title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 5. marca 2009.#Kattner Stahlbau GmbH proti Maschinenbau- und Metall- Berufsgenossenschaft.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Sächsisches Landessozialgericht - Nemčija.#Konkurenca - Členi 81 ES, 82 ES in 86 ES - Obvezno članstvo v nosilcu zavarovanja za primer nesreče pri delu in poklicne bolezni - Pojem ‚podjetje‘ - Zloraba prevladujočega položaja - Svoboda opravljanja storitev - Člena 49 ES in 50 ES - Omejitev - Utemeljitev - Nevarnost resne ogrozitve finančnega ravnotežja sistema socialne varnosti.#Zadeva C-350/07.

text:
      Zadeva C-350/07
      Kattner Stahlbau GmbH
      proti
      Maschinenbau- und Metall- Berufsgenossenschaft
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo
      Sächsisches Landessozialgericht)
      „Konkurenca – Členi 81 ES, 82 ES in 86 ES – Obvezno članstvo v nosilcu zavarovanja za primer nesreče pri delu in poklicne bolezni – Pojem ‚podjetje‘ – Zloraba prevladujočega položaja – Svoboda opravljanja storitev – Člena 49 ES in 50 ES – Omejitev – Utemeljitev – Nevarnost resne ogrozitve finančnega ravnotežja sistema socialne varnosti“
      Povzetek sodbe
      1.        Konkurenca – Pravila Skupnosti – Podjetje – Pojem – Nosilec obveznega zavarovanja za primer nesreče pri delu in poklicne bolezni
      (člena 81 ES in 82 ES)
      2.        Svoboda opravljanja storitev – Omejitve – Nacionalna ureditev, ki uvaja sistem obveznega zavarovanja za primer nesreče pri
            delu in poklicne bolezni – Utemeljitev z razlogi splošnega interesa – Finančno ravnotežje določenega področja socialne varnosti
      (člena 49 ES in 50 ES)
      1.        Poklicni sklad, pri katerem se morajo podjetja iz določene panoge in določenega območja obvezno včlaniti zaradi zavarovanja
         za primer nesreče pri delu in poklicne bolezni, ni podjetje v smislu členov 81 ES in 82 ES, temveč opravlja izključno socialno
         funkcijo, če deluje v okviru sistema, ki izvaja načelo solidarnosti in je pod nadzorom države. Zgolj okoliščina, da poklicni
         sklad neposredno ponuja storitve zavarovanja, kot taka ne more vplivati na popolnoma socialni značaj njegove funkcije, saj
         ne vpliva ne na solidarnostni značaj tega sistema ne na nadzor, ki ga nad njim izvaja država.

      Pogoj glede solidarnosti sistema zavarovanja je izpolnjen, če se ta financira s prispevki, katerih stopnja ni sistematično
         sorazmerna z zavarovanim tveganjem, in če vrednost dajatev, ki jih izplačajo pokojninski skladi, ni nujno sorazmerna s plačilom
         zavarovanca. Dvoma o solidarnostnem značaju financiranja ne vzbujajo ne neobstoj zgornje omejitve prispevkov, ne dejstvo,
         da tega sistema ne izvaja ena, temveč več organizacij na sektorski in/ali ozemeljski podlagi, ne dejstvo, da lahko te organizacije
         določijo enoten minimalni znesek prispevka.

      V zvezi s pogojem nadzora, ki ga izvaja država, prosta presoja poklicnih skladov pri določitvi dejavnikov, ki vplivajo na
         znesek prispevkov in dajatev, v okviru sistema samoupravljanja kot taka ne more spremeniti značaja dejavnosti, ki jo opravljajo
         navedeni skladi, saj je ta prosta presoja predvidena in natančno omejena z zakonom, poleg tega pa so ti skladi glede tega
         pod nadzorom države.

      (Glej točke 44, od 50 do 55, 61, 62, od 64 do 68 in točko 1 izreka.)
      2.        Nacionalna ureditev, ki uvaja sistem obveznega zavarovanja za primer nesreče pri delu in poklicne bolezni in sledi socialnemu
         cilju, ki deluje tako, da izvaja načelo solidarnosti, in je pod nadzorom države, lahko pomeni omejitev svobode opravljanja
         storitev, če ovira ali zmanjšuje privlačnost, če ne celo prepoveduje – neposredno ali posredno – izvrševanje te svobode zavarovalnim
         družbam s sedežem v drugih državah članicah, ki želijo ponujati zavarovalne pogodbe za kritje takih tveganj v zadevni državi
         članici, in podjetjem, ki spadajo v navedeni sistem, in bi se rada obrnila na take ponudnike. Vendar so za tako ureditev podani
         nujni razlogi v splošnem interesu, in sicer zagotavljanje finančnega ravnotežja določenega področja socialne varnosti, saj
         obveznost članstva, ki zagotavlja zbiranje vseh podjetij, ki spadajo v določen sistem znotraj skupnosti tveganj, omogoča izvajanje
         načela solidarnosti. V teh okoliščinah je treba člena 49 ES in 50 ES razlagati tako, da ne nasprotujeta taki ureditvi, če
         ta sistem ne preseže okvirov, ki so potrebni za doseganje cilja, zagotavljanja finančnega ravnotežja določenega področja socialne
         varnosti, kar je dolžno preveriti predložitveno sodišče.

