjati, izračuna tako, da se skupni znesek teh pomoči po enakih delih razdeli med gospodarske sektorje, ki so opredeljeni v spornem sklepu, kar za dokaz nepreseganja pragov de minimis predlaga Kraljevina Belgija.

               47

               Poleg tega mora v skladu s sodno prakso Sodišča zadevna država članica – čeprav mora Komisija dokazati obstoj zatrjevane neizpolnitve obveznosti izterjave s tem, da Sodišču predloži vse potrebne dokaze, da lahko preveri obstoj te neizpolnitve obveznosti, ne da bi se lahko oprla na kakršno koli domnevo – kadar je bila ugotovljena neizterjava dela ali celote zadevnih pomoči, utemeljiti razloge, iz katerih se ta izterjava glede nekaterih prejemnikov ne bi zahtevala (sodba z dne 12. februarja 2015, Komisija/Francija, C‑37/14, neobjavljena, EU:C:2015:90, točka 71). Belgijska vlada pa razen metode izračuna, ki jo sodna praksa, navedena v prejšnji točki, izključuje, ne zagotovi nobenih natančnih in konkretnih podatkov, na podlagi katerih bi bilo mogoče ugotoviti, da so glede zadevnih prejemnikov spoštovani pragovi de minimis.

               48

               Glede na vse navedeno je treba ugotoviti, da Kraljevina Belgija s tem, da ni sprejela vseh potrebnih ukrepov za to, da bi od prejemnikov izterjala državne pomoči, ki so bile v členu 1(3) in (4) spornega sklepa razglašene za nezakonite in nezdružljive z notranjim trgom, in s tem, da Komisije ni obvestila o sprejetih ukrepih za uskladitev s tem sklepom, ni izpolnila obveznosti, ki jih ima na podlagi člena 288, četrti odstavek, PDEU in členov od 2 do 4 navedenega sklepa.

         Stroški

               49

               V skladu s členom 138(1) Poslovnika Sodišča se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki. Komisija je predlagala, naj se Kraljevini Belgiji naloži plačilo stroškov, in ker slednja s predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.

               Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:

                           1.

                           Kraljevina Belgija s tem, da ni sprejela vseh potrebnih ukrepov, da bi od prejemnikov izterjala državne pomoči, ki so bile v členu 1(3) in (4) Sklepa Komisije 2011/678/EU z dne 27. julija 2011 o državni pomoči, ki jo je Belgija izvedla za financiranje testiranja na transmisivno spongiformno encefalopatijo (TSE) pri govedu (državna pomoč C 44/08 (ex NN 45/04)), razglašene za nezakonite in nezdružljive z notranjim trgom, in s tem, da Evropske komisije ni obvestila o sprejetih ukrepih za uskladitev s tem sklepom, ni izpolnila obveznosti, ki jih ima na podlagi člena 288, četrti odstavek, PDEU in na podlagi členov od 2 do 4 navedenega sklepa.

                           2.

                           Kraljevini Belgiji se naloži plačilo stroškov.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: francoščina.


title: Sodba Sodišča (peti senat) z dne 5. marca 2015.#Modelo Continente Hipermercados SA proti Autoridade Para As Condições de Trabalho – Centro Local do Lis (ACT).#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunal do Trabalho de Leiria.#Predhodno odločanje – Ureditev združitev delniških družb – Direktiva 78/855/EGS – Združitev s prevzemom – Člen 19 – Učinki – Prenos vseh sredstev in obveznosti prevzete družbe na prevzemno družbo – Kršitev, ki jo je prevzeta družba storila pred prevzemom – Ugotovitev kršitve z upravno odločbo po tem prevzemu – Državno pravo – Prenos prekrškovne odgovornosti prevzete družbe – Dopustnost.#Zadeva C-343/13.

