title: Sodba Splošnega sodišča (četrti senat) z dne 29. junija 2016.#Group OOD proti Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino.#Znamka Evropske unije – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne znamke Evropske unije GROUP Company TOURISM & TRAVEL – Prejšnje neregistrirane nacionalne figurativne znamke GROUP Company TOURISM & TRAVEL – Relativni razlog za zavrnitev – Uporaba nacionalnega prava – Člen 8(4) Uredbe (ES) št. 207/2009 – Dokazila o vsebini nacionalnega prava – Pravilo 19(2)(d) Uredbe (ES) št. 2868/95 – Neupoštevanje dokazov predloženih pri odboru za pritožbe – Diskrecijska pravica odbora za pritožbe – Člen 76(2) Uredbe št. 207/2009.#Zadeva T-567/14.

text:
         SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 29. junija 2016 (
            *1
         )
      „Znamka Evropske unije — Postopek z ugovorom — Prijava figurativne znamke Evropske unije GROUP Company TOURISM & TRAVEL — Prejšnje neregistrirane nacionalne figurativne znamke GROUP Company TOURISM & TRAVEL — Relativni razlog za zavrnitev — Uporaba nacionalnega prava — Člen 8(4) Uredbe (ES) št. 207/2009 — Dokazila o vsebini nacionalnega prava — Pravilo 19(2)(d) Uredbe (ES) št. 2868/95 — Neupoštevanje dokazov predloženih pri odboru za pritožbe — Diskrecijska pravica odbora za pritožbe — Člen 76(2) Uredbe št. 207/2009“
      V zadevi T‑567/14,

         Group OOD s sedežem v Sofiji (Bolgarija), ki jo zastopata D. Dragiev in A. Andreev, odvetnika,
      tožeča stranka,
      proti

         Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO), ki ga zastopajo A. Folliard-Monguiral, P. Ivanov in D. Botis, agenti,
      tožena stranka,
      druga stranka v postopku pred odborom za pritožbe EUIPO, intervenient pred Splošnim sodiščem, je

         Kosta Iliev, stanujoč v Sofiji, ki ga zastopa S. Ganeva, odvetnica,
      zaradi tožbe zoper odločbo četrtega odbora za pritožbe EUIPO z dne 2. junija 2014 (zadeva R 1587/2013‑4) v zvezi s postopkom z ugovorom med družbo Group in K. Ilievim,
      SPLOŠNO SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi M. Prek, predsednik, I. Labucka (poročevalka), sodnica, in V. Kreuschitz, sodnik,
      sodna tajnica: M. Marescaux, administratorka,
      na podlagi tožbe, v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložene 1. avgusta 2014,
      na podlagi odgovora na tožbo, ki ga je EUIPO v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložil 11. novembra 2014,
      na podlagi odgovora na tožbo intervenienta, v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vloženega 7. novembra 2014,
      na podlagi replike, v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložene 25. februarja 2015,
      na podlagi obravnave z dne 15. januarja 2016
      izreka naslednjo

         Sodbo

         Dejansko stanje

               1

               Kosta Iliev, intervenient, je 13. februarja 2012 pri Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO) prijavil znamko Evropske unije na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 207/2009 z dne 26. februarja 2009 o znamki Skupnosti (UL 2009, L 78, str. 1).

               2

               Znamka, katere registracija je bila zahtevana, je ta figurativni znak:

               3

               Storitve, za katere je bila zahtevana registracija, so iz razredov 35, 39 in 43 v smislu Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji blaga in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kakor je bil revidiran in spremenjen.

               4

               Prijava blagovne znamke Evropske unije je bila objavljena v Biltenu znamk Skupnosti št. 72/2012 z dne 16. aprila 2012.

               5

               Tožeča stranka, družba Group OOD, je 11. julija 2012 na podlagi člena 41 Uredbe št. 207/2009 vložila ugovor zoper registracijo prijavljene znamke v celoti.

               6

               V utemeljitev svojega ugovora je tožeča stranka navedla neregistrirano figurativno znamko, ki se uporablja v Bolgariji, Češki republiki, na Madžarskem, na Poljskem in na Slovaškem, za storitve iz razreda 39, in kot je ponazorjena spodaj:

               7

               Tožeča stranka je v ugovoru navedla, da je neregistrirano znamko od leta 2003 uporabljala za storitve avtobusnih prevozov v Bolgariji, Češki republiki, na Madžarskem in na Slovaškem. Navaja, da je na podlagi vladnega dovoljenja upravljala redno avtobusno linijo med Sofijo (Bolgarija) in Prago (Češka republika) ter v podporo svojemu ugovoru predložila številne dokumente.

               8

               Oddelek za ugovore je z odločbo z dne 14. junija 2013 zavrnil ugovor tožeče stranke, ter ji naložil plačilo stroškov. Med drugim je navedel, da tožeča stranka ni pojasnila niti predložila dokazov v zvezi z veljavno nacionalno zakonodajo, na katero se je oprla in na podlagi katere bi bila lahko uporaba prijavljene znamke prepovedana v zadevnih državah članicah.

               9

               Tožeča stranka je 16. avgusta 2013 pri EUIPO vložila pritožbo zoper odločbo oddelka za ugovore na podlagi členov od 58 do 64 Uredbe št. 207/2009.

               10

               Četrti odbor za pritožbe EUIPO je z odločbo z dne 2. junija 2014 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) zavrnil pritožbo. V bistvu je menil, da tožeča stranka med postopkom z ugovorom ni predložila dokazov o določitvi nacionalnega prava, ki se uporablja. Poudaril je, da je bila tožeča stranka dolžna navesti in dokazati, da je v državah članicah, navedenih v njenem ugovoru, obstajalo varstvo neregistriranih znamk in pravica, ki temelji na teh znamkah, da se poznejše znamke razveljavijo ali da se prepove njihova uporaba. Poleg tega naj bi bila tožeča stranka dolžna, da EUIPO seznani z zakonskimi določbami, ki se uporabljajo, da ta lahko presodi posebne pogoje, ki jih določa vsaka od teh določb.

               11

               Zlasti v zvezi z navedeno neregistrirano bolgarsko znamko je odbor za pritožbe menil, da pogoji iz pravila 19(2) Uredbe Komisije (ES) št. 2868/95 z dne 13. decembra 1995 za izvedbo Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 o znamki Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 189), niso bili izpolnjeni, ker dokumenti, ki jih je med postopkom z ugovorom predložila tožeča stranka, niso vsebovali nobenega sklicevanja na nacionalno bolgarsko pravo. Kar zadeva sklicevanje na tri pravne določbe v pritožbenih razlogih je odbor za pritožbe menil, da je do tega sklicevanja prišlo prepozno, saj morajo biti navedbe o pravnih podlagah podane v rokih, določenih med postopkom z ugovorom. Opredelitev podlag za očitke ni mogoče odložiti do faze pritožbe.

               12

               Kar natančneje zadeva člen 12(6) bolgarskega zakona Zakon za markite i geografskite označenija (zakon o znamkah in geografskih označbah), na katerega se je tožeča stranka sklicevala v pritožbenih razlogih z dne 16. avgusta 2013, je odbor za pritožbe ugotovil, da je tožeča stranka navedla le besedilo člena 12(1) tega zakona, ne da bi predložila izvirno bolgarsko različico, ali da bi dokazala, da navedeno besedilo izhaja iz uradnega in zanesljivega vira. Poleg tega je poudaril, kot naj bi bilo razvidno iz razpredelnice z naslovom „Nacionalne pravice, ki pomenijo ‚prejšnje pravice‘ v smislu člena 8(4) [Uredbe št. 207/2009]“, ki je priložena direktivam, ki se nanašajo na postopke pred EUIPO, da so bile neregistrirane znamke v Bolgariji zaščitene, le če so bile znane, in da se v obravnavanem primeru tožeča stranka ni nikoli sklicevala na ugled prejšnje znamke.

               13

               Vsekakor je bilo po mnenju odbora za pritožbe člen 76(2) Uredbe št. 207/2009 nemogoče uporabiti v obravnavanem primeru, saj zgolj navedba nekaterih nacionalnih določb brez natančne navedbe njihovega vira in brez predložitve uradnega besedila teh določb ni mogla pomeniti dejstev in dokazov v smislu tega člena.

         Predlogi strank

               14

               Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:

                        —

                        izpodbijano odločbo razveljavi;

                        —

                        EUIPO in intervenientu naloži plačilo stroškov.

               15

               EUIPO in intervenient Splošnemu sodišču predlagata, naj:

                        —

                        tožbo zavrne;

                        —

                        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.

         Pravo

         Dopustnost dokazov, ki so bili prvič predloženi pred Splošnim sodiščem

               16

               Tožeča stranka je v točki 29 tožbe na Splošno sodišče naslovila predlog za preučitev dokazov, ki jih je predložila, po uradni dolžnosti, vključno z „dopolnilnimi“ dokazi, ki so priloženi tožbi.

               17

               EUIPO meni, da so dokazi v zvezi z bolgarskim, češkim, madžarskim in slovaškim pravom (priloga A 12 k tožbi) novi elementi, ki niso povezani z obstoječimi dokazi, in jih Splošno sodišče ne sme upoštevati.

               18

               Glede odločbe št. 3170 Administrativen sad Sofia-grad (upravno sodišče v Sofiji, Bolgarija) z dne 12. maja 2014 (priloga A 13 k tožbi), EUIPO trdi, da ta odločba, ker je bila vložena po izdaji izpodbijane odločbe, ni povezana s predmetom v tej zadevi in naj torej zato ne bi bila upoštevna.

               19

               V zvezi s tem je treba spomniti, da je namen tožb pred Splošnim sodiščem nadzor zakonitosti odločb odborov za pritožbe EUIPO v smislu člena 65 Uredbe št. 207/2009. Zato ni naloga Splošnega sodišča, da ponovno preizkusi dejansko stanje ob upoštevanju dokazov, ki so bili prvič predloženi pred njim (sodbi z dne 19. novembra 2008, Rautaruukki/UUNT (RAUTARUUKKI), T‑269/06, neobjavljena, EU:T:2008:512, točka 20, ter z dne 25. junija 2010, MIP Metro/UUNT – CBT Comunicación Multimedia (Metromeet), T‑407/08, EU:T:2010:256, točka 16).

               20

               Kot izhaja iz sodne prakse, ne strankam ne Splošnemu sodišču res ni mogoče preprečiti, da se ne bi pri razlagi nacionalnega prava, na katero – kot v tej zadevi – napotuje pravo Evropske unije (glej točko 26 spodaj), oprli na podatke, ki izhajajo iz nacionalne zakonodaje, sodne prakse ali doktrine, saj ne gre za očitek odboru za pritožbe, da ni upošteval dejstev v določeni nacionalni sodbi, temveč za očitek, da se je skliceval na sodbe ali doktrino v utemeljitev tožbenega razloga, ki se nanaša na to, da je odbor za pritožbe napačno uporabil določbo nacionalnega prava (sodba z dne 28. oktobra 2015, Rot Front/UUNT – Rakhat (Маска), T‑96/13, EU:T:2015:813, točka 15 in navedena sodna praksa). Vendar pa to ne pomeni, da dokumenti, ki vključujejo nacionalne zakonske določbe, predložene v prilogi A 12 k tožbi, niso elementi, ki se nanašajo na nacionalno zakonodajo, in na katere bi se lahko Splošno sodišče oprlo pri razlagi nacionalnega prava v skladu z zgoraj navedeno sodno prakso, temveč so dokazi za ugotavljanje vsebine nacionalnega prava, ki se uporablja v skladu s pravilom 19(2)(d) Uredbe št. 2868/95 (glej v tem smislu sodbo z dne 11. decembra 2014, CEDC International/UUNT – Underberg (Oblika travne bilke v steklenici), T‑235/12, EU:T:2014:1058, točka 24).