      V zvezi s tem je dejstvo, da ta sistem ponuja minimalno kritje, tako da je ne glede na obveznost včlanitve, ki jo vključuje,
         podjetjem, ki spadajo vanj, dovoljeno dopolniti to kritje s sklepanjem dodatnih zavarovanj, če so ta na voljo na trgu, glavni
         razlog v prid sorazmernosti.

      (Glej točke 77, od 82 do 89 in točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 5. marca 2009(*)

      „Konkurenca – Členi 81 ES, 82 ES in 86 ES – Obvezno članstvo v nosilcu zavarovanja za primer nesreče pri delu in poklicne bolezni – Pojem ‚podjetje‘ – Zloraba prevladujočega položaja – Svoboda opravljanja storitev – Člena 49 ES in 50 ES – Omejitev – Utemeljitev – Nevarnost resne ogrozitve finančnega ravnotežja sistema socialne varnosti“
      V zadevi C-350/07,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Sächsisches Landessozialgericht
         (Nemčija) z odločbo z dne 25. julija 2007, ki je prispela na Sodišče 30. julija 2007, v postopku

      Kattner Stahlbau GmbH
      proti
      Maschinenbau- und Metall- Berufsgenossenschaft,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi A. Rosas, predsednik senata, A. Ó Caoimh (poročevalec), J. Klučka, U. Lõhmus, sodniki, in P. Lindh, sodnica,
      generalni pravobranilec: J. Mazák,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Kattner Stahlbau GmbH R. Mauer, odvetnik,
      –        za Maschinenbau- und Metall- Berufsgenossenschaft H. Plagemann, odvetnik,
      –        za nemško vlado M. Lumma in J. Möller, zastopnika,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti V. Kreuschitz in O. Weber, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 18. novembra 2008
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 49 ES in 50 ES ter 81 ES, 82 ES in 86 ES.

      2        Ta predlog je bil vložen v sporu med družbo Kattner Stahlbau GmbH (v nadaljevanju: Kattner) in Maschinenbau- und Metall- Berufsgenossenschaft
         (poklicni sklad za zaposlene v strojništvu in kovinarstvu, v nadaljevanju: MMB) glede obveznega članstva družbe Kattner v
         slednjem zaradi zakonskega zavarovanja za primer nesreče pri delu in poklicne bolezni.

       Nacionalni pravni okvir
      3        Zakonski sistem zavarovanja za primer nesreče pri delu in poklicne bolezni je v Nemčiji urejen v knjigi VII zakonika o socialni
         varnosti (Sozialgesetzbuch VII) v različici, objavljeni z zakonom z dne 7. avgusta 1996 (BGBl 1998 I, str. 1254, v nadaljevanju:
         SGB VII), ki je začel veljati 1. januarja 1997. Člen 1 SGB VII določa, da je namen tega zavarovanja:

      „1.   z vsemi ustreznimi sredstvi preprečevati nesreče pri delu, poklicne bolezni in nevarnosti za zdravje, povezane z delom, in

      2.     z vsemi ustreznimi sredstvi zagotoviti ozdravitev in ponovno vzpostavitev delovne zmožnosti zavarovancev v primeru nesreče
         pri delu ali poklicne bolezni in njim ali njihovim upravičencem povrniti škodo v obliki denarnih dajatev.“

      4        Iz predložitvene odločbe in iz stališč, predloženih Sodišču, izhaja, da ta sistem temelji zlasti na dejstvih, navedenih v
         nadaljevanju.

       Obvezno članstvo
      5        V navedenem sistemu se morajo zaradi zavarovanja za primer nesreče pri delu in poklicne bolezni vsa podjetja obvezno včlaniti
         v poklicni sklad (Berufsgenossenschaft), v katerega spadajo tako vsebinsko kot geografsko. Različni poklicni skladi imajo
         status organizacij javnega prava, katerih namen ni ustvarjanje dobička. Po podatkih nemške vlade in Komisije Evropskih skupnosti
         trenutno obstaja 25 poklicnih skladov. Vsak poklicni sklad je razdeljen na več panog glede na zadevne gospodarske sektorje.