text:
         SODBA SODIŠČA (peti senat)
      z dne 5. marca 2015 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Ureditev združitev delniških družb — Direktiva 78/855/EGS — Združitev s prevzemom — Člen 19 — Učinki — Prenos vseh sredstev in obveznosti prevzete družbe na prevzemno družbo — Kršitev, ki jo je prevzeta družba storila pred prevzemom — Ugotovitev kršitve z upravno odločbo po tem prevzemu — Državno pravo — Prenos prekrškovne odgovornosti prevzete družbe — Dopustnost“
      V zadevi C‑343/13,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Tribunal do Trabalho de Leiria (Portugalska) z odločbo z dne 14. marca 2013, ki je prispela na Sodišče 24. junija 2013, v postopku

         Modelo Continente Hipermercados SA

      proti

         Autoridade para as Condições de Trabalho – Centro Local do Lis (ACT),

      SODIŠČE (peti senat),
      v sestavi T. von Danwitz, predsednik senata, C. Vajda (poročevalec), A. Rosas, E. Juhász in D. Šváby, sodniki,
      generalni pravobranilec: M. Wathelet,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 3. septembra 2014,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Modelo Continente Hipermercados SA D. Abrunhosa e Sousa, advogado,

               —

               za portugalsko vlado M. Perestrelo de Oliveira, nato L. Inez Fernandes in F. Figueiroa Quelhas, agenti,

               —

               za nemško vlado T. Henze in D. Kuon, agenta,

               —

               za madžarsko vlado K. Szíjjártó, agentka,

               —

               za avstrijsko vlado C. Pesendorfer, agentka,

               —

               za Evropsko komisijo P. Guerra e Andrade in H. Støvlbæk, agenta,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 12. novembra 2014
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 19(1) Tretje direktive Sveta z dne 9. oktobra 1978 o združitvi delniških družb, ki temelji na členu 54(3)(g) Pogodbe (78/855/EGS) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 42), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/109/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. septembra 2009 (UL L 259, str. 14, v nadaljevanju: Direktiva 78/855).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Modelo Continente Hipermercados SA (v nadaljevanju: MCH) in Autoridade para as Condições de Trabalho – Centro Local do Lis (ACT) (organ, pristojen za nadzor nad delovnimi pogoji – Centro Local do Lis) glede odločbe, s katero je ta organ družbo MCH sankcioniral za kršitve portugalskega delovnega prava, ki jih je storila družba Good and Cheap – Comércio Retalhista SA (v nadaljevanju: Good and Cheap), preden jo je prevzela družba MCH.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               V tretji in šesti uvodni izjavi Direktive 78/855 je bilo navedeno:
               „[…] varstvo interesov družbenikov in tretjih oseb zahteva, da se zakonodaja držav članic v zvezi z združitvijo delniških družb uskladi in bi morala zakonodaja vseh držav članic vsebovati določbe o združitvi;
               […]
               […] upniki, z imetniki zadolžnic vred, in osebe, ki imajo druge zahtevke do družb, ki so se združile, [morajo biti] zaščiteni, tako da združitev ne škoduje njihovim interesom“.

               4

               Člen 3(1) te direktive je določal:
               „V tej direktivi ‚združitev s pripojitvijo‘ pomeni postopek[,] po katerem ena ali več družb preneha brez likvidacije in s katero se prenese na drugo družbo vso njihovo premoženje, sredstva in obveznosti, v zamenjavo za delnice prevzemne družbe, ki se izdajo delničarjem prevzete družbe ali družb, in za morebitno gotovinsko plačilo, ki ne presega 10 % nominalne vrednosti tako izdanih delnic, ali če nimajo nominalne vrednosti, njihove računovodske vrednosti.“