               21

               V teh okoliščinah je treba dokumente, predstavljene v prilogi A 12 k tožbi in navedene zgoraj v točki 17 ter ki jih tožeča stranka ni predložila v okviru upravnega postopka, razglasiti za nedopustne. Pojasniti je torej treba, da bo nadzor nad zakonitostjo opravljen le v zvezi z elementi, ki so bili sporočeni med upravnim postopkom in ki so del spisa EUIPO (sodba z dne 15. julija 2014, Łaszkiewicz/UUNT – Capital Safety Group EMEA (PROTEKT), T‑576/12, neobjavljena, EU:T:2014:667, točka 25).

               22

               Enako Splošno sodišče ne more upoštevati podatkov, ki se nanašajo na pogoje za uporabo bolgarskih predpisov, ki so navedeni v repliki. Replika namreč vsebuje podatke, ki se nanašajo bolgarsko pravo, ki se uporablja, in ki niso bili predloženi med upravnim postopkom pred EUIPO.

               23

               Prilogo A 13 k tožbi, ki zajema sklep št. 3170 Administrativen sad Sofia-grad (upravno sodišče v Sofiji) z dne 12. maja 2014, je treba razglasiti za dopustno. Ta sklep je bil namreč sprejet pred datumom sprejetja izpodbijane odločbe, vendar pa po vložitvi zadnje vloge tožeče stranke pri odboru za pritožbe, in, glede na kratek čas med sprejetjem navedenega sklepa in sprejetjem izpodbijane odločbe, ni mogoče izključiti, da tožeča stranka morda ni vedela za navedeni sklep pred sprejetjem izpodbijane odločbe.

         Vsebinska presoja

               24

               Tožeča stranka v utemeljitev tožbe navaja tri tožbene razloge, pri čemer se prvi nanaša na kršitev člena 76(1) Uredbe št. 207/2009, drugi na kršitev člena 76(2) navedene uredbe in tretji na kršitev člena 8(4) iste uredbe.

               25

               Ker se trditve, ki jih je v okviru svojih tožbenih razlogov navedla tožeča stranka prekrivajo, Splošno sodišče meni, da je primerno, da se jih preuči skupaj.

               26

               Na podlagi člena 8(4) Uredbe št. 207/2009 imetnik znaka, ki ni registrirana znamka, lahko ugovarja registraciji znamke Evropske unije, če ta znak kumulativno izpolnjuje štiri pogoje: uporabljen mora biti v gospodarskem prometu; imeti mora več kot le lokalni pomen; pravice do tega znaka so morale biti v skladu s pravom države članice, v kateri se je znak uporabljal, pridobljene pred datumom vložitve prijave znamke Evropske unije; nazadnje, ta znak imetniku podeljuje pravico do prepovedi uporabe poznejše znamke (sodba z dne 21. januarja 2016, BR IP Holder/UUNT – Greyleg Investments (HOKEY POKEY), T‑62/14, EU:T:2016:23, točka 19 in navedena sodna praksa). Ti pogoji so kumulativni. Če znak ne izpolnjuje enega od teh pogojev, ugovor na podlagi obstoja neregistrirane znamke ali drugih znakov, ki se uporabljajo v gospodarskem prometu v smislu člena 8(4) Uredbe št. 207/2009, ne more biti utemeljen (sodba z dne 30. junija 2009, Danjaq/UUNT – Mission Productions (Dr. No), T‑435/05, EU:T:2009:226, točka 35).

               27

               Prva pogoja, torej v zvezi z uporabo in pomenom uveljavljanega znaka, ki ne sme biti zgolj lokalen, izhajata iz besedila člena 8(4) Uredbe št. 207/2009 in ju je torej treba razlagati ob upoštevanju prava Unije. Uredba št. 207/2009 tako postavlja enotne standarde glede uporabe znakov in njihovega pomena, ki so v skladu z načeli sistema, ki ga uvaja ta uredba (sodba z dne 24. marca 2009, Moreira da Fonseca/UUNT – General Óptica (GENERAL OPTICA), od T‑318/06 do T‑321/06, EU:T:2009:77, točka 33).

               28

               Nasprotno pa je iz izraza „če in v obsegu, določenem z zakonom države članice, ki ta znak ureja“ razvidno, da druga dva pogoja, navedena v nadaljevanju člena 8(4)(a) in (b) Uredbe št. 207/2009, pomenita pogoja, določena z Uredbo, ki se drugače kot predhodna presojata ob upoštevanju meril, ki jih določa pravo, ki velja za uveljavljani znak. Ta napotitev na pravo, ki velja za uveljavljani znak, je vsekakor upravičena, glede na to, da Uredba št. 207/2009 priznava možnost, da se znaki, ki ne spadajo v sistem znamke Evropske unije, uveljavljajo proti znamki Evropske unije. Torej le pravo, ki velja za uveljavljani znak, omogoča ugotovitev, ali je ta starejši od znamke Evropske unije in ali lahko utemelji prepoved uporabe poznejše znamke (sodba z dne 24. marca 2009, GENERAL OPTICA, od T‑318/06 do T‑321/06, EU:T:2009:77, točka 34). V skladu s členom 76(1) Uredbe št. 207/2009 je dokazno breme za dokaz izpolnitve tega pogoja na stranki, ki ugovarja pred EUIPO (sodba z dne 29. marca 2011, Anheuser-Busch/Budějovický Budvar, C‑96/09 P, EU:C:2011:189, točka 189).

               29

               Za uporabo določb člena 8(4)(b) Uredbe št. 207/2009, je treba med drugim upoštevati navedeno nacionalno ureditev in sodne odločbe, izdane v zadevni državi članici. Na podlagi tega mora stranka, ki ugovarja, dokazati, da zadevni znak spada na področje uporabe prava navedene države članice in da bi omogočal prepoved uporabe poznejše znamke (sodba z dne 29. marca 2011, Anheuser-Busch/Budějovický Budvar, C‑96/09 P, EU:C:2011:189, točka 190).

         Obveznost predložitve dokazil v zvezi z veljavnim nacionalnim pravom

               30

               Tožeča stranka trdi, da bi odbor za pritožbe moral ugotoviti veljavne nacionalne določbe, v skladu s členom 12(6) zakona o znamkah in geografskih označbah.

               31

               EUIPO meni, da je odbor za pritožbe upravičeno poudaril kršitev obveznosti iz pravila 19 Uredbe št. 2868/95, v skladu s katerim, mora v primeru ugovora, ki temelji na obstoju prejšnje pravice v smislu člena 8(4) Uredbe št. 207/2009, vlagatelj ugovora predložiti dokaz o pridobitvi te pravice, o njenem nadaljnjem obstoju in obsegu varstva te pravice. Posledica kršitve te obveznosti je zavrnitev ugovora kot neutemeljenega, v skladu s pravilom 20(1), Uredbe št. 2868/95.

               32

               Pravilo 19 Uredbe št. 2868/95 določa:

                        „1.

                        [EUIPO] omogoči stranki, ki ugovarja, da predstavi dejstva, dokaze in navedbe v podkrepitev ugovora ali da dopolni dejstva, dokaze ali navedbe, ki so že bili predloženi na podlagi pravila 15(3), v roku, ki ji ga določi, in ki znaša najmanj 2 meseca od datuma, ki se šteje za začetek postopka ugovora […].

                        2.

                        V roku iz odstavka 1 lahko stranka, ki ugovarja, vloži dokaz o obstoju, veljavnosti in obsegu varstva svoje prejšnje znamke ali prejšnje pravice […]. Stranka, ki ugovarja, priskrbi zlasti naslednje dokaze:
                        […]

                                 (d)

                                 če ugovor temelji na prejšnji pravici v smislu člena 8(4) Uredbe, dokaz o njeni pridobitvi, nadaljnjem obstoju in obsegu varstva te pravice;

                           […]

                        3.

                        Informacije in dokazi iz odstavkov 1 in 2 so v jeziku postopka ali jim je priložen prevod. Prevod se predloži v roku, določenem za predložitev originalnega dokumenta.

                        4.

                        [EUIPO] ne upošteva pisnih stališč ali dokumentov ali njihovih delov, ki niso bili predloženi ali ki niso bili prevedeni v jezik postopka v roku, ki ga je določil [EUIPO].“

               33

               V skladu s pravilom 19(2)(d) Uredbe št. 2868/95 mora torej stranka, ki ugovarja, EUIPO predložiti ne samo dokazila, da po nacionalni zakonodaji, katere uporabo predlaga, izpolnjuje zahtevane pogoje za nasprotovanje registraciji znamke Evropske unije na podlagi prejšnje pravice, ampak tudi podatke, iz katerih je razvidna vsebina te zakonodaje (glej v tem smislu sodbo z dne 28. oktobra 2015, Маска, T‑96/13, EU:T:2015:813, točka 30 in navedena sodna praksa).

               34

               Iz tega sledi, da je prav tožeča stranka tista, ki mora kot vlagateljica ugovora EUIPO predložiti podatke, iz katerih je razvidna vsebina nacionalne zakonodaje. Ker stranke za to niso podale nobene navedbe ali predložile nobenega dokaza, EUIPO v nasprotju s trditvami tožeče stranke po uradni dolžnosti ni dolžan zbrati elementov v zvezi z veljavnim nacionalnim pravom.

               35

               V utemeljitev svojega ugovora je tožeča stranka navedla figurativni znak, ki se kot neregistrirana znamka uporablja v Bolgariji, Češki republiki, na Madžarskem, na Poljskem in na Slovaškem, in, kot je razvidno iz točke 7 izpodbijane odločbe, v zvezi z uporabo neregistrirane znamke predložila številne dokaze. Ni pa predložila nobenega dokaza v zvezi z veljavno nacionalno zakonodajo.

               36

               Iz tega razloga je oddelek za ugovore, ki je poudaril dolžnost vlagatelja ugovora, da EUIPO predloži podatke, iz katerih je razvidna vsebina nacionalne zakonodaje, na podlagi katerih lahko ugovarja registraciji znamke Evropske unije, zavrnil ugovor.

               37

               V zvezi s prejšnjimi pravicami, v smislu člena 8(4) Uredbe št. 207/2009, ki temeljijo na neregistriranih čeških, madžarskih, poljskih in slovaških znamkah, je treba ugotoviti, da tožeča stranka med upravnim postopkom ni navedla nobene določbe nacionalnega prava teh držav članic. Odbor za pritožbe je torej v točkah od 28 do 32 izpodbijane odločbe pravilno menil, da v bistvu tožeča stranka ni dokazala vsebine zakonodaje teh držav, ter je zato zavrnil ugovor, ki je temeljil na teh pravicah.

               38

               Kar zadeva prejšnjo pravico v smislu člena 8(4) Uredbe št. 207/2009, ki temelji na neregistrirani bolgarski znamki, pa je treba ugotoviti, da se je tožeča stranka pri navedbi pritožbenih razlogov pred odborom za pritožbe 16. avgusta 2016 sklicevala na tri določbe bolgarskega prava, med drugimi tudi člen 12(6) zakona o znamkah in geografskih označbah, kakor je bil spremenjen, v skladu s katerim ugovor lahko temelji na neregistrirani znamki, ki se uporablja v gospodarskem prometu v Bolgariji.