       Prispevki
      6        Člen 152(1) SBG VII z naslovom „Porazdelitev“ določa:

      „Prispevki se določijo s porazdelitvijo po izteku koledarskega leta, v katerem je nastala upravičenost. Porazdelitev mora
         pokriti potrebe preteklega leta, vključno z zneski, potrebnimi za ustvarjanje rezerv. Poleg tega se lahko prispevki odtegnejo
         samo za dodatna obratna sredstva.“

      7        Člen 153 SBG VII z naslovom „Osnova za izračun“ določa:

      „1.   Če spodnje določbe ne določajo drugače, se pri osnovah za izračun prispevkov upoštevajo finančne potrebe (znesek za porazdelitev),
         plače zavarovancev in razredi tveganja.

      2.     Plače zavarovancev se upoštevajo za osnovo do višine zneska najvišje letne plače.
      3.     S statutom se lahko določi, da se za osnovo izračuna prispevkov za zavarovance, ki so dopolnili 18 let, upošteva najmanj minimalna
         letna plača. Če zavarovanci niso bili zaposleni celotno koledarsko leto ali niso bili zaposleni za polni delovni čas, se za
         osnovo upošteva ustrezen odstotek tega zneska.

      4.     Pri izračunu prispevkov se lahko v celoti ali deloma ne upošteva stopnje tveganja za nesreče v podjetjih, če stroški pokojnin,
         pomoči ob smrti in odškodnin izvirajo:

      (1)   iz škodnih dogodkov, ki so nastali v podjetjih, zaprtih pred najmanj štirimi leti, šteto od tekočega leta, ali
      (2)   iz škodnih dogodkov, ki so bili prvič ugotovljeni pred najmanj štirimi leti, šteto od tekočega leta.
      Skupni znesek stroškov, ki se porazdelijo med podjetja brez upoštevanja stopnje tveganja za nesreče, ne more preseči 30 %
         celotnih stroškov za pokojnine, pomoči ob smrti in odškodnine. Izvedbene določbe se uredijo s statutom.“

      8        Člen 157 SBG VII z naslovom „Lestvica tveganj“ določa:

      „1.   Nosilec zavarovanja samostojno določi lestvico tveganj za primere nesreč. Na lestvici tveganj mora določiti razrede tveganja,
         ki omogočajo stopnjevanje prispevkov. […]

      2.     Lestvica tveganj je razdeljena na razdelke, v katerih so skupine tveganj oblikovane glede na tveganja, ki grozijo, ob upoštevanju
         porazdelitve zavarovalnih tveganj. […]

      3.     Razredi tveganja se izračunajo glede na razmerje med dodeljenimi dajatvami in delavci.
      […]“
      9        Po mnenju družbe Kattner je na podlagi člena 161 SGB VII poklicnim skladom dovoljeno, da v svojih statutih določijo enoten
         minimalni prispevek.

      10      Člen 176 SBG VII z naslovom „Dolžnost sorazmerne porazdelitve“ v odstavku 1 določa:

      „Če
      1.     je strošek pokojnin poklicnega sklada več kot 4,5-krat višji od povprečnega stroška pokojnin poklicnih skladov,
      2.     strošek pokojnin poklicnega sklada, ki med podjetja ne glede na stopnjo tveganja porazdeli najmanj 20 % in največ 30 % stroškov
         pokojnin, pomoči ob smrti in odškodnin na podlagi člena 153(4), presega trikratnik povprečnega stroška pokojnin poklicnih
         skladov, ali

      3.     delež stroškov odškodnin poklicnega sklada presega petkratnik povprečnega deleža stroškov odškodnin poklicnih skladov,
      poklicni skladi izravnajo presežne stroške med seboj. Če znesek za izravnavo iz točke 2 zgoraj presega znesek, ki ga poklicni
         sklad porazdeli med podjetji ne glede na stopnjo tveganja za nesreče, se znesek za izravnavo zmanjša za ta znesek.“

       Prejemki
      11      Delavci imajo neposredno pravico do prejemkov iz poklicnega sklada, ne da bi bilo treba ugotavljati odgovornost delodajalca
         (členi od 104 do 109 SGB VII).

      12      Seznam prejemkov in pogoji za njihovo dodelitev so našteti v členih od 26 do 103 SGB VII. Pravica do teh prejemkov nastane
         neodvisno od sposobnosti delodajalca za plačilo prispevka. V skladu s členom 85 SGB VII se za izračun prejemkov upoštevajo
         samo plače, ki so med minimumom in maksimumom.

       Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      13      Kattner je družba z omejeno odgovornostjo nemškega prava, ki je bila ustanovljena 13. novembra 2003 in ki od 1. januarja 2004
         opravlja svojo dejavnost na področju kovinskih gradenj ter izdelave stopnišč in balkonov.

      14      MMB je 27. januarja 2004 obvestil družbo Kattner, da je njen zakonsko pristojni nosilec zavarovanja za primer nesreče pri
         delu in poklicne bolezni na podlagi določb SGB VII, in da je zato ta družba članica navedenega poklicnega sklada ter da so
         ji bili med drugim že določeni razredi tveganja.