               5

               Člen 13(1) in (2) navedene direktive je določal:
               „1.   Zakonodaja držav članic mora predvideti ustrezen sistem za varstvo interesov upnikov družb, ki se združujejo, katerih zahtevki so starejšega datuma kakor objava načrta združitve in še niso zapadli do dneva te objave.
               2.   V ta namen zakonodaja držav članic določi vsaj to, da imajo ti upniki pravico do ustreznih zaščitnih ukrepov, če je takšna zaščita potrebna zaradi finančnega položaja družb, ki se združujejo, in če ti upniki še niso tako zaščiteni.
               Države članice določijo pogoje za zaščito iz odstavka 1 in prvega pododstavka tega odstavka. V vsakem primeru države članice zagotovijo, da lahko upniki pri ustreznem upravnem ali sodnem organu zaprosijo za zadostne zaščitne ukrepe, če lahko verodostojno prikažejo, da je zaradi združitve ogrožena varnost njihovih zahtevkov in da družba ni zagotovila ustreznih zaščitnih ukrepov.“

               6

               Člen 19(1) te direktive je določal:
               „Združitev mora imeti ipso jure in sočasno naslednje posledice:

                        (a)

                        prenos vseh sredstev in obveznosti prevzete družbe, med prevzeto in prevzemno družbo ter glede tretjih oseb na prevzemno družbo;

                        (b)

                        delničarji prevzete družbe postanejo delničarji prevzemne družbe;

                        (c)

                        prevzeta družba preneha obstajati.“

               7

               Direktiva 78/855 je bila s 1. julijem 2011 razveljavljena z Direktivo 2011/35/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. aprila 2011 o združitvi delniških družb (UL L 110, str. 1). Kot je razvidno iz uvodne izjave 1 te direktive, je njen namen zaradi jasnosti in racionalnosti kodificirati Direktivo 78/855, ki je bila večkrat bistveno spremenjena. Člen 19(1) Direktive 2011/35 povsem povzema člen 19(1) Direktive 78/855.

         Portugalsko pravo

               8

               Člen 112 zakonika o gospodarskih družbah (Código das Sociedades Comerciais, v nadaljevanju: CSC) določa:
               „Z vpisom združitve v register gospodarskih družb:

                        (a)

                        prenehajo prevzete družbe ali v primeru ustanovitve nove družbe vse družbe, ki so se spojile, pri čemer vse pravice in obveznosti preidejo na prevzemno ali novo družbo;

                        (b)

                        družbeniki družb, ki so prenehale, postanejo družbeniki prevzemne ali nove družbe“.

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               9

               ACT je 15. februarja 2011 opravil inšpekcijski nadzor evidence delovnih ur, ki so jih delavci družbe Good and Cheap opravili v decembru 2010 in januarju 2011. ACT je ugotovil kršitve določb portugalskega delovnega prava glede števila zaporednih ur, ki so jih opravili nekateri delavci, in v nekaterih primerih glede števila ur počitka med obdobji dela.

               10

               Iz spisa, predloženega Sodišču, je razvidno, da sta 22. februarja 2011 družbi MCH in Good and Cheap pri pristojni službi registra gospodarskih družb priglasili načrt združitve, ki je bil objavljen na spletni strani publikacij ministrstva za pravosodje.

               11

               ACT je 7. marca 2011 pripravil dva uradna zaznamka v zvezi s tem, da je družba Good and Cheap storila navedene kršitve. Vendar pa ju je vročil šele 4. aprila 2011.

               12

               31. marca 2011 je bila v register vpisana združitev družb s prenosom premoženja družbe Good and Cheap na družbo MCH, kar je povzročilo prenehanje prvonavedene družbe zaradi njene pripojitve drugonavedeni družbi.

               13

               ACT je z odločbo z dne 24. septembra 2012 potrdil zgoraj navedena zapisnika in družbi MCH naložil globe za vsakega od zadevnih prekrškov.

               14

               Družba MCH je v pritožbi zoper to odločbo pred Tribunal do Trabalho de Leiria sprožila vprašanje skladnosti člena 112 CSC, kot ga je razlagal ACT, s členom 19 Direktive 2011/35. V zvezi s tem se navedeno sodišče sprašuje, ali lahko pri združitvi s prevzemom prenos vseh sredstev in obveznosti prevzete družbe na prevzemno družbo, kot je določen v členu 1(a) navedenega člena, izključuje prenos odgovornosti za plačilo glob, naloženih za kršitve prekrškovnih določb, ki jih je pred to združitvijo storila prevzeta družba, na prevzemno družbo.