               39

               Pred presojo, ali je tožeča stranka izpolnila svojo obveznost iz pravila 19(2)(d) Uredbe št. 2868 v zvezi z dokazovanjem vsebine bolgarske zakonodaje, je treba preučiti vprašanje, ali bi odbor za pritožbe lahko upošteval te elemente, ki so bili prvič predloženi pred njim.

         Možnost odbora za pritožbe, da upošteva dokazila v zvezi z nacionalnim pravom, ki so bila prvič predložena pred njim

               40

               Kot je bilo ugotovljeno zgoraj v točki 38, se je tožeča stranka v navedbi pritožbenih razlogov prvič sklicevala na tri določbe bolgarskega prava, med katerimi tudi na člen 12(6) zakona o znamkah in geografskih označbah.

               41

               V okviru drugega pritožbenega razloga je tožeča stranka trdila, da odboru za pritožbe nič ne prepoveduje, da upošteva člen 12(6) zakona o znamkah in geografskih označbah, ki se navaja pred njim. V zvezi s tem se opira na možnost odbora za pritožbe, da upošteva prepozno predložena dejstva in dokaze.

               42

               EUIPO trdi, da lahko odbor za pritožbe prepozno predložene dokaze sprejme, le če bi „spremljevalne okoliščine“ lahko upravičile zamudo tožeče stranke pri predložitvi teh dokazov. Toda, v obravnavanem primeru naj ne bi bilo okoliščin, ki bi tožeči stranki lahko preprečevale predložitev potrebnih dokazov v zvezi z veljavno nacionalno zakonodajo. Poleg tega se vprašanje pravice EUIPO, da odloči, ali je treba upoštevati dokaze, predložene po izteku roka, zastavlja le v primeru dodatnih dokazov, ki služijo le za podkrepitev ali pojasnitev pravočasno predloženih dokazov.

               43

               Člen 76(2) Uredbe št. 207/2009 določa, da EUIPO ni treba upoštevati dejstev, na katera se stranke niso sklicevale, ali dokaze, ki jih zadevne stranke niso predložile pravočasno.

               44

               V skladu z ustaljeno sodno prakso iz besedila člena 76(2) Uredbe št. 207/2009 izhaja, da je po splošnem pravilu ter če ni nasprotne določbe, predložitev dejstev in dokazov strank mogoča tudi po izteku rokov, ki za tako predložitev veljajo na podlagi določb Uredbe št. 207/2009, in da tako EUIPO nič ne prepoveduje, da upošteva dejstva in dokaze, ki so prepozno navedeni ali predloženi, torej po roku, ki ga je določil oddelek za ugovore in morda prvič pred odborom za pritožbe (sodba z dne 18. julija 2013, New Yorker SHK Jeans/UUNT, C‑621/11 P, EU:C:2013:484, točka 30; glej tudi sodbo z dne 11. decembra 2014, Oblika travne bilke v steklenici, T‑235/12, EU:T:2014:1058, točka 44 in navedena sodna praksa).

               45

               Ta določba s tem, da natančno določa, da se EUIPO „lahko“ v takem primeru odloči, da ne bo upošteval takih dokazov, temu namreč daje široko pooblastilo za odločanje po prostem preudarku glede odločitve, ali jih je treba upoštevati ali ne, pri čemer mora EUIPO svojo odločitev v zvezi s tem obrazložiti (sodbi z dne 13. marca 2007, UUNT/Kaul, C‑29/05 P, EU:C:2007:162, točka 43, ter z dne 18. julija 2013, New Yorker SHK Jeans/UUNT, C‑621/11 P, EU:C:2013:484, točka 23).

               46

               Res je, da pravilo 20(1) Uredbe št. 2868/95 določa, da „če stranka, ki ugovarja, ne dokaže obstoja, veljavnosti in obsega varstva prejšnje znamke ali pravice, kakor tudi upravičenosti do vložitve ugovora do izteka roka iz pravila 19(1), se ugovor kot neutemeljen zavrne.“

               47

               Vendar pa v skladu s pravilom 50(1), tretji pododstavek, Uredbe št. 2868/95, odbor za pritožbe, kadar je pritožba naperjena proti odločitvi oddelka za ugovore, omeji preizkus pritožbe na dejstva in dokaze, predložene v rokih, ki jih določi ali navede oddelek za ugovore, razen če meni, da je treba dodatna in dopolnilna dejstva ter dokaze upoštevati v skladu s členom 76(2) Uredbe št. 207/2009 (glej v tem smislu sodbo z dne 3. oktobra 2013, Rintisch/UUNT, C‑120/12 P, EU:C:2013:638, točka 31).

               48

               Glede tega je treba opozoriti, da je Sodišče med drugim razsodilo, da je lahko to, da EUIPO upošteva prepozno predložena dejstva ali dokaze, kadar odloča v okviru postopka z ugovorom, upravičeno zlasti takrat, kadar meni, da lahko prepozno predloženi dokazi, po eni strani, na prvi pogled zelo vplivajo na izid pri njem vloženega ugovora, in po drugi strani, kadar faza postopka, v kateri je prišlo do te prepozne predložitve, in njegove okoliščine ne nasprotujejo upoštevanju teh dejstev in dokazov (glej sodbo z dne 3. oktobra 2013, Rintisch/UUNT, C‑120/12 P, EU:C:2013:638, točka 38 in navedena sodna praksa).

               49

               V obravnavanem primeru je v točki 22 izpodbijane odločbe odbor za pritožbe štel, da je do sklicevanja na tri bolgarske pravne določbe v predstavitvi pritožbenih razlogov prišlo prepozno, saj morajo biti druge informacije o pravnih podlagah predložene v rokih, določenih med postopkom z ugovorom. Po mnenju odbora za pritožbe, določitve podlag za očitke ni bilo mogoče odložiti do faze pritožbe pred njim.

               50

               Rok, ki je v pravilu 19(1) Uredbe št. 2868/95 določen za predložitev informacij, ki se zahtevajo s pravilom 19(2)(d) iste uredbe, pa je potekel 13. decembra 2012.

               51

               Kar zadeva člen 76(2) Uredbe št. 207/2009, je odbor za pritožbe v točki 25 izpodbijane odločbe menil, da ga nikakor ni bilo mogoče uporabiti, saj ni bilo „dejstev in dokazov“ v smislu navedene določbe.

               52

               V zvezi s tem, kar zadeva, najprej, trditev EUIPO, da bi odbor za pritožbe prepozno predložene dokaze v zvezi z obstojem in obsegom varstva prejšnje pravice lahko sprejel, le če bi „spremljevalne okoliščine“ lahko upravičevale zamudo, je treba ugotoviti, da je Sodišče v sodbi z dne 3. oktobra 2013, Rintisch/UUNT (C‑120/12 P, EU:C:2013:638, točka 39) dejansko štelo, da bi odbor za pritožbe moral svojo diskrecijsko pravico izvrševati restriktivno, in bi moral prepozno predložitev dokazov dopustiti, le če bi okoliščine, povezane s to predložitvijo, lahko upravičile zamudo tožeče stranke pri izvajanju dokazov, ki mu je bilo naloženo. Sodišče je kot merilo restriktivnega izvrševanja diskrecijske pravice odbora za pritožbe upoštevalo dejstvo, da bi tožeča stranka lahko vedela, katere dokumente bi morala predložiti v utemeljitev svojega ugovora, saj so natančno in izčrpno našteti v pravilu 19(2)(a)(ii) Uredbe št. 2868/95.

               53

               V obravnavanem primeru pa v nasprotju s pravilom 19(2)(a)(ii) Uredbe št. 2868/95 v pravilu 19(2)(d) iste uredbe niso natančno in izčrpno našteti dokumenti, ki jih je treba predložiti v podporo ugovoru na podlagi člena 8(4) Uredbe št. 207/2009. V tej določbi je namreč zgolj navedena obveznost predložitve dokaza o pridobitvi, nadaljnjem obstoju in obsegu varstva prejšnje pravice v smislu člena 8(4) Uredbe št. 207/2009, brez dodatnih pojasnil.

               54

               Prav tako, kot je razvidno iz spisa, je v prilogi k dopisu z dne 1. avgusta 2012 EUIPO – v kateri je med drugim navedeno, da je rok za to, da se dokaže obstoj prejšnjih pravic potekel 13. decembra 2012 – zgolj pojasnjeno, da bi bilo treba v primeru ugovora na podlagi člena 8(4) Uredbe št. 207/2009 zlasti dokazati vsebino nacionalnega prava.

               55

               V nasprotju z dejanskimi okoliščinami, navedenimi v sodbi z dne 3. oktobra 2013, Rintisch/UUNT (C‑120/12 P, EU:C:2013:638, točka 39), torej tožeči stranki v obravnavanem primeru ni bilo treba vedeti, katere dokumente bi morala predložiti v podporo svojemu ugovoru.

               56

               Zato je treba šteti, da se pogoji, ki so opredeljeni s sodbo z dne 3. oktobra 2013, Rintisch/UUNT (C‑120/12 P, EU:C:2013:638), v obravnavani zadevi ne uporabljajo, in da diskrecijske pravice odbora za pritožbe, v zvezi z možnostjo, da upošteva prepozno predložena dejstva in dokaze, ki je določena v členu 76(2) Uredbe št. 207/2009, ni treba izvrševati restriktivno.

               57

               Dalje, kar zadeva trditev EUIPO, da se vprašanje upoštevanja prepozno predloženih dokazov zastavlja le v primeru dodatnih dokazov, namenjenih podkrepitvi ali pojasnitvi pravočasno predloženih dokazov, je treba opozoriti, da to, da se tožeča stranka pri predstavitvi pritožbenih razlogov pred odborom za pritožbe sklicuje na tri določbe bolgarske zakonodaje, niso povsem novi elementi in je zanje treba šteti, da so del dokazov, namenjenih dokazovanju pridobitve, nadaljnjega obstoja in obsega varstva neregistrirane bolgarske znamke. Kot je bilo ugotovljeno zgoraj v točki 31, so bili nekateri elementi, namenjeni dokazovanju obstoja, veljavnosti in obsega varstva neregistrirane prejšnje znamke predloženi med postopkom pred oddelkom za ugovore (glej točko 7 izpodbijane odločbe).

               58

               V zvezi s tem je treba spomniti, da v pravilu 19(2)(d) Uredbe št. 2868/95 niso natančni in izčrpno našteti elementi, ki dokazujejo obstoj, veljavnost in obseg varstva prejšnje pravice v smislu člena 8(4) Uredbe št. 207/2009, in ki bi jih vlagatelj ugovora, ki se sklicuje na to pravico, moral predložiti EUIPO. Zato se lahko šteje, da je upoštevna nacionalna zakonodaja eden od elementov, ki dokazujejo pridobitev, nadaljnji obstoj in varstvo prejšnje pravice v smislu člena 8(4) Uredbe št. 207/2009.

               59

               Nazadnje, kot je razvidno iz izpodbijane odločbe, odbor za pritožbe nikakor ni uporabil svoje diskrecijske pravice, in to niti restriktivno. Potrdil je zgolj to, da je bilo sklicevanje na bolgarske nacionalne določbe prepozno, ter da določitve podlage očitkov ni bilo mogoče odložiti do faze pritožbe.