      15      Z dopisom z dne 1. novembra 2004 je družba Kattner, ki je nameravala skleniti zasebno zavarovanje za obstoječa tveganja, MMB
         sporočila preklic svojega obveznega članstva z začetkom veljavnosti ob koncu leta 2004.

      16      MMB je 15. novembra 2004 družbo Kattner obvestil, da glede na to, da je v razmerju do nje zakonsko pristojni nosilec zavarovanja
         za primer nesreče pri delu in poklicne bolezni, odstop ali preklic članstva v skladu z zakonom ni mogoč in da je zato treba
         njeno zahtevo zavrniti. Na podlagi upravne pritožbe je MMB to odločbo potrdil 20. aprila 2005.

      17      Sozialgericht Leipzig (socialno sodišče v Leipzigu) je 21. novembra 2005 zavrnilo tožbo, ki jo je vložila družba Kattner.

      18      Družba Kattner je vložila pritožbo pri Sächsisches Landessozialgericht (socialno sodišče za deželo Saško), v kateri najprej
         navaja, da obvezno članstvo v MMB omejuje svobodo opravljanja storitev iz členov 49 ES in 50 ES. V zvezi s tem prilaga predračun
         danske zavarovalne družbe, ki jo prav tako zavaruje za primer nesreče pri delu, poklicne bolezni in nesreče na poti na delo
         in z dela pod enakimi pogoji kot MMB. Storitve, ki jih opravlja ta družba, naj bi med drugim ustrezale storitvam, določenim
         z nemško pravno ureditvijo v postopku v glavni stvari. Zatem družba Kattner trdi, da sta zaradi izključne pristojnosti, ki
         jo ima MMB, kršena člena 82 ES in 86 ES. Po mnenju družbe Kattner monopolnega položaja nemških nosilcev zavarovanja za primer
         nesreče pri delu in poklicne bolezni ne utemeljuje noben nujni razlog v javnem interesu.

      19      Sächsisches Landessozialgericht v predložitveni odločbi poudarja, da obstajajo bistvene razlike med sistemom v postopku v
         glavni stvari in italijanskim sistemom zavarovanja za primer nesreče pri delu in poklicne bolezni, navedenem v sodbi z dne
         22. januarja 2002 v zadevi Cisal (C‑218/00, Recueil, str. I‑691), tako da na podlagi navedb Sodišča v tej zadevi predložitveno
         sodišče ne more odgovoriti na vsa vprašanja, ki se postavljajo v sporu, ki mu je bil predložen.

      20      Po mnenju predložitvenega sodišča naj bi bilo namreč najprej vprašljivo, ali je MMB organizacija, ki je na podlagi zakona
         odgovorna za upravljanje sistema obveznega zavarovanja za primer nesreče pri delu in poklicne bolezni. Glede tega naj bi bila
         bistvena razlika med italijanskim in nemškim sistemom v tem, da naj bi imel Istituto nazionale per l’assicurazione contro
         gli infortuni sul lavoro (INAIL) (nacionalni zavod za zavarovanje za primer nesreče pri delu), naveden v zadevi, v kateri
         je bila izdana zgoraj navedena sodba Cisal, monopol, nemški sistem pa naj bi temeljil na oligopolu. Poleg tega naj MMB ne
         bi bil odgovoren za upravljanje sistema obveznega zavarovanja, temveč naj bi sam zagotavljal to zavarovanje. Dejavnost upravljanja
         MMB naj bi bila v bistvenem enaka dejavnosti gospodarskih subjektov, zlasti dejavnosti zavarovalnih družb.

      21      Sicer pa predložitveno sodišče meni, da obvezna včlanitev v nemški sistem zavarovanja za primer nesreče pri delu in poklicne
         bolezni ni nujno potrebna za finančno ravnotežje ali za izvajanje načela solidarnosti. Če bi bil namreč znesek prispevka odvisen
         od ureditve, ki bi jo vsak poklicni sklad sprejel samostojno in bi se področje dejavnosti tega sklada lahko spreminjalo, bi
         nastanek sektorskih ali ozemeljskih monopolov, ki ne bi bili povezani s tveganji, zaradi samovoljno oblikovanih kategorij
         tveganja povzročil različne tarife za enaka tveganja. Poleg tega naj ne bi nobena določba določala, da je v primeru velikih
         tveganj prispevek omejen navzgor. Vrh tega naj minimalni znesek plačila iz člena 153(3) SGB VII, ki se lahko upošteva pri
         izračunu prispevkov, ne bi bil zavezujoč, temveč bi se ga lahko določilo v statutih. Tudi maksimalni znesek plačila iz odstavka
         2 istega člena, ki se upošteva pri izračunu tako prejemkov kot prispevkov, naj bi bil na podlagi člena 81 in naslednjih ter
         člena 153(2) SGB VII urejen s statuti. Nazadnje naj bi bili prejemki, vsaj njihov največji del, odvisni od zneska plačila
         zavarovancev. Iz tega naj bi izhajalo, da nemški sistem iz postopka v glavni stvari ne pozna mehanizma porazdelitve, ki bi
         temeljil na določenem cilju socialne politike.