               15

               V teh okoliščinah je Tribunal do Trabalho de Leiria prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali združitev družb ob upoštevanju prava [Unije], zlasti [člena 19(1)(a) Direktive 2011/35], vključuje prenos odgovornosti za prekršek na prevzemno družbo za ravnanja, ki jih je storila prevzeta družba pred vpisom združitve v register gospodarskih družb?

                        2.

                        Ali je mogoče za namene uporabe Direktive 2011/35 prekrškovno sankcijo šteti za terjatev tretje osebe (v tem primeru države zaradi kršitve pravil delovnega prava), pri čemer se navedena terjatev (globa za prekršek) države prenese na prevzemno družbo?

                        3.

                        Ali razlaga, da člen 112 CSC ne pomeni ustavitve postopka v zvezi s prekrškom, storjenim pred združitvijo, niti neveljavnosti naložene globe ali globe, ki jo je treba naložiti, ni v nasprotju z Direktivo 2011/35, ki določa učinke združitve družb, in ali se s tem določba ne razlaga široko v nasprotju z načeli prava [Unije], zlasti členom 19 [te] direktive?

                        4.

                        Ali ni ta razlaga kršitev načela, da ni prekrška brez (omiljene) objektivne ali krivdne odgovornosti prevzemne družbe?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Dopustnost

               16

               Nemška in avstrijska vlada v svojih pisnih stališčih izražata pomisleke glede dopustnosti nekaterih vprašanj, ki jih je postavilo predložitveno sodišče. Nemška vlada meni, da se tretje in četrto vprašanje nanašata na razlago nacionalnega prava. Avstrijska vlada pa trdi, da se drugo vprašanje nanaša na položaj, v katerem – v nasprotju z dejanskim stanjem v postopku v glavni stvari – je bila globa že naložena pred združitvijo, in je zato hipotetično. Poleg tega naj vprašanje kazenske odgovornosti, izpostavljeno v četrtem vprašanju, ne bi bilo urejeno z Direktivo 2011/35 in naj torej ne bi bilo povezano s pravom Unije, kot to zahteva člen 51 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah.

               17

               V zvezi s tem je treba najprej ugotoviti, da čeprav je iz predstavitve dejanskega stanja v glavni stvari, ki jo je navedlo predložitveno sodišče, dejansko razvidno, da so bile globe naložene z odločbo, sprejeto po prevzemu družbe Good and Cheap s strani družbe MCH, pa iz besedila drugega vprašanja ne izhaja, da se to ne nanaša na tak primer. Zato ni mogoče šteti, da je to vprašanje hipotetično.

               18

               Dalje, predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem očitno prosi za razlago ne nacionalnega prava, temveč Direktive 2011/35, natančneje njenega člena 19, da bi ugotovilo, ali je razlaga člena 112 CSC, ki jo je med drugim sprejel ACT, v nasprotju s pravom Unije.

               19

               Nazadnje, kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 34 sklepnih predlogov, se četrto vprašanje dozdevno nanaša na razlago načel portugalskega prava in ne vsebuje nobenega sklicevanja na pravo Unije. Spomniti je treba, da v skladu z ustaljeno sodno prakso postopek iz člena 267 PDEU temelji na jasni delitvi funkcij med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, ki je pristojno le za odločanje o razlagi ali veljavnosti aktov Unije, na katere se nanaša ta člen. V tem okviru ni dolžnost Sodišča, da presoja razlago določb nacionalnega prava, niti da razsoja o tem, ali je razlaga nacionalnega sodišča pravilna (glej sodbo Texdata Software, C‑418/11, EU:C:2013:588, točka 28 in navedena sodna praksa).

               20

               Iz tega izhaja, da so vprašanja, ki jih je postavilo predložitveno sodišče, z izjemo četrtega vprašanja, dopustna.