               60

               V zvezi s stališčem odbora za pritožbe, ki je bilo izraženo v točki 25 izpodbijane odločbe in ki ga je pred Splošnim sodiščem podpiral EUIPO, v skladu s katerim za to, da tožeča stranka navaja določbe bolgarske zakonodaje brez natančne navedbe njihovih virov, brez navedbe uradnega besedila in brez predložitve dokazov glede obstoja teh predpisov, ni mogoče šteti, da pomeni dejstvo ali dokaz v smislu člena 76(2) Uredbe št. 207/2009, je treba šteti, da je to stališče, ki poleg tega ni podprto, očitno napačno. Člen 76(2) Uredbe št. 207/2009 namreč omogoča, da EUIPO lahko spregleda dejstva, na katera se stranke niso sklicevale, ali dokaze, ki jih zadevne stranke niso predložile pravočasno. Sklicevanje na določbe bolgarske zakonodaje pa je nesporno predmet te določbe, na katero se je tožeča stranka sklicevala pred odborom za pritožbe. Tudi če to sklicevanje ne bi zadostovalo za izpolnitev obveznosti, naloženih tožeči stranki v zvezi z dokazovanjem nacionalne zakonodaje, pa to še ne pomeni, da bi moral odbor za pritožbe izvrševati svojo diskrecijsko pravico.

               61

               Iz vsega navedenega je razvidno, da v obravnavanem primeru odbor za pritožbe ni mogel v točki 22 izpodbijane odločbe veljavno ugotoviti, da so bila sklicevanja na tri določbe nacionalnega prava prepozna, ne da bi izvrševal svojo diskrecijsko pravico. Odbor za pritožbe torej neupravičeno ni izvrševal diskrecijske pravice, čeprav mu je bila dana, ter upravičil neupoštevanje – v zvezi s tem – sklicevanja na bolgarsko pravo, navedena pred njim. Odbor za pritožbe je s tem kršil člen 76(2) Uredbe št. 207/2009 ter pravilo 50(1), tretji pododstavek, Uredbe št. 2868/95.

         Vprašanje, ali je tožeča stranka izpolnila obveznost predložitve elementov nacionalnega prava v skladu s pravilom 19(2)(d) Uredbe št. 2868/95

               62

               Tožeča stranka trdi, da v izpodbijani odločbi ni naveden razlog, na podlagi katerega bi bilo mogoče ugotoviti, zakaj člena 8(4) Uredbe št. 207/2009 ni mogoče uporabiti zoper prijavljeno znamko, čeprav je predložila dokaze o uporabi enakega znaka, in da se je sklicevala na določbe člena 12(6) zakona o znamkah in geografskih označbah.

               63

               Tožeča stranka meni, da je odbor za pritožbe napačno menil, da se je nacionalna določba, na katero se sklicuje, in sicer člen 12(6) zakona o znamkah in geografskih označbah, uporabljala za znane znamke in da je bila povezana s členom 8(5) Uredbe št. 207/2009.

               64

               Odbor za pritožbe naj bi na podlagi preučitve nacionalnega zakona po uradni dolžnosti prišel do napačnih ugotovitev glede pomena tega zakona, s čimer naj bi kršil obveznost ugotovitve po uradni dolžnosti in ozke uporabe nacionalnih predpisov držav članic, določeno v členu 76(1) Uredbe št. 207/2009 in v sodni praksi Sodišča.

               65

               EUIPO meni, da je odbor za pritožbe upravičeno poudaril kršitev obveznosti iz pravila 19 Uredbe št. 2868/95, v skladu s katerim mora v primeru ugovora, ki temelji na obstoju prejšnje pravice v smislu člena 8(4) Uredbe št. 207/2009, vlagatelj ugovora predložiti dokaz o pridobitvi te pravice, o njenem nadaljnjem obstoju in obsegu varstva te pravice. Posledica kršitve te obveznosti je zavrnitev ugovora kot neutemeljenega v skladu s pravilom 20(1) Uredbe št. 2868/95.

               66

               Tako kot odbor za pritožbe tudi EUIPO tožeči stranki očita, da je navedla pravne predpise, ne da bi natančneje opredelila njihov vir in navedla uradno besedilo v bolgarščini, ter da ni predložila izvlečka iz Dăržaven vestnik (bolgarski uradni list), uradnih zbirk zakonov, komentarjev ali nacionalne sodne prakse.

               67

               Kot je bilo ugotovljeno zgoraj v točki 38, je tožeča stranka pri navedbi pritožbenih razlogov pred odborom za pritožbe med drugim navedla člen 12(6) zakona o znamkah in geografskih označbah, kakor je bil spremenjen. Ta navedba vsebuje tudi sklicevanje na objavo Dăržaven vestnik ter na datum začetka veljavnosti te določbe, in sicer 3. oktober 2011. Iz navedene določbe izhaja, da v primeru ugovora, ki ga vloži imetnik neregistrirane znamke, ki se uporablja v gospodarskem prometu v Bolgariji, nobene znamke, katere datum zahteve za registracijo je poznejši od uporabe neregistrirane znamke v gospodarskem prometu, ni mogoče registrirati.

               68

               Glede podatka iz točke 67 zgoraj je treba spomniti, da je odbor za pritožbe menil, da je tožeča stranka zgolj navedla besedilo člena 12(1) zakona o znamkah in geografskih označbah, ne da bi podala izvirno bolgarsko različico ali dokazala, da je navedeno besedilo izhajalo iz uradnega in zanesljivega vira, ter da je se je za navedeno določbo predpostavljalo, da se je pred kratkim začela uporabljati. S sklicevanjem na razpredelnico, priloženo k direktivam EUIPO (glej točko 12 zgoraj), je odbor za pritožbe ugotovil, da so bile neregistrirane znamke v Bolgariji varovane, le če so bile znane, in da se v obravnavanem primeru tožeča stranka ni nikoli sklicevala na ugled prejšnje znamke.

               69

               Prvič, ugotoviti je treba, da niti uredbi št. 207/2009 in 2868/95 niti sodna praksa ne opredeljujejo načina, na katerega je treba dokazati vsebino nacionalne zakonodaje. Odbor za pritožbe zato ne more zahtevati, da tožeča stranka predloži izvleček Dăržaven vestnik ali uradno bolgarsko besedilo, zlasti ker je jezik postopka pred EUIPO angleščina.

               70

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da bi morali elementi nacionalnega prava, ki jih zahteva tožeča stranka, EUIPO omogočiti, da pravilno in nedvoumno opredeli pravo, ki se uporabi. Ti podatki v zvezi z zakonodajo, ki se uporabi, morajo EUIPO omogočati razumevanje in uporabo vsebine te zakonodaje, pogojev za pridobitev varstva in obseg tega varstva, prijavitelju pa morajo omogočati, da izvaja svojo pravico do obrambe. Toda za dosego teh ciljev besedilo zakonodaje, ki izhaja iz uradnega vira, ni nujno potrebno.

               71

               Drugič, opozoriti je treba, da je odbor za pritožbe v točki 6 izpodbijane odločbe določbo, ki jo je navedla tožeča stranka, napačno opredelil kot člen 12(1) zakona o znamkah in geografskih označbah. Kot je razvidno iz navedbe pritožbenih razlogov pred odborom za pritožbe, je tožeča stranka navedla člen 12(6) tega zakona, pri čemer je pojasnila, da gre za „drugo“ možnost ugovarjanja zahtevi za registracijo znamke od tiste, ki je določena v členu 12(1) navedenega zakona.

               72

               Tretjič, odbor za pritožbe je v točki 8 izpodbijane odločbe prav tako napačno menil, da se je tožeča stranka prvič oprla na člen 12(6) zakona o znamkah in geografskih označbah v dodatnem obvestilu z dne 25. marca 2014.

               73

               Kot je že bilo ugotovljeno zgoraj v točki 38, se je tožeča stranka na zgornjo določbo sklicevala pri predstavitvi pritožbenih razlogov pred odborom za pritožbe 16. avgusta 2013.

               74

               Poleg tega, kot je razvidno iz spisa in zlasti iz točke 24 izpodbijane odločbe, je dodatno obvestilo z dne 16. aprila in ne z dne 25. marca 2014.

               75

               Četrtič, poudariti je treba, da odbor za pritožbe v točki 23 izpodbijane odločbe ob upoštevanju elementov, ki mu jih je predložila tožeča stranka, ni mogel ugotoviti, da so neregistrirane znamke v Bolgariji varovane, le če so znane, s sklicevanjem zgolj na razpredelnico nacionalnih pravic, ki je priložena k direktivam EUIPO. V besedilu člena 12(6) zakona o znamkah in geografskih označbah, ki ga je predložila tožeča stranka, ni navedeno, da je ugled neregistrirane znamke pogoj, ki se zahteva za to, da bi lahko imetnik takšne znamke ugovarjal registraciji nove znamke. Tega vprašanja ob tem odbor za pritožbe ni preučil.

               76

               Poleg tega, čeprav EUIPO v svojih pisanjih trdi, da razpredelnica, ki je priložena njegovim direktivam, ni „pravni vir“ in ni nujno posodobljena, pa se je odbor za pritožbe skliceval na navedeno razpredelnico, da bi potrdil, da so bile neregistrirane znamke v Bolgariji varovane, le če so bile znane. To je ugotovil ne glede na to, da se je, kot je ugotovil v točki 23 izpodbijane odločbe, določba, na katero se sklicuje tožeča stranka, začela uporabljati nedavno.

               77

               V zvezi s tem je treba glede pristojnih organov EUIPO spomniti, da je Sodišče navedlo, da morajo ti, da bi ugotovili vsebino pravila nacionalnega prava, na katero se sklicuje vlagatelj ugovora, presoditi dokazno vrednost in vsebino podatkov, ki jih je ta predložil (glej v tem smislu sodbo z dne 27. marca 2014, UUNT/National Lottery Commission, C‑530/12 P, EU:C:2014:186, točka 35 in navedena sodna praksa).

               78

               Ker je posledica uporabe nacionalnega prava ugotovitev razloga za zavrnitev registracije znamke Evropske unije, mora imeti EUIPO možnost, da pred ugoditvijo ugovoru zoper registracijo takšne znamke, preveri upoštevnost elementov, ki jih predloži vlagatelj ugovora in ki se nanašajo na dokaze, ki jih mora vlagatelj predložiti glede vsebine nacionalnega prava (glej v tem smislu sodbo z dne 27. marca 2014, UUNT/National Lottery Commission, C‑530/12 P, EU:C:2014:186, točka 41).

               79

               EUIPO se mora v okoliščinah, v katerih se lahko od njega zahteva, da upošteva med drugim nacionalno pravo države članice, ki varuje prejšnjo pravico, na kateri temelji ugovor, po uradni dolžnosti in s sredstvi, ki se mu zdijo za to primerna, pozanimati o nacionalni zakonodaji zadevne države članice, če so take informacije potrebne za presojo pogojev za uporabo relativnega razloga za zavrnitev in zlasti za presojo pravilnosti predloženih dejstev ali dokazne vrednosti predloženih dokumentov (glej v tem smislu sodbo z dne 27. marca 2014, UUNT/National Lottery Commission, C‑530/12 P, EU:C:2014:186, točka 45). To obveznost, da po uradni dolžnosti pridobi informacije o nacionalnem pravu, ima, če je to potrebno, EUIPO, ko že ima informacije o nacionalnem pravu, bodisi v obliki navedb o njegovi vsebini bodisi v obliki elementov, predloženih za razpravo, katerih dokazna moč je bila zatrjevana (sodba z dne 20. marca 2013, El Corte Inglés/UUNT – Chez Gerard (CLUB GOURMET), T‑571/11, ZOdl., EU:T:2013:145, točka 41).

               80

               V obravnavanem primeru pa odbor za pritožbe ne le, da ni preučil upoštevnosti elementov v zvezi z nacionalnim pravom, ki jih je predložila tožeča stranka, temveč je te tudi zavrgel, pri čemer se je skliceval na vir informacij, ki se je v obravnavanem primeru izkazal za netočen.