      22      V teh okoliščinah je Sächsisches Landessozialgericht prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

      „1.   Ali je [MMB] podjetje v smislu členov 81 [ES] in 82 ES?
      2.     Ali je obvezno članstvo [družbe Kattner] v [MMB] v nasprotju z določbami prava Skupnosti?“
       Vprašanji za predhodno odločanje
       Dopustnost
      23      MMB in Komisija glede prvega vprašanja zatrjujeta, da predložitveno sodišče želi pridobiti razlago nacionalnega prava in da
         ne navaja okoliščin, v katerih bi poklicni sklad lahko bil podjetje v smislu členov 81 ES in 82 ES. Komisija glede drugega
         vprašanja dodaja, da predložitveno sodišče ni dovolj natančno opredelilo pravil prava Skupnosti, ki jih je treba razložiti.
         MMB med drugim trdi, da postavljeni vprašanji ne bosta privedli do odgovora, ki bi koristil predložitvenemu sodišču, saj naj
         to ne bi moglo prekiniti obveznega članstva družbe Kattner, glede na to, da prvotna odločba o včlanitvi z dne 27. januarja
         2004 ni bila izpodbijana.

      24      Kar zadeva, prvič, besedilo vprašanj za predhodno odločanje, je treba najprej opozoriti, da Sodišče v okviru postopka na podlagi
         člena 234 ES ni pristojno za uporabo pravil prava Skupnosti v zvezi s posameznim primerom in torej tudi ne za presojo nacionalnih
         določb v zvezi s takim pravilom. Lahko pa Sodišče nacionalnemu sodišču posreduje vse razlage s področja prava Skupnosti, ki
         bi mu lahko koristile pri presoji učinkov teh določb (glej v tem smislu sodbi z dne 24. septembra 1987 v zadevi Coenen, 37/86,
         Recueil, str. 3589, točka 8, in z dne 5. julija 2007 v združenih zadevah Fendt Italiana, C-145/06 in C-146/06, ZOdl., str.
         I-5869, točka 30). V takem primeru mora Sodišče, če je treba, preoblikovati postavljena vprašanja (glej zlasti sodbi z dne
         8. marca 2007 v zadevi Campina, C‑45/06, ZOdl., str. I-2089, točka 30, in z dne 11. marca 2008 v zadevi Jager, C‑420/06, ZOdl.,
         str. I-1315, točka 46).

      25      V tem primeru – čeprav je sicer res, da predložitveno sodišče s prvim vprašanjem Sodišču predlaga, da uporabi člena 81 ES
         in 82 ES v postopku v glavni stvari, tako da samo odloči, ali je MMB podjetje v smislu teh določb, ne da bi pojasnilo okoliščine
         v zvezi s tem, ki so pomembne za tako opredelitev – pa nič ne preprečuje preoblikovanja tega vprašanja tako, da se poskusi
         navedenemu sodišču posredovati razlaga navedenih določb, ki mu bo pomagala odločiti v sporu, ki mu je predložen.

      26      Sicer pa je treba tudi opozoriti, da je v skladu s sodno prakso, ko je vprašanje za predhodno odločanje omejeno na sklicevanje
         na pravo Skupnosti, ne da bi bile navedene določbe prava, na katere se navezuje, Sodišče dolžno iz vseh podatkov, ki jih je
         posredovalo predložitveno sodišče, in zlasti iz obrazložitve predložitvene odločbe, izluščiti določbe prava Skupnosti, ki
         jih je treba razložiti ob upoštevanju predmeta spora (glej v tem smislu zlasti sodbo z dne 20. aprila 1988 v zadevi Bekaert,
         204/87, Recueil, str. 2029, točki 6 in 7).

      27      Čeprav v obravnavanem primeru besedilo drugega vprašanja ne opredeljuje določb prava Skupnosti, ki jih je treba razložiti,
         iz predložitvene odločbe jasno izhaja, da je to vprašanje namenjeno odločitvi, ali – kot zatrjuje družba Kattner v sporu o
         glavni stvari – obvezno članstvo v poklicnem skladu, kakršen je MMB, lahko pomeni omejitev svobode opravljanja storitev, ki
         je prepovedana s členoma 49 ES in 50 ES, ali zlorabo, ki je prepovedana s členom 82 ES, po potrebi v povezavi s členom 86 ES,
         tako da je navedeno vprašanje mogoče preoblikovati v tem smislu.