         Utemeljenost

               21

               Uvodoma je treba poudariti, da Direktiva 2011/35, na razlago katere se nanašajo prva tri vprašanja, v času nastanka dejstev v postopku v glavni stvari še ni veljala. V teh okoliščinah je treba predložena vprašanja preučiti izključno z vidika določb Direktive 78/855.

               22

               Zato je treba šteti, da predložitveno sodišče s prvimi tremi vprašanji, ki jih je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 19(1) Direktive 78/855 razlagati tako, da „združitev s pripojitvijo“ v smislu člena 3(1) te direktive povzroči prenos obveznosti plačila globe, naložene z dokončno odločbo po tej združitvi za kršitve delovnega prava, ki jih je prevzeta družba storila pred navedeno združitvijo, na prevzemno družbo.

               23

               V skladu s členom 19(1)(a) Direktive 78/855 združitev ipso jure povzroči prenos vseh sredstev in obveznosti prevzete družbe na prevzemno družbo.

               24

               Za odgovor na vprašanja, ki jih je postavilo predložitveno sodišče, je torej treba preučiti, ali je treba prekrškovno odgovornost družbe, ki natančneje pomeni obveznost plačila globe, določene po združitvi s pripojitvijo te družbe za kršitve, storjene pred navedeno združitvijo, v smislu navedene določbe šteti kot del obveznosti te družbe.

               25

               Med zainteresiranimi subjekti iz člena 23 Statuta Sodišča Evropske unije, ki so se izjavili o tem vprašanju, ni sporno, da je globa, ki je bila z dokončno odločbo določena pred združitvijo dveh družb, vendar še ni bila plačana, del obveznosti prevzete družbe, ker je za znesek take globe treba šteti, da pomeni dolg te družbe do zadevne države članice. V zvezi s položajem v postopku v glavni stvari, torej položajem, v katerem je bila globa določena šele po združitvi zadevnih družb iz postopka v glavni stvari, pa le portugalska in madžarska vlada ter Evropska komisija menijo, da obveznost plačila take globe spada med obveznosti prevzete družbe, medtem ko družba MCH in nemška vlada zagovarjata nasprotno stališče.

               26

               V zvezi s tem je treba poudariti, da Direktiva 78/855 pojma „sredstva in obveznosti“, kot je med drugim naveden v njenem členu 19(1)(a), ne opredeljuje. Poleg tega ta določba za tako opredelitev ne vsebuje nobenega napotila na pravo držav članic.

               27

               V skladu z ustaljeno sodno prakso pa iz zahtev po enotni uporabi prava Unije in načelu enakosti izhaja, da se pojmi iz posameznih določb prava Unije, ki za določitev njihovega pomena in obsega ne napotujejo izrecno na pravo držav članic, navadno v vsej Uniji razlagajo neodvisno in enotno, ob upoštevanju konteksta določbe in namena zadevne zakonodaje (glej zlasti sodbi Fish Legal in Shirley, C‑279/12, EU:C:2013:853, točka 42, in Deckmyn in Vrijheidsfonds, C‑201/13, EU:C:2014:2132, točka 14).

               28

               Kar zadeva kontekst, v katerega se umešča pojem „obveznost“, člen 19(1) Direktive 78/855 določa, da združitev s prevzemom povzroči ipso jure in s tem avtomatično ne le prenosa vseh sredstev in obveznosti prevzete družbe na prevzemno družbo, temveč tudi – v skladu s točko (c) te določbe – prenehanje obstoja prevzete družbe. Iz tega sledi, da bi brez prenosa prekrškovne odgovornosti kot elementa obveznosti prevzete družbe na prevzemno družbo ta odgovornost prenehala.

               29

               Kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 61 sklepnih predlogov, bi bilo takšno prenehanje v nasprotju s samo naravo združitve s pripojitvijo, kot je opredeljena v členu 3(1) Direktive 78/855, saj taka združitev glede na besedilo te določbe pomeni prenos vsega premoženja prevzete družbe na prevzemno družbo po prenehanju brez likvidacije.