               81

               Če je odbor za pritožbe dvomil o natančni reprodukciji, možnosti uporabe ali razlagi člena 12(6) zakona o znamkah in geografskih označbah, na katerega se sklicuje tožeča stranka, bi moral izvrševati svoja preiskovalna pooblastila.

               82

               V teh okoliščinah bi moral EUIPO ob upoštevanju sodne prakse, navedene zgoraj v točki 79 , uporabiti vsa sredstva, ki so mu na voljo v okviru njegove pristojnosti za preverjanje, da bi pridobil informacije o veljavnem nacionalnem pravu, in ob upoštevanju trditev tožeče stranke – bodisi po uradni dolžnosti bodisi s pozivom tožeči stranki – pridobiti podatke v zvezi z bolgarskim nacionalnim pravom, ki mu je bilo predloženo (glej v tem smislu sodbo z dne 28. oktobra 2015, Маска, T‑96/13, EU:T:2015:813, točka 35).

               83

               Glede na vse navedeno je treba šteti, da bi moral odbor za pritožbe iz razlogov, navedenih v točki 23 izpodbijane odločbe, in ne da bi izvrševal svoja preiskovalna pooblastila upoštevati sklicevanje tožeče stranke na člen 12(6) zakona o znamkah in geografskih označbah v predstavitvi pritožbenih razlogov.

               84

               Zato je treba tej pritožbi ugoditi in razveljaviti izpodbijano odločbo, ne da bi bilo treba proučiti druge očitke, ki jih je navedla tožeča stranka.

         Stroški

               85

               V skladu s členom 134(1) Poslovnika Splošnega sodišča se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki.

               86

               Ker EUIPO in intervenient nista uspela, se jima naloži, da poleg svojih stroškov nosita tudi stroške tožeče stranke v okviru njenih predlogov.

               Iz teh razlogov je
               SPLOŠNO SODIŠČE (četrti senat)
               razsodilo:

                           1.

                           Odločba četrtega odbora za pritožbe pri Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO) z dne 2. junija 2014 (zadeva R 1587/2013‑4) se razveljavi.

                           2.

                           EUIPO in Kosta Iliev nosita vsak svoje stroške in plačata stroške, ki jih je priglasila Group OOD.

                           Prek

                           Labucka

                           Kreuschitz

                     Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 29. junija 2016.
                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: bolgarščina.


title: Sodba Splošnega sodišča (tretji senat) z dne 30. novembra 2011. # SE-Blusen Stenau GmbH proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava figurativne znamke Skupnosti SE(c) SPORTS EQUIPMENT - Prejšnja nacionalna besedna znamka SE So Easy - Relativni razlog za zavrnitev - Podobnost znakov - Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009. # Zadeva T-477/10.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (tretji senat) z dne 30. novembra 2011 – SE-Blusen Stenau proti UUNT – Sport Eybl & Sports Experts
            (SE© SPORTS EQUIPMENT)
      (Zadeva T-477/10)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne znamke Skupnosti SE© SPORTS EQUIPMENT – Prejšnja nacionalna besedna znamka SE So Easy – Relativni razlog za zavrnitev – Podobnost znakov – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009“
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede zaradi prejšnje znamke (Uredba Sveta št. 207/2009, člen 8(1)(b)) (Glej točke 19, 23, 66, 71 in 72.)
      Predmet

               Tožba zoper odločbo drugega odbora za pritožbe UUNT z dne 22. julija 2010 (zadeva R 1393/2009‑1) v zvezi s postopkom z ugovorom
                  med družbama SE‑Blusen Stenau GmbH in Sport Eybl & Sports Experts GmbH.

            Izrek

                  1.

                  	Odločba prvega odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) z dne 22. julija 2010
                     (zadeva R 1393/2009-1) se razveljavi.

                  2.

                  	UUNT nosi svoje stroške in stroške, ki jih je priglasila družba SE‑Blusen Stenau GmbH.

                  3.

                  	Družba Sport Eybl & Sports Experts GmbH nosi svoje stroške.


Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 3. oktobra 1991. # An Bord Bainne, Irish Dairy Board, Co-operative Ltd proti Hauptzollamt Gronau. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Finanzgericht Düsseldorf - Nemčija. # Zneski denarnega nadomestila. # Zadeva C-364/89.


Sodba Splošnega sodišča (deveti senat) z dne 27. februarja 2014. # Lidl Stiftung & Co. KG proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Zadeva T-226/12.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 14. oktobra 2010.#Union syndicale Solidaires Isère proti Premier ministre in drugi.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Conseil d’État - Francija.#Socialna politika - Zaščita varnosti in zdravja delavcev - Direktiva 2003/88/ES - Organizacija delovnega časa - Členi 1, 3 in 17 - Področje uporabe - Občasna in sezonska dejavnost oseb, ki imajo sklenjeno ,pogodbo o izobraževalnem udejstvovanju‘ - Omejitev delovnega časa teh oseb, zaposlenih v počitniških centrih, na 80 dni na leto - Nacionalna zakonodaja, ki za te zaposlene ne določa minimalnega dnevnega počitka - Izjeme iz člena 17 - Pogoji - Zagotovitev enakovrednega nadomestnega počitka ali, v izjemnih primerih, ustreznega varstvae.#Zadeva C-428/09.

text:
      Zadeva C-428/09
      Union syndicale Solidaires Isère
      proti
      Premier ministre in drugim
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Conseil d'État (Francija)
      „Socialna politika – Zaščita varnosti in zdravja delavcev – Direktiva 2003/88/ES – Organizacija delovnega časa – Členi 1, 3 in 17 − Področje uporabe − Občasna in sezonska dejavnost oseb, ki imajo sklenjeno ,pogodbo o izobraževalnem udejstvovanju‘
         – Omejitev delovnega časa teh oseb, zaposlenih v počitniških centrih, na 80 dni na leto − Nacionalna zakonodaja, ki za te zaposlene
         ne določa minimalnega dnevnega počitka − Izjeme iz člena 17 − Pogoji − Zagotovitev enakovrednega nadomestnega počitka, ali
         v izjemnih primerih, ustreznega varstva“

      Povzetek sodbe
      1.        Socialna politika – Zaščita varnosti in zdravja delavcev – Direktiva 2003/88 o določenih vidikih organizacije delovnega časa
            – Področje uporabe
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2003/88, člen 1(3))
      2.        Socialna politika – Zaščita varnosti in zdravja delavcev – Direktiva 2003/88 o določenih vidikih organizacije delovnega časa
            – Minimalni dnevni počitek
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2003/88, členi 3, 17(2) in (3)(b) in (c))
      1.        Osebe, ki so sklenile pogodbo o izobraževalnem udejstvovanju in ki opravljajo občasno in sezonsko delo v počitniških centrih,
         in sicer največ 80 delovnih dni na leto, spadajo na področje uporabe Direktive 2003/88 o določenih vidikih organizacije delovnega
         časa.

      (Glej točko 33 in točko 1 izreka.)
      2.        Osebe, ki so sklenile pogodbo o izobraževalnem udejstvovanju in ki opravljajo občasno in sezonsko delo v počitniških centrih,
         in sicer največ 80 delovnih dni na leto, spadajo v izjemo, ki je določena v členu 17(3)(b) in/ali (c) Direktive 2003/88 o
         določenih vidikih organizacije delovnega časa.

      Nacionalna zakonodaja, s katero je delo teh delavcev omejeno na 80 delovnih dni na leto, ne izpolnjuje pogojev, ki so za navedeno
         izjemo določeni v členu 17(2) te direktive in v skladu s katerimi zadevni delavci dobijo enakovreden nadomestni počitek ali
         se jim v izjemnih primerih, ko to iz objektivnih razlogov ni mogoče, zagotovi ustrezno varstvo. Čeprav posebna narava dela
         ali posebne okoliščine, v katerih se delo opravlja, omogočajo odstopanje od člena 3 te direktive in od obveznosti redne izmenjave
         delovnega časa in časa počitka, pa z nacionalno zakonodajo, ki delavcem odreka pravico do dnevnega počitka za ves čas trajanja
         pogodbe o zaposlitvi – čeprav gre za pogodbe, ki lahko trajajo največ 80 dni na leto – ni le odvzeto bistvo pravice, ki jo
         ima posameznik na podlagi te direktive, temveč je ta zakonodaja tudi v nasprotju s ciljem te direktive, ki je učinkovita zaščita
         varnosti in zdravja delavcev.

      (Glej točke 37, 46, 47, 52 in od 60 do 62 ter točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 14. oktobra 2010(*)

      „Socialna politika – Zaščita varnosti in zdravja delavcev – Direktiva 2003/88/ES – Organizacija delovnega časa – Členi 1, 3 in 17 − Področje uporabe − Občasna in sezonska dejavnost oseb, ki imajo sklenjeno ,pogodbo o izobraževalnem udejstvovanju‘
         – Omejitev delovnega časa teh oseb, zaposlenih v počitniških centrih, na 80 dni na leto − Nacionalna zakonodaja, ki za te zaposlene
         ne določa minimalnega dnevnega počitka − Izjeme iz člena 17 − Pogoji − Zagotovitev enakovrednega nadomestnega počitka, ali
         v izjemnih primerih, ustreznega varstva“

      V zadevi C‑428/09,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Conseil d'État (Francija)
         z odločbo z dne 2. oktobra 2009, ki je prispela na Sodišče 29. oktobra 2009, v postopku

      Union syndicale Solidaires Isère
      proti
      Premier ministre,

      Ministère du Travail, des Relations sociales, de la Famille, de la Solidarité et de la Ville,

      Ministère de la Santé et des Sports,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi J. N. Cunha Rodrigues, predsednik senata, A. Arabadžiev, A. Rosas, U. Lõhmus in A. Ó Caoimh (poročevalec), sodniki,
      generalni pravobranilec: J. Mazák,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Union syndicale Solidaires Isère E. Decombard, odvetnik,
      –        za francosko vlado G. de Bergues in B. Messmer, zastopnika,
      –        za češko vlado M. Smolek, zastopnik,
      –        za Evropsko komisijo M. Van Hoof in M. van Beek, zastopnika,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Direktive 2003/88/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. novembra 2003
         o določenih vidikih organizacije delovnega časa (UL L 299, str. 9).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru tožbe, s katero je Union syndicale Solidaires Isère (v nadaljevanju: Union syndicale) predlagala
         Conseil d’État, da razglasi ničnost dekreta št. 2006-950 z dne 28. julija 2006 o izobraževalnem udejstvovanju, ki je bil sprejet
         za izvedbo zakona št. 2006-586 z dne 23. maja 2006 o prostovoljnem delu v društvih in o izobraževalnem udejstvovanju, ker
         je v code du travail (v nadaljevanju: zakonik o delovnih razmerjih) vnesel člene D. 773-2-1, D. 773‑2‑2 in D. 773-2-3, ter
         odpravil odločbo zaradi molka organa, s katero je predsednik vlade zavrnil ugovor, ki ga je Union syndicale vložila zoper
         ta dekret.

       Pravni okvir
       Predpisi Unije
       Direktiva 89/391/EGS
      3        Na podlagi člena 2(1) Direktive Sveta z dne 12. junija 1989 o uvajanju ukrepov za spodbujanje izboljšav varnosti in zdravja
         delavcev pri delu (89/391/EGS) (UL L 183, str. 1) se ta direktiva „uporablja za vsa področja dejavnosti, javna in zasebna
         (industrijske, kmetijske, komercialne, storitvene, izobraževalne, kulturne, razvedrilne, itd.)“.

      4        Vendar pa člen 2(2) te direktive določa, da se „[t]a direktiva […] ne uporablja tam, kjer ji posebne značilnosti nekaterih
         posebnih dejavnosti javnih služb, kakršne so oborožene sile ali policija, ali nekaterih posebnih dejavnosti v službah civilne
         zaščite neizogibno nasprotujejo“.