      28      Drugič, glede koristnosti postavljenih vprašanj za predložitveno sodišče je treba spomniti, da je v skladu z ustaljeno sodno
         prakso v okviru sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, vzpostavljenega na podlagi člena 234 ES, le nacionalno sodišče,
         ki odloča v sporu in ki mora prevzeti odgovornost za sodno odločitev, ki jo je treba sprejeti, pristojno za presojo, glede
         na posebnosti zadeve, o tem, ali potrebuje predhodno odločbo za to, da izda sodbo, in o pomembnosti vprašanj, ki jih zastavi
         Sodišču. Posledično mora Sodišče načeloma odločiti o zastavljenih vprašanjih za predhodno odločanje, če se nanašajo na razlago
         prava Skupnosti (glej zlasti sodbo z dne 23. novembra 2006 v zadevi Asnef‑Equifax in Administración del Estado, C‑238/05,
         ZOdl., str. I‑11125, točka 15 in navedena sodna praksa).

      29      Vendar mora Sodišče v izjemnih primerih samo preizkusiti okoliščine, v katerih mu je zadevo predložilo nacionalno sodišče,
         da preveri, ali je zanjo pristojno. Duh medsebojnega sodelovanja, v katerem poteka postopek za izdajo predhodne odločbe, namreč
         zahteva tudi to, da nacionalno sodišče upošteva funkcijo, zaupano Sodišču, ki je prispevek k razsojanju v državah članicah
         in ne podajanje posvetovalnih mnenj o splošnih ali hipotetičnih vprašanjih. Zavrnitev predloga nacionalnega sodišča pa je
         mogoča samo, če je očitno, da se zahtevana razlaga prava Skupnosti ne nanaša na dejansko stanje ali predmet spora v postopku
         v glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo dejanskih in pravnih elementov, da bi lahko na zastavljena
         vprašanja uporabno odgovorilo (zgoraj navedena sodba Asnef‑Equifax in Administración del Estado, točki 16 in 17 ter navedena
         sodna praksa).

      30      V obravnavanem primeru iz predložitvene odločbe izhaja, da se spor o glavni stvari nanaša na zakonitost obveznega članstva
         družbe Kattner v MMB zaradi zavarovanja za primer nesreče pri delu in poklicne bolezni. V zvezi s tem se predložitveno sodišče
         zlasti sprašuje o združljivosti tega obveznega članstva s členoma 49 ES in 50 ES na eni strani ter s členi od 82 ES do 86 ES
         na drugi strani.

      31      V teh okoliščinah ni mogoče šteti za očitno, da se zahtevana razlaga prava Skupnosti ne nanaša na dejansko stanje ali predmet
         spora, o katerem odloča predložitveno sodišče in da ta spor ni hipotetičen.

      32      Zato je treba predlog za sprejetje predhodne odločbe šteti za dopustnega.

       Utemeljenost
       Prvo vprašanje
      33      S prvim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člena 81 ES in 82 ES razlagati tako, da je organizacija,
         kakršna je MMB, v katero se morajo podjetja iz določene panoge in iz določenega območja obvezno včlaniti zaradi zavarovanja
         za primer nesreče pri delu in poklicne bolezni, podjetje v smislu teh določb.

      34      V skladu z ustaljeno sodno prakso s področja prava konkurence pojem podjetje zajema vse subjekte, ki opravljajo gospodarsko
         dejavnost, ne glede na njihovo pravno obliko in njihov način financiranja (glej zlasti sodbi z dne 23. aprila 1991 v zadevi
         Höfner in Elser, C‑41/90, Recueil, str. I‑1979, točka 21, in z dne 11. decembra 2007 v zadevi ETI in drugi, C‑280/06, ZOdl.,
         str. I‑10893, točka 38).

      35      V obravnavanem primeru je treba najprej poudariti, da poklicni skladi, kakršen je MMB, kot organizacije javnega prava sodelujejo
         pri upravljanju nemškega sistema socialne varnosti in v tem pogledu izvajajo socialno funkcijo brez vsakršnega pridobitnega
         cilja (glej v tem smislu sodbo z dne 16. marca 2004 v združenih zadevah AOK Bundesverband in drugi, C‑264/01, C‑306/01, C‑354/01
         in C‑355/01, Recueil, str. I‑2493, točka 51).

      36      Kot je namreč Sodišče razsodilo glede italijanskega zakonskega sistema zavarovanja za primer nesreče pri delu in poklicne
         bolezni, zavarovanje za to tveganje že dolgo spada v socialno varstvo, ki ga države članice zagotavljajo vsem ali nekaterim
         svojim prebivalcem (zgoraj navedena sodba Cisal, točka 32).