               30

               Zgornjo razlago pojma obveznosti potrjuje preučitev namena Direktive 78/855. V zvezi s tem je iz njene tretje uvodne izjave razvidno, da je cilj uskladitve zakonodaj držav članic v zvezi z združitvijo delniških družb z uvedbo instituta združitve v pravo teh držav članic zlasti varstvo interesov družbenikov in tretjih oseb pri združitvi s pripojitvijo.

               31

               Pojem tretje osebe pa je širši od pojma „upniki, z imetniki zadolžnic vred, in osebe, ki imajo druge zahtevke do družb, ki so se združile“, uporabljenega v šesti uvodni izjavi, pri čemer za te upnike in osebe z drugimi zahtevki veljajo nekateri posebni varstveni ukrepi, določeni v členih od 13 do 15 Direktive 78/855.

               32

               Šteti je torej treba, da med tretje osebe, katerih interese ščiti ta direktiva, spadajo subjekti, ki jih na dan združitve še ni mogoče opredeliti kot upnike ali osebe, ki imajo druge zahtevke, vendar jih je kot take mogoče opredeliti po tej združitvi zaradi okoliščin, ki so nastale pred navedeno združitvijo in kot je kršitev delovnega prava, ki so z odločbo ugotovljene šele po tej združitvi. Če prenosa prekrškovne odgovornosti prevzete družbe, ki zajema plačilo globe za take kršitve, na prevzemno družbo ne bi bilo, interes države članice, katere pristojni organi so naložili to globo, ne bi bil zavarovan.

               33

               V tem okviru je treba ugotoviti, kot so navedle portugalska in madžarska vlada ter Komisija, da če bi bil prenos take odgovornosti izključen, bi združitev za dano družbo pomenila sredstvo, s katerim bi se lahko izognila posledicam kršitev, ki jih je storila, in to v škodo zadevne države članice ali drugih morebitnih zainteresiranih subjektov.

               34

               Tega sklepa ne omaja trditev družbe MCH, da je prenos prekrškovne odgovornosti prevzete družbe z združitvijo v nasprotju z interesi upnikov in delničarjev prevzemne družbe, ker naj ti ne bi bili zmožni oceniti gospodarskih in premoženjskih posledic te združitve. Namreč, na eni strani morajo navedeni upniki na podlagi člena 13(2) Direktive 78/855 imeti pravico pridobiti ustrezno varstvo, kadar je zaradi finančnega stanja družb, ki se združujejo, takšno varstvo nujno, po potrebi s predložitvijo zadeve pristojnemu upravnemu ali pravosodnemu organu zaradi pridobitve takega varstva. Na drugi strani, kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 61 sklepnih predlogov, se lahko delničarji prevzemne družbe med drugim zavarujejo z vključitvijo klavzule o razkritju in jamstvih v sporazum o združitvi. Poleg tega prevzemni družbi nič ne preprečuje, da pred prevzemom opravi podrobno revizijo ekonomskega in pravnega položaja družbe, ki jo namerava prevzeti, da bi poleg dokumentov in informacij, ki so na voljo na podlagi zakonodajnih določb, pridobila celovitejši pregled nad obveznostmi te družbe.

               35

               Na prvo, drugo in tretje vprašanje je torej treba odgovoriti, da je treba člen 19(1) Direktive 78/855 razlagati tako, da „združitev s pripojitvijo“ v smislu člena 3(1) navedene direktive povzroči prenos obveznosti plačila globe, naložene z dokončno odločbo po tej združitvi za kršitve delovnega prava, ki jih je prevzeta družba storila pred navedeno združitvijo, na prevzemno družbo.