       Direktiva 2003/88
      5        Direktiva 2003/88 je razveljavila, z učinkom od 2. avgusta 2004, Direktivo Sveta 93/104/ES z dne 23. novembra 1993 o določenih
         vidikih organizacije delovnega časa (UL L 307, str. 18), katere določbe je uzakonila.

      6        V uvodnih izjavah 5, 7, 15 in 16 Direktive 2003/88 je navedeno:

      (5)      Vsi delavci morajo imeti ustrezen počitek. […] Delavcem Skupnosti je treba zagotoviti minimalni dnevni, tedenski in letni
         počitek ter ustrezne odmore. […]

      […]
      (7)      Raziskave so pokazale, da je človeško telo ponoči bolj občutljivo za neugodne vplive okolja in tudi za določene obremenilne
         oblike organizacije dela in da so lahko dolga obdobja nočnega dela škodljiva za zdravje delavcev in lahko ogrožajo varnost
         na delovnem mestu.

      […]
      (15)      V zvezi z vprašanjem, ki se lahko pojavi glede organizacije delovnega časa znotraj podjetja, je zaželeno, da se omogoči prožnost
         pri uporabi nekaterih določb te direktive in pri tem zagotovi upoštevanje načel [zaščite varnosti in zdravja] delavcev.

      (16)      Predvideti je treba, da lahko za nekatere določbe veljajo odstopanja, ki jih bodo glede na primer uveljavljale države članice
         ali socialni partnerji. V primeru odstopanja morajo zadevni delavci praviloma dobiti enakovreden nadomestni počitek.“

      7        Člen 1 Direktive 2003/88, ki se nanaša na namen in področje uporabe te direktive, določa:

      „1.      Ta direktiva določa minimalne varnostne in zdravstvene zahteve pri organizaciji delovnega časa.
      2.      Ta direktiva se nanaša na:
      (a)      minimalni čas dnevnega počitka, tedenskega počitka in letnega dopusta, kot tudi na odmore in najdaljši tedenski delovni čas;
         in

      (b)      določene vidike nočnega in izmenskega dela ter vzorcev dela.
      3.      Ta direktiva se uporablja za vse sektorje dejavnosti, tako javne kot zasebne, skladno s členom 2 Direktive 89/391/EGS, brez
         vpliva na člene 14, 17, 18 in 19 te direktive.

      Ta direktiva se ne uporablja za pomorščake, kakor jih opredeljuje Direktiva 1999/63/ES, brez vpliva na člen 2(8) te direktive.
      […]“
      8        Člen 3 Direktive 2003/88 določa, da ima vsak delavec pravico do minimalnega dnevnega počitka 11 zaporednih ur v 24 urah.

      9        Člen 17, od (1) do (3), te direktive določa:

      „1.      Ob upoštevanju splošnih načel [zaščite varnosti in zdravja] delavcev države članice lahko odstopajo od členov [od] 3 do 6,
         8 in 16, če zaradi posebnih značilnosti izvajane dejavnosti dolžina delovnega časa ni odmerjena in/ali vnaprej določena ali
         jo lahko določijo delavci sami, še posebno pa v primerih, ko gre za:

      (a)      vodilne kadre ali druge osebe s pooblastili za avtonomno odločanje;
      (b)      delavce, ki so družinski člani; ali
      (c)      delavce, ki službujejo pri verskih obredih v cerkvah ali verskih skupnostih.
      2.      Odstopanja iz odstavkov 3, 4 in 5 se lahko določijo z zakoni, podzakonskimi ali upravnimi akti ali s kolektivnimi pogodbami
         ali sporazumi, sklenjenimi med socialnimi partnerji, če zadevni delavci dobijo enakovreden nadomestni počitek ali če se jim
         v izjemnih primerih, ko to iz objektivnih razlogov ni mogoče, zagotovi ustrezno varstvo.

      3.      V skladu z odstavkom 2 tega člena so mogoča odstopanja od členov 3, 4, 5, 8 in 16:
      […]
      (b)      v primeru dejavnosti varovanja in nadzora, ki zahtevajo stalno prisotnost, zaradi varovanja posesti ali oseb, zlasti varnostnikov
         in oskrbnikov ali podjetij za varovanje;

      (c)      v primeru dejavnosti, ki zahtevajo nepretrgano storitev ali proizvodnjo, zlasti […]
      […]“
       Nacionalna ureditev
      10      Na podlagi člena 1 dekreta št. 2006-950 so bili v zakonik o delovnih razmerjih vneseni členi od D. 773-2-1 do D. 773-2-7.

      11      Te določbe zakonika o delovnih razmerjih odslej ustrezajo – ob upoštevanju manjših sprememb – členom od D. 432-1 do D. 432-9
         code de l’action sociale et des familles (v nadaljevanju: zakonik o socialnem varstvu in družini).

      12      Člen D. 773-2-1 zakonika o delovnih razmerjih je določal, da se pogodba o izobraževalnem udejstvovanju sklene med fizično
         osebo in fizično ali pravno osebo, kot je opredeljena v členu L. 774-2, in da skupen čas vseh pogodb, ki so bile sklenjene
         z isto osebo, ne sme presegati 80 dni v neprekinjenem obdobju 12 mesecev.

      13      Člen D. 773-2-3 zakonika o delovnih razmerjih je določal:

      „V vsakem primeru je oseba, ki ima sklenjeno pogodbo, vsak teden upravičena do počitka, ki ne sme trajati manj kot štiriindvajset
         zaporednih ur.“

      14      Člen L. 774-2 zakonika o delovnih razmerjih, na katerega je napotoval člen D. 773-2-1 tega istega zakonika in katerega določbe
         so odslej – ob upoštevanju manjših sprememb – vsebovane v členih od L. 432-1 do L. 432-4 zakonika o socialnem varstvu in družini,
         je določal:

      „Občasno sodelovanje fizične osebe pod pogoji, določenimi v tem členu, pri organizaciji dejavnosti počitniškega centra za
         mladoletne osebe, ki ima izobraževalni namen, ali pri vodenju takšnega centra, katerega dejavnosti potekajo ob šolskih počitnicah,
         službenih dopustih in prostem času, je opredeljeno kot izobraževalno udejstvovanje.

      […]
      Za osebe, ki imajo sklenjeno pogodbo o izobraževalnem udejstvovanju, ne veljajo določbe poglavij I in II naslova IV knjige
         I, niti določbe poglavij II in III naslova I knjige II niti določbe uvodnega poglavja in poglavja I naslova II iste knjige
         tega zakonika.

      […]
      Za osebe, ki imajo sklenjeno pogodbo o izobraževalnem udejstvovanju, je čas trajanja dela določen s področno kolektivno pogodbo
         ali dogovorom oziroma, če tega ni, z dekretom. Število delovnih dni ne sme presegati zgornje meje, ki je na letni ravni določena
         za vsako osebo na osemdeset. Zadevna oseba je upravičena do minimalnega tedenskega počitka štiriindvajsetih zaporednih ur
         […]“.

      15      Francoska zakonodaja ni določala in še vedno ne določa, da so osebe, ki so občasno in sezonsko zaposlene v počitniških centrih
         in ki imajo sklenjeno pogodbo o izobraževalnem udejstvovanju, upravičene do dnevnega počitka, ki traja vsaj enajst zaporednih
         ur.

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      16      Union syndicale je 29. januarja 2007 pri Conseil d’Etat vložila tožbo za razveljavitev dekreta št. 2006-950. Navedla je, da
         je ta dekret v nasprotju z Direktivo 2003/88 v delu, v katerem osebam, ki imajo sklenjeno pogodbo o izobraževalnem udejstvovanju
         in ki opravljajo občasno in sezonsko delo v počitniških centrih, odreka pravico do minimalnega dnevnega počitka, ki jo imajo
         delavci na podlagi zakonika o delovnih razmerjih.

      17      Po mnenju Union syndicale je neobstoj takšne pravice v francoskih predpisih v nasprotju s ciljem člena 3 Direktive 2003/88
         in zgornje meje 80 delovnih dni na letni ravni, ki je določena v zakoniku o delovnih razmerjih, ni mogoče šteti za ustrezno
         varstvo v smislu člena 17(2) te direktive, v katerem so določeni nekateri pogoji, ki jih morajo izpolnjevati izjeme, ki so
         dovoljene med drugim na podlagi navedenega člena 3.

      18      Ker je Conseil d’Etat menilo, da ni mogoče dati jasnega odgovora na vprašanja, ki se glede členov 1, 3 in 17 Direktive 2003/88
         zastavljajo v postopku, ki ga vodi, je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali se Direktiva [2003/88] uporablja za občasno zaposleno osebje in sezonske delavce, ki opravljajo delo največ 80 delovnih
         dni na leto v […] počitniških centrih?

      2.      Ali je treba ob pritrdilnem odgovoru na to vprašanje:
      (a)      člen 17 [Direktive 2003/88] glede na cilj navedene direktive, ki je v skladu s členom 1(1) [te direktive] določitev minimalnih
         varnostnih in zdravstvenih zahtev pri organizaciji delovnega časa, razlagati:

      –      tako, da se občasna in sezonska dejavnost oseb, ki imajo sklenjeno pogodbo o izobraževalnem udejstvovanju, glede na odstavek
         1 tega člena lahko šteje za dejavnost, pri kateri ,zaradi posebnih značilnosti [te] dejavnosti dolžina delovnega časa ni odmerjena
         in/ali vnaprej določena ali jo lahko določijo delavci sami‘,

      –      ali pa tako, da se zadevna dejavnost glede na točko (b) odstavka 3 tega člena šteje za ,dejavnost varovanja in nadzora, ki
         zahteva stalno prisotnost, zaradi varovanja posesti ali oseb‘?

      (b)      Ali je v tem zadnjem primeru pogoje, ki so določeni v [členu 17(2) Direktive 2003/88] kot ,enakovreden nadomestni počitek‘
         in ,ustrezno varstvo‘, ki se zagotovita zadevnim delavcem, treba razumeti kot takšne, ki se lahko izpolnijo z določbo, ki
         osebam, ki imajo sklenjeno zadevno pogodbo, omeji število delovnih dni na 80 na leto za opravljanje dejavnosti v […] počitniških
         centrih?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      19      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem sprašuje, ali osebe, ki so sklenile tako pogodbo, kot je pogodba o izobraževalnem
         udejstvovanju iz postopka v glavni stvari, ki opravljajo občasno in sezonsko delo v počitniških centrih in ki opravljajo delo
         največ 80 delovnih dni na leto, spadajo na področje uporabe Direktive 2003/88.

      20      Najprej je treba spomniti, da ta direktiva določa minimalne varnostne in zdravstvene zahteve pri organizaciji delovnega časa.

      21      V tej direktivi je področje uporabe te direktive opredeljeno široko, saj je iz člena 1(3) te direktive razvidno, da se uporablja
         za vse sektorje dejavnosti, tako javne kot zasebne, v smislu člena 2(1) Direktive 89/391, razen za nekatere izrecno naštete
         posebne sektorje (glej sodbo z dne 26. junija 2001 v zadevi BECTU, C‑173/99, Recueil, str. I‑4881, točka 45).

      22      Sodišče je že presodilo, da iz cilja Direktive 89/391, in sicer spodbujanja izboljšanja varnosti in zdravja delavcev pri delu,
         ter besedila njenega člena 2(1) izhaja, da je treba tudi področje uporabe te osnovne direktive razumeti široko (sodba z dne
         5. oktobra 2004 v združenih zadevah Pfeiffer in drugi, od C‑397/01 do C‑403/01, ZOdl., str. I‑8835, točka 52).