      37      V skladu z ustaljeno sodno prakso pravo Skupnosti torej ne vpliva na pristojnost držav članic, da uredijo svoje sisteme socialne
         varnosti (glej zlasti sodbe z dne 28. aprila 1998 v zadevi Kohll, C‑158/96, Recueil, str. I‑1931, točka 17; z dne 12. julija 2001
         v zadevi Smits in Peerbooms, C‑157/99, Recueil, str. I‑5473, točka 44, in z dne 16. maja 2006 v zadevi Watts, C‑372/04, ZOdl.,
         str. I‑4325, točka 92).

      38      Poleg tega pa zakonski sistem zavarovanja za primer nesreče pri delu in poklicne bolezni, kot je ta v postopku v glavni stvari,
         sledi socialnemu cilju, s tem da določa obvezno socialno varstvo za vse delavce (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Cisal,
         točka 34).

      39      V skladu s členom 1 SGB VII je namreč namen tega sistema po eni strani z vsemi ustreznimi sredstvi preprečevati nesreče pri
         delu, poklicne bolezni in nevarnosti za zdravje, povezane z delom, ter po drugi strani z vsemi ustreznimi sredstvi zagotoviti
         ozdravitev in ponovno vzpostavitev delovne zmožnosti zavarovancev in njim ali njihovim upravičencem povrniti škodo v obliki
         denarnih dajatev.

      40      Poleg tega iz stališč, ki so bila predložena Sodišču, izhaja, da si navedeni sistem prizadeva k zagotavljanju kritja za primer
         nesreče pri delu ali poklicne bolezni vsem zavarovanim osebam, neodvisno od krivde žrtve ali delodajalca, torej ne da bi bilo
         treba ugotavljati civilno odgovornost osebe, ki ima koristi od tvegane dejavnosti (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo
         Cisal, točka 35).

      41      Socialni namen takega sistema se kaže tudi v okoliščini, da se, kot izhaja iz spisa, ki je bil predložen Sodišču, prejemki
         izplačajo, tudi če dolgovani prispevki niso bili plačani, kar očitno prispeva k varovanju vseh delavcev pred ekonomskimi posledicami
         nesreč pri delu (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Cisal, točka 36).

      42      Vendar, kot izhaja iz sodne prakse Sodišča, sam socialni namen sistema zavarovanja ne zadošča, da se obravnavana dejavnost
         ne bi opredelila za gospodarsko dejavnost (glej v tem smislu sodbi z dne 21. septembra 1999 v zadevi Albany, C‑67/96, Recueil,
         str. I‑5751, točka 86, in z dne 12. septembra 2000 v združenih zadevah Pavlov in drugi, od C‑180/98 do C‑184/98, Recueil,
         str. I‑6451, točka 118, ter zgoraj navedeno sodbo Cisal, točka 37).

      43      Zlasti je še treba preučiti, ali je mogoče šteti, da se s tem sistemom izvaja načelo solidarnosti, in koliko je pod nadzorom
         države, saj lahko ta dejavnika izključita gospodarski značaj določene dejavnosti (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo
         Cisal, točke od 38 do 44).

      –       Izvajanje načela solidarnosti
      44      Kar zadeva, prvič, izvajanje načela solidarnosti, iz splošne presoje sistema iz postopka v glavni stvari izhaja, da se ta
         – tako kot sistem v zadevi, v kateri je bila izdana zgoraj navedena sodba Cisal (točka 39) – financira s prispevki, katerih
         stopnja ni sistematično sorazmerna z zavarovanim tveganjem.

      45      Znesek prispevkov namreč ni odvisen le od zavarovanega tveganja, temveč, kot izhaja iz člena 153, od (1) do (3), SGB VII,
         tudi od plačila zavarovancev v mejah najvišjega določenega zneska in, če je tak primer, najnižjega določenega zneska (glej
         po analogiji zgoraj navedeno sodbo Cisal, točka 39).

      46      Poleg tega je na podlagi členov 152(1) in 153(1) SGB VII znesek prispevkov odvisen tudi od finančnih potreb, ki izhajajo iz
         dajatev, ki jih je zadevni poklicni sklad izplačal v preteklem koledarskem letu. Upoštevanje navedenih finančnih potreb torej
         omogoča porazdelitev tveganj, ki so povezana z dejavnostjo članov poklicnega sklada, med vse člane ne glede na panogo, v katero
         spadajo, s čimer je vzpostavljena skupnost tveganja na ravni poklicnega sklada.

      47      Sicer pa so – s pridržkom nekaterih mogočih prilagoditev, ki so povezane z dejavnostjo posameznih podjetij – tveganja, ki
         se upoštevajo pri izračunu prispevkov, povezana s panogo, v katero spadajo člani posameznega poklicnega sklada, prek razredov
         tveganja, ki so bili določeni v skladu s členom 157 SGB VII, tako da ti člani tvorijo skupnost tveganja glede na tveganja,
         ki jim je izpostavljena ta panoga.