         Stroški

               36

               Ker je ta postopek za stranke v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopkih pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:

                     Člen 19(1) Tretje direktive Sveta z dne 9. oktobra 1978 o združitvi delniških družb, ki temelji na členu 54(3)(g) Pogodbe (78/855/EGS), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/109/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. septembra 2009, je treba razlagati tako, da „združitev s pripojitvijo“ v smislu člena 3(1) navedene direktive povzroči prenos obveznosti plačila globe, naložene z dokončno odločbo po tej združitvi za kršitve delovnega prava, ki jih je prevzeta družba storila pred navedeno združitvijo, na prevzemno družbo.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: portugalščina.


Sodba Sodišča z dne 30. oktobra 1975. # Rey Soda proti Cassa Conguaglio Zucchero. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Pretura di Abbiategrasso - Italija. # Zadeva 23-75.


title: Sodba Sodišča za uslužbence (drugi senat) z dne 22. novembra 2007. # José María Carpi Badía proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Javni uslužbenci - Uradniki - Napredovanje. # Zadeva F-110/06.

text:
      SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE (drugi senat)
      z dne 22. novembra 2007
      Zadeva F-110/06
      José María Carpi Badía
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Javni uslužbenci – Uradniki – Napredovanje – Prednostne točke – Nepopoln osebni spis – Opustitev prednostnih točk iz informacijskega sistema, imenovanega ‚Sysper 2‘ – Tehnična okvara – Odbor za napredovanje A* – Dodelitev nižjega števila točk, kot so ga predlagali nadrejeni“
      Predmet: Tožba, vložena na podlagi člena 236 ES in člena 152 AE, s katero J. M. Carpi Badía predlaga razglasitev ničnosti odločbe Komisije,
         s katero mu je bilo dodeljeno nezadostno število prednostnih točk za napredovanje v napredovalnem obdobju 2005, odločbe o
         nenapredovanju v navedenem napredovalnem obdobju in odločbe organa za imenovanja z dne 6. junija 2006 o zavrnitvi njegove
         pritožbe.

      Odločitev: Odločba Komisije, s katero je bilo tožeči stranki dodeljeno premalo prednostnih točk za napredovanje v napredovalnem obdobju
         2005, se razglasi za nično. Odločba Komisije, s katero je bil sprejet seznam uradnikov, ki so napredovali v napredovalnem
         obdobju 2005, ki je bila objavljena v Upravnih obvestilih št. 85‑2005 z dne 23. novembra 2005, se razglasi za nično, ker ne vsebuje imena tožeče stranke. Komisija nosi stroške tožeče
         stranke in svoje stroške.

      Povzetek
      1.      Uradniki – Tožba – Akt, ki posega v položaj – Sistem napredovanja, ki ga je vzpostavila Komisija – Zaključek napredovalnega
            obdobja z aktom, ki vsebuje odločbo o sestavi seznama uradnikov, ki napredujejo, in odločbo o določitvi točk, ki se dodelijo
            uradnikom – Samostojne odločbe, zoper katere se lahko vložijo ločene tožbe ali enotna tožba
      (Kadrovski predpisi za uradnike, členi 45, 90 in 91)
      2.      Uradniki – Napredovanje – Primerjalna ocena uspešnosti
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 45)
      1.      V okviru sistema napredovanja, vzpostavljenega z notranjimi predpisi Komisije, v katerem je akt, s katerim se konča napredovalno
         obdobje, kompleksen, saj obsega dve ločeni odločbi, in sicer odločbo organa za imenovanja o določitvi seznama uradnikov, ki
         napredujejo, in odločbo navedenega organa o določitvi skupnega števila točk za uradnike, na kateri temelji prva zgoraj navedena
         odločba, je ta odločba o določitvi skupnega števila točk samostojen akt, ki je kot tak lahko predmet pritožbe in po potrebi
         tožbe v okviru pravnih sredstev, ki so določena v Kadrovskih predpisih.