      23      Na seznamu dejavnosti iz člena 2(1) Direktive 89/391, ki sicer ni izčrpen, so navedene izobraževalne, kulturne in razvedrilne
         dejavnosti ter tudi storitvene dejavnosti na splošno.

      24      Na podlagi člena 2(2), prvi pododstavek, Direktive 89/391 se ta osnovna direktiva ne uporablja tam, kjer posebne značilnosti
         nekaterih posebnih dejavnosti javnih služb ali nekaterih posebnih dejavnosti v službah civilne zaščite temu neizogibno nasprotujejo.
         Vendar je treba te izjeme od področja uporabe Direktive 89/391 razlagati ozko in se te izjeme nanašajo na nekatere posebne
         dejavnosti javnih služb, ki so namenjene zagotovitvi javnega reda in varnosti, ki sta nujno potrebna za dobro delovanje družbenega
         življenja (glej v tem smislu sodbo z dne 3. oktobra 2000 v zadevi Simap, C‑303/98, Recueil, str. I‑7963, točki 35 in 36, in
         zgoraj navedeno sodbo Pfeiffer in drugi, točke od 52 do 55).

      25      Ugotoviti je treba, da dejavnosti oseb, ki imajo začasno in sezonsko zaposlitev v počitniških centrih, ni mogoče izenačiti
         s temi dejavnostmi.

      26      Zato je treba ugotoviti, da dejavnost navedenih oseb spada na področje uporabe Direktive 89/391 in na področje uporabe Direktive
         2003/88, ker izjema od področja uporabe iz člena 1(3), drugi pododstavek, zadnjenavedene direktive velja le za pomorščake.

      27      Spomniti je treba tudi, da čeprav je pojem delavca v členu 3(a) Direktive 89/391 opredeljen kot vsaka oseba, ki jo zaposli
         delodajalec, skupaj s pripravniki in vajenci, pri čemer je izključena domača služinčad, Direktiva 2003/88 ni nikjer napotovala
         na to določbo Direktive 89/391 niti na opredelitev pojma delavca, kot izhaja iz nacionalnih zakonodaj in/ali praks.

      28      Iz te zadnje ugotovitve izhaja, da za uporabo Direktive 2003/88 tega pojma ni mogoče razlagati različno glede na nacionalne
         pravne ureditve, temveč da ima v pravu Unije avtonomen pomen. Ta pojem je treba opredeliti glede na objektivna merila, ki
         so značilna za delovno razmerje ob upoštevanju pravic in dolžnosti zadevne osebe. Ob tem pa je bistvena značilnost delovnega
         razmerja okoliščina, da oseba nekaj časa v korist druge osebe in po njenih navodilih opravlja delo, v zameno za katero prejme
         plačilo (glej po analogiji, v zvezi s členom 39 ES, sodbi z dne 3. julija 1986 v zadevi Lawrie-Blum, 66/85, Recueil, str. 2121,
         točki 16 in 17, in z dne 23. marca 2004 v zadevi Collins, C‑138/02, Recueil, str. I‑2703, točka 26).

      29      Glede opredelitve pojma delavca, kar je naloga nacionalnega sodišča, se mora to sodišče opreti na objektivna merila in skupaj
         presoditi vse okoliščine zadeve, v kateri odloča, ki vplivajo tako na naravo obravnavanih dejavnosti kot tudi na zadevno razmerje
         med strankama.

      30      Čeprav za osebe, ki imajo sklenjeno pogodbo o izobraževalnem udejstvovanju, ne veljajo nekatere določbe zakonika o delovnih
         razmerjih – kot je to razvidno iz predložitvene odločbe – je treba spomniti, da je Sodišče presodilo, da sui generis pravna narava delovnega razmerja glede na nacionalno pravo ne more imeti nikakršnih posledic na status delavca v smislu prava
         Unije (glej sodbo z dne 20. septembra 2007 v zadevi Kiiski, C-116/06, ZOdl., str. I-7643, točka 26 in navedena sodna praksa).

      31      V zvezi z delavci, ki imajo sklenjeno pogodbo za določen čas – kot so osebe, ki imajo sklenjeno pogodbo, ki je predmet postopka
         v glavni stvari – je Sodišče glede Direktive 93/104 že razsodilo, da ta direktiva ne razlikuje med delavci, ki imajo sklenjene
         take pogodbe, in delavci, ki imajo sklenjene pogodbe za nedoločen čas, zlasti ne v zvezi z določbami glede minimalnega počitka,
         ki se nanašajo na „vsakega delavca“ (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo BECTU, točka 46). Navedeno pa enako velja za
         Direktivo 2003/88 in zlasti za člen 3 te direktive, ki se nanaša na dnevni počitek.

      32      Iz informacij, ki jih je dalo predložitveno sodišče, je razvidno, da so osebe, kot so občasno zaposleno osebje in sezonski
         delavci, ki imajo sklenjeno pogodbo, ki je predmet postopka v glavni stvari, in ki opravljajo delo največ 80 delovnih dni
         na leto v počitniških centrih, zajete s pojmom delavci, kot je opredeljen v točki 28 te sodbe.

      33      Glede na zgoraj navedeno je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da osebe, ki so sklenile tako pogodbo, kot je pogodba o izobraževalnem
         udejstvovanju iz postopka v glavni stvari, ki opravljajo občasno in sezonsko delo v počitniških centrih, in sicer največ 80
         delovnih dni na leto, spadajo na področje uporabe Direktive 2003/88.

       Drugo vprašanje
      34      Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem, ki ima dva dela, v bistvu sprašuje, ali delavci, kot so osebe, ki imajo sklenjeno
         pogodbo o izobraževalnem udejstvovanju in ki opravljajo občasno in sezonsko delo v počitniških centrih, spadajo v izjemo,
         določeno v členu 17(1) Direktive 2003/88, ali pa v izjemo, določeno v odstavku 3(b) tega člena. Predložitveno sodišče sprašuje,
         ali – če se lahko uporabi člen 17(3)(b) Direktive 2003/88 – nacionalna zakonodaja, s katero je delo teh delavcev omejeno na
         80 delovnih dni na leto, izpolnjuje pogoje iz odstavka 2 tega člena, v skladu s katerimi zadevni delavci dobijo enakovreden
         nadomestni počitek ali se jim v izjemnih primerih, ko to iz objektivnih razlogov ni mogoče, zagotovi ustrezno varstvo.

      35      V teh okoliščinah je treba najprej spomniti, da so v skladu z določbami iz člena 3 Direktive 2003/88 države članice dolžne
         sprejeti potrebne ukrepe, s katerimi vsakemu delavcu zagotovijo pravico do minimalnega dnevnega počitka 11 zaporednih ur v
         24 urah.

      36      Iz sodne prakse Sodišča izhaja, da glede na besedilo Direktive 2003/88 in glede na njen namen in strukturo različne določbe,
         ki jih vsebuje glede minimalnih počitkov – kot so te iz člena 3 – sestavljajo pravila prava socialne varnosti Unije, ki so
         posebnega pomena in do katerih mora biti upravičen vsak delavec v smislu minimalnih zahtev, ki so potrebne za zagotavljanje
         njegove varnosti in zdravja (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo BECTU, točki 43 in 47, in sodbo z dne 7. septembra 2006 v zadevi
         Komisija proti Združenemu kraljestvu, C‑484/04, ZOdl., str. I‑7471, točka 38).

      37      Ob upoštevanju bistvenega cilja Direktive 2003/88, ki je učinkovita zaščita varnosti in zdravja delavcev, mora biti vsakemu
         delavcu zagotovljen primeren čas za počitek, ki ne le da mora biti dejanski, tako da se zadevnim osebam omogoči obnova moči
         zaradi utrujenosti, ki je posledica dela, ampak mora biti tudi preventiven, tako da kolikor je mogoče zmanjša nevarnost poslabšanja
         varnosti in zdravja delavcev, ki ga lahko pomeni daljše obdobje dela brez počitka (sodba z dne 9. septembra 2003 v zadevi
         Jaeger, C‑151/02, Recueil, str. I‑8389, točka 92, in zgoraj navedena sodba Komisija proti Združenemu kraljestvu, točka 41).

      38      Iz zgoraj navedenega je razvidno, da je nacionalna zakonodaja, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki ob tem, da omejuje
         dejavnost, ki se opravlja na podlagi pogodb o izobraževalnem udejstvovanju, na 80 dni na leto, ne določa, da so občasno zaposleno
         osebje in sezonski delavci, ki imajo sklenjeno tako pogodbo in ki opravljajo delo v počitniških centrih, upravičeni do minimalnega
         počitka, zahtevanega na podlagi člena 3 Direktive 2003/88, načeloma v neskladju z navedeno direktivo.

      39      Drugače bi bilo le, če bi bilo takšno zakonodajo mogoče uvrstiti med izjeme, ki so določene v Direktivi 2003/88, zlasti v
         njenem členu 17.

      40      Navedene izjeme je treba – ker gre za izjeme od ureditve Unije na področju organizacije delovnega časa, ki je določena v Direktivi
         2003/88 – razlagati tako, da se njihovo področje uporabe omeji na to, kar je nujno potrebno za varstvo interesov, katerih
         varstvo te izjeme omogočajo (glej zgoraj navedeno sodbo Jaeger, točka 89).

      41      Prvič, v zvezi z odstopanjem od člena 3 Direktive 2003/88, ki je določeno v njenem členu 17(1), se to odstopanje uporablja
         za delavce, katerih celotni delovni čas se ne meri ali ni vnaprej določen oziroma ga delavci lahko določijo sami zaradi posebnosti
         opravljane dejavnosti.

      42      Kot navajata Union syndicale in Evropska komisija, ni v nobenem od dokumentov iz spisa, ki so bili predloženi Sodišču, navedeno,
         da lahko delavci, ki so na podlagi pogodbe o izobraževalnem udejstvovanju zaposleni v počitniških centrih, odločajo o tem,
         koliko ur bodo delali. Opis dejavnosti, ki jo opravljajo ti delavci, in opis delovanja teh centrov, ki ga je dala francoska
         vlada in katerega verodostojnost mora preveriti predložitveno sodišče, kaže na nasprotno. Spis, ki je bil predložen Sodišču,
         tudi ne vsebuje dokumentov, ki bi dokazovali, da ti delavci niso dolžni biti na delovnem mestu ob določenem delovnem času.

      43      Zato je treba ugotoviti, da se glede na informacije, ki so bile predložene Sodišču, člen 17(1) Direktive 2003/88 nanaša na
         dejavnosti, ki niso v nikakršni zvezi z dejavnostmi, ki jih v počitniških centrih izvajajo osebe, ki imajo sklenjene pogodbe
         o izobraževalnem udejstvovanju.

      44      Drugič, glede izjeme, določene v členu 17(3)(b) Direktive 2003/88, ta določba določa, da je na podlagi odstavka 2 tega člena
         odstopanje od člena 3 te direktive mogoče „v primeru dejavnosti varovanja in nadzora, ki zahtevajo stalno prisotnost, zaradi
         varovanja posesti ali oseb, zlasti varnostnikov in oskrbnikov ali podjetij za varovanje“.