      48      Poleg tega je razvidno, da v skladu s členom 176 SGB VII za poklicne sklade velja obveznost medsebojnega izravnavanja, kadar
         stroški enega sklada pomembno presegajo povprečne stroške vseh skladov. Iz tega izhaja, da se načelo solidarnosti izvaja tudi
         na ravni nacionalnega ozemlja med vsemi panogami, saj so tudi različni poklicni skladi zbrani v skupnost tveganja, kar jim
         omogoča, da med seboj porazdelijo stroške in tveganja (glej po analogiji sodbo z dne 17. februarja 1993 v združenih zadevah
         Poucet in Pistre, C‑159/91 in C‑160/91, Recueil, str. I‑637, točka 12, in zgoraj navedeno sodbo AOK Bundesverband in drugi,
         točka 53).

      49      Seveda predložitveno sodišče poudarja, da v nasprotju z italijanskim sistemom, obravnavanim v zadevi, v kateri je bila izdana
         zgoraj navedena sodba Cisal, nemški sistem v postopku v glavni stvari ne določa, da so prispevki omejeni na določen najvišji
         znesek, in da ga ne izvaja ena sama organizacija, ki ima monopolni položaj, temveč, kot navaja to sodišče, več organizacij
         skupaj, ki so v oligopolnem položaju.

      50      Ta dejavnika pa ne vzbujata dvoma o solidarnostnem značaju financiranja sistema, kakršen je ta v postopku v glavni stvari,
         ki izhaja iz ugotovitev v točkah od 44 do 48 te sodbe v okviru splošne presoje tega sistema.

      51      V zvezi s prvim dejavnikom je treba ugotoviti, da čeprav obstoj zgornje omejitve gotovo prispeva k izvajanju načela solidarnosti,
         zlasti če breme financiranja nosijo vsa podjetja, ki spadajo v isti razred (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Cisal,
         točka 39), zgolj njen neobstoj ne more odvzeti solidarnostnega značaja sistemu, ki ima zgoraj navedene značilnosti.

      52      Sicer pa je v vsakem primeru, glede na to, da člen 153(2) SGB VII izrecno določa, da se „plača zavarovancev […] upošteva za
         osnovo do višine zneska najvišje letne plače“, dolžnost predložitvenega sodišča, katerega odločba se izrecno sklicuje na to
         določbo, da preveri, ali – kot je trdila nemška vlada in kot izhaja tudi iz stališč družbe Kattner – navedena določba lahko
         okrepi solidarnostni značaj sistema iz postopka v glavni stvari, s tem da posredno omejuje znesek prispevkov, ko je zavarovano
         tveganje večje.

      53      Glede drugega dejavnika, ki ga poudarja predložitveno sodišče, pa je treba opozoriti, kot je že bilo navedeno v točki 37 te
         sodbe, da pravo Skupnosti ne vpliva na pristojnost držav članic, da uredijo svoje sisteme socialne varnosti. Kadar se država
         članica pri izvajanju te pristojnosti odloči, da bo porazdelila skrb za sistem socialne varnosti med več organizacij na sektorski
         in/ali ozemeljski podlagi, dejansko izvaja načelo solidarnosti, čeprav omeji okvir, v katerem se to uporablja. To še toliko
         bolj velja, če – kot v sistemu iz postopka v glavni stvari – poklicni skladi opravijo medsebojno porazdelitev stroškov in
         tveganj na nacionalni ravni.

      54      Nazadnje, v nasprotju s tem, kar trdi družba Kattner, na solidarnostni značaj financiranja sistema, kakršen je ta v postopku
         v glavni stvari, ne more vplivati niti okoliščina, da bi se lahko poklicni skladi na podlagi člena 161 SGB VII odločili za
         določitev enotnega minimalnega zneska prispevka. Nasprotno, določitev takšnega prispevka lahko, tudi ob predpostavki, kot
         trdi družba Kattner, da bi to zmanjšalo finančne potrebe, ki bi se porazdelile, sama po sebi prispeva k solidarnostnemu značaju
         navedenega sistema. Kar namreč zadeva zavarovance, katerih plačilo je nižje od tistega, ki mu ustreza znesek minimalnega prispevka,
         obstoj zadnjega privede do uveljavitve zneska prispevka, ki ne le da je enoten za vse zavarovance določenega poklicnega sklada,
         temveč je tudi neodvisen od zavarovanega tveganja in tako tudi od panoge, v katero spadajo navedeni zavarovanci.

      55      Drugič, treba je opozoriti – tako kot je Sodišče razsodilo v zgoraj navedeni sodbi Cisal (točka 40) –, da vrednost dajatev,
         ki jih izplačajo pokojninski skladi, ni nujno sorazmerna s plačilom zavarovanca.

      56      Čeprav se višina plačila upošteva pri izračunu prispevka