      Vendar lahko uradnik, ki ne napreduje zaradi domnevno neupravičene dodelitve nezadostnega števila točk, da bi dosegel prag
         za napredovanje, svojo tožbo vloži hkrati zoper odločbo organa za imenovanja o določitvi skupnega števila točk in odločbo
         o določitvi seznama uradnikov, ki napredujejo. Čeprav je ta akta mogoče dejansko pravno razlikovati in sta lahko predmet ločenih
         predlogov za razglasitev ničnosti, ni sporno, da sta dejansko tesno povezana v primeru zavrnitve napredovanja, saj je taka
         zavrnitev nujno in izključno povezana s skupnim številom točk, dodeljenim uradniku glede na prag za napredovanje.

      (Glej točki 32 in 33.)
      2.      V okviru sistema napredovanja, ki ga je vzpostavila Komisija, pomeni izpustitev zaradi tehnične napake imena uradnika s seznama
         za napredovanje njegovega generalnega direktorata, ki je bil sestavljen računalniško in ga je generalni direktor uporabil
         za dodelitev prednostnih točk generalnega direktorata svojim uradnikom, kršitev postopka, ki vpliva na pravilen potek postopka
         napredovanja. Vendar, da bi ta kršitev postopka lahko povzročila razglasitev ničnosti odločbe, ki je bila naknadno sprejeta
         za odpravo te kršitve in s katero so bile zadevni osebi dodeljene prednostne točke, vendar premalo za zagotovitev njenega
         napredovanja, in odločbe o določitvi seznama uradnikov, ki napredujejo, mora biti dokazano, da bi bila vsebina navedenih odločb
         lahko drugačna, če ne bi bilo te nepravilnosti v postopku.

      Tako je, kadar se primera zadevne osebe ne upošteva pri določitvi formalnih namenov generalnega direktorja njenega generalnega
         direktorata na področju dodeljevanja prednostnih točk, ki je tudi ključna faza v postopku napredovanja, ne da bi bila ta nepravilnost,
         čeprav bi bilo to mogoče, pravno zadostno popravljena tako, da bi odbor za napredovanja pozneje dodelil ustrezno število prednostnih
         točk. Taka nepravilnost namreč lahko škodi interesom zadevnega uradnika in lahko pomeni kršitev postopka napredovanja.

      (Glej točke od 91 do 95 in 102.)
      Napotitev na:
      Sodišče: 23. april 1986, Bernardi proti Parlamentu, 150/84, Recueil, str. 1375, točka 28;
      Sodišče prve stopnje: 23. november 1995, Benecos proti Komisiji, T‑64/94, RecFP, str. I‑A‑257 in II‑769, točka 80; 9. marec
         1999, Hubert proti Komisiji, T‑212/97, RecFP, str. I‑A‑41 in II‑185, točka 53; 13. julij 2000, Hendrickx proti Cedefop, T‑87/99,
         RecFP, str. I‑A‑147 in II‑679, točka 64.


Sodba Splošnega sodišča (drugi senat) z dne 18. julija 2016.#Argus Security Projects Ltd proti Evropski komisiji.#Javna naročila storitev – Opravljanje storitev varovanja v okviru misije Unije za pomoč pri integriranem upravljanju libijskih meja – Zavrnitev ponudbe ponudnika in oddaja naročila drugemu ponudniku – Obveznost obrazložitve.#Zadeva T-266/14.


Sodba Splošnega sodišča (drugi senat) z dne 9. decembra 2014.#Industrie Riunite Odolesi SpA (IRO) proti Evropski komisiji.#Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Trg jekla za armiranje betona v palicah ali zvitkih – Odločba o ugotovitvi kršitve člena 65 PJ na podlagi Uredbe (ES) št. 1/2003 po prenehanju veljavnosti Pogodbe ESPJ – Določanje cen in plačilnih rokov – Omejevanje ali nadzor proizvodnje ali prodaje – Bistvena kršitev postopka – Pravna podlaga – Preiskava zadeve – Opredelitev trga – Kršitev člena 65 PJ – Globe – Olajševalne okoliščine – Sorazmernost.#Zadeva T‑69/10.