      45      Čeprav je res, da osebe, ki so zaposlene v počitniških centrih, opravljajo dejavnosti, katerih namen je vzgoja in organizacija
         dejavnosti za mladoletne osebe, ki so vključene v te centre – kot navajata Union syndicale in češka vlada – je naloga teh
         zaposlenih tudi, da zagotovijo stalno varstvo teh mladoletnih oseb, kot navaja francoska vlada. Ker so te mladoletne osebe
         brez spremstva staršev, so zaradi zagotovitve svoje varnosti pod stalnim nadzorom oseb, ki delajo v teh centrih. Poleg tega
         je pedagoški in vzgojni prispevek teh centrov tudi – če ne celo poglavitno – v tem posebnem in svojevrstnem načinu delovanja,
         da mladoletne osebe, ki so vključene v te centre, preživijo več dni z animatorji in vodji teh centrov.

      46      V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da dejavnost takih delavcev, kot so osebe, ki imajo sklenjeno pogodbo o izobraževalnem
         udejstvovanju in ki opravljajo delo v počitniških centrih, lahko spada v izjemo, ki je določena v členu 17(3)(b) Direktive
         2003/88, če so izpolnjeni pogoji iz njegovega odstavka 2.

      47      Poleg tega – kot navaja Komisija – glede na značilnosti dejavnosti in način delovanja počitniških centrov, bi te dejavnosti
         eventualno lahko spadale v izjemo od člena 3 Direktive 2003/88, ki je določena v členu 17(3)(c) te direktive za dejavnosti,
         ki zahtevajo nepretrgano storitev ali proizvodnjo.

      48      Res je, da dejavnosti oseb, ki so začasno in sezonsko zaposlene v počitniških centrih, niso navedene na seznamu iz te določbe.
         Vendar je treba ugotoviti, da seznam ni izčrpen in da je – kot je razvidno iz točke 45 te sodbe – za te dejavnosti značilno,
         da zahtevajo nepretrgano storitev, saj mladoletne osebe, ki so vključene v te centre, preživijo ves čas svojega bivanja v
         centru z osebami, ki so zaposlene v teh centrih, in pod njihovim nadzorom.

      49      Na podlagi samega besedila člena 17(2) Direktive 2003/88 je uporaba izjem iz odstavka 3(b) in (c) tega člena, zlasti glede
         časa trajanja dnevnega počitka, določenega v členu 3 te direktive, izrecno pogojena s tem, da zadevni delavci dobijo enakovreden
         nadomestni počitek ali da se jim v izjemnih primerih, ko to iz objektivnih razlogov ni mogoče, zagotovi ustrezno varstvo.

      50      Iz sodne prakse Sodišča izhaja, da mora biti za „ustrezen nadomestni počitek“ v smislu člena 17(2) Direktive 2003/88, da bi
         ustrezal opredelitvi in cilju navedene direktive, kot je naveden v točki 37 te sodbe, značilno, da delavec v tem času v razmerju
         do svojega delodajalca nima nobene obveznosti, ki bi mu onemogočala, da se svobodno in neprekinjeno posveča svojim interesom,
         da se s tem odpravijo učinki, ki jih ima opravljanje dela na njegovo varnost in zdravje. Poleg tega mora počitek neposredno
         slediti delovnemu času, ki naj bi ga nadomestil, da se prepreči utrujenost ali preobremenitev delavca zaradi kumuliranja zaporednih
         obdobij dela (glej zgoraj navedeno sodbo Jaeger, točka 94).

      51      Za zagotovitev varnosti in učinkovite zaščite zdravja delavcev je torej treba praviloma predvideti redno izmenjavo delovnega
         časa in časa počitka. Da bi se lahko učinkovito odpočil, mora namreč delavec imeti možnost, da se od delovnega okolja oddalji
         za nekaj ur, ki morajo biti ne le zaporedne, ampak morajo tudi neposredno slediti času dela, da se lahko posameznik sprosti
         in odpravi utrujenost, ki je povezana z opravljanjem njegovih nalog. To je še toliko bolj potrebno, ko je običajni dnevni
         delovni čas podaljšan in odstopa od splošnega pravila zaradi opravljanja stalne pripravljenosti (glej zgoraj navedeno sodbo
         Jaeger, točka 95).

      52      V teh okoliščinah določba nacionalnega prava, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki določa, da skupen čas vseh takih pogodb,
         kot je pogodba o izobraževalnem udejstvovanju, ki so bile sklenjene z isto osebo, ne sme presegati 80 dni v neprekinjenem
         obdobju 12 mesecev, ne izpolnjuje obveznosti, ki jo imajo države članice in v ustreznih okoliščinah primera socialni partnerji,
         da zagotovijo, da zadevni delavci dobijo enakovreden nadomestni počitek, zahtevan na podlagi člena 17(2) Direktive 2003/88.

      53      Namreč, kot navajata Union syndicale in češka vlada, ob upoštevanju cilja varstva, ki ga uresničuje Direktiva 2003/88, določitev
         zgornje meje števila delovnih dni na leto v zvezi z enakovrednim nadomestnim počitkom ni upoštevno.

      54      Vendar francoska vlada navaja, da zaradi tega, ker so dejavnosti, ki jih opravljajo osebe, ki so zaposlene v počitniških centrih,
         izredne narave, tem osebam ni mogoče odobriti enakovrednega nadomestnega počitka. Osebe, ki so vključene v te centre, so namreč
         mladoletne osebe, ki v teh centrih preživijo več dni in v tem času so ponoči in podnevi pod nadzorom istih zaposlenih. Odobritev
         nadomestnega počitka, kot ga je Sodišče opredelilo v točki 94 zgoraj navedene sodbe Jaeger osebam, ki so občasno in sezonsko
         zaposlene v teh centrih, naj bi povzročila, da bi počitek potekal v času, ko mladoletne osebe, za katere skrbijo, prebivajo
         v centru, kar naj bi povzročilo začasno – in to tudi ponoči – prikrajšanje teh mladoletnih oseb za prisotnost svojih vzgojiteljev,
         ki pa so ob odsotnosti staršev tiste odrasle osebe, ki jih najbolj poznajo in ki jim zaupajo. Zato – ker naj bi obstajali
         objektivni razlogi, ki preprečujejo dodelitev enakovrednega nadomestnega počitka – naj bi bila določitev zgornje meje delovnih
         dni, ki jih osebe, ki imajo sklenjeno pogodbo o izobraževalnem udejstvovanju, lahko opravijo na letni ravni, ustrezno varstvo
         zadevnih delavcev v smislu člena 17(2) Direktive 2003/88.

      55      V zvezi s to utemeljitvijo je treba spomniti, da kot je razvidno iz besedila člena 17(2) Direktive 2003/88, ta določba le
         v izrednih okoliščinah dovoljuje, da se delavcu dodeli „druga ustrezna zaščita“, če nadomestnega počitka ni možno dodeliti
         iz objektivnih razlogov (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Jaeger, točka 98).

      56      Predložitvena odločba vsebuje malo konkretnih informacij glede tega, kako potekajo dejavnosti, ki jih opravljajo osebe, zaposlene
         v počitniških centrih, glede tega, kako so te dejavnosti organizirane in glede tega, koliko zaposlenih potrebujejo ti centri.

      57      Glede na opis navedenih dejavnosti in odgovornosti, ki jih imajo osebe, ki so v teh centrih zaposlene, v razmerju do mladoletnih
         oseb, ki so vključene v te centre, dejansko ni mogoče izključiti, da izjemoma iz objektivnih razlogov ni mogoče zagotoviti
         redne izmenjave delovnega časa in časa počitka, zahtevanega na podlagi člena 3 Direktive 2003/88, v skladu z zgoraj navedeno
         sodbo Jaeger.

      58      Vendar pa določitve zgornje meje števila delovnih dni na letni ravni, kot je ta, ki jo določa francoska zakonodaja iz postopka
         v glavni stvari, ni mogoče šteti za ustrezno varstvo v smislu člena 17(2) Direktive 2003/88. Čeprav je namreč državam članicam
         priznana pravica do prožne uporabe nekaterih določb iz te direktive, morajo vendar zagotoviti upoštevanje načel zaščite varnosti
         in zdravja delavcev, kot je razvidno iz uvodne izjave 15 te direktive.

      59      Čeprav je torej treba člen 17(2) Direktive 2003/88 razlagati tako, da državam članicam in v ustreznih okoliščinah primera
         socialnim partnerjem podeljuje diskrecijsko pravico, da v izjemnih primerih določijo ustrezno varstvo zadevnih delavcev, je
         namen tega varstva v zvezi z zaščito varnosti in zdravja delavcev – tako kot pri minimalnem dnevnem počitku iz člena 3 te
         direktive ali pri enakovrednem nadomestnem počitku iz člena 17(2) – omogočiti, da se ti delavci sprostijo in odpravijo utrujenost,
         ki je povezana z opravljanjem njihovih nalog.

      60      Čeprav posebna narava dela ali posebne okoliščine, v katerih se delo opravlja, omogočajo odstopanje od člena 3 Direktive 2003/88
         in od obveznosti redne izmenjave delovnega časa in časa počitka, pa z nacionalno zakonodajo, ki delavcem odreka pravico do
         dnevnega počitka za ves čas trajanja pogodbe o zaposlitvi – čeprav gre za pogodbe, ki lahko trajajo največ 80 dni na leto
         – ni le odvzeto bistvo pravice, ki jo ima posameznik na podlagi te direktive, temveč je ta zakonodaja tudi v nasprotju s ciljem,
         ki se uresničuje s to direktivo (glej v tem smislu, v zvezi s členom 7(1) Direktive 2003/88, zgoraj navedeno sodbo BECTU,
         točka 48).

      61      Glede na zgoraj navedeno je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da osebe, ki so sklenile tako pogodbo, kot je pogodba o izobraževalnem
         udejstvovanju iz postopka v glavni stvari in ki opravljajo občasno in sezonsko delo v počitniških centrih, spadajo v izjemo,
         ki je določena v členu 17(3)(b) in/ali (c) Direktive 2003/88.

      62      Nacionalna zakonodaja, s katero je delo teh delavcev omejeno na 80 delovnih dni na leto, ne izpolnjuje pogojev, ki so za navedeno
         izjemo določeni v členu 17(2) te direktive in v skladu s katerimi zadevni delavci dobijo enakovreden nadomestni počitek ali
         se jim v izjemnih primerih, ko to iz objektivnih razlogov ni mogoče, zagotovi ustrezno varstvo.

       Stroški
      63      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      1.      Osebe, ki so sklenile tako pogodbo, kot je pogodba o izobraževalnem udejstvovanju iz postopka v glavni stvari, ki opravljajo
            občasno in sezonsko delo v počitniških centrih, in sicer največ 80 delovnih dni na leto, spadajo na področje uporabe Direktive
            2003/88/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. novembra 2003 o določenih vidikih organizacije delovnega časa.
      2.      Osebe, ki so sklenile tako pogodbo, kot je pogodba o izobraževalnem udejstvovanju iz postopka v glavni stvari in ki opravljajo
            občasno in sezonsko delo v počitniških centrih, spadajo v izjemo, ki je določena v členu 17(3)(b) in/ali (c) Direktive 2003/88.
      Nacionalna zakonodaja, s katero je delo teh delavcev omejeno na 80 delovnih dni na leto, ne izpolnjuje pogojev, ki so za navedeno
            izjemo določeni v členu 17(2) te direktive in v skladu s katerimi zadevni delavci dobijo enakovreden nadomestni počitek ali
            se jim v izjemnih primerih, ko to iz objektivnih razlogov ni mogoče, zagotovi ustrezno varstvo.
      Podpisi
      * Jezik postopka: francoščina.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 30. maja 1973. # Robert de Greef proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 46-72.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 30. novembra 1983. # Kazenski postopek proti Leendert van Bennekom. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Arrondissementsrechtbank Amsterdam - Nizozemska. # Zadeva 227/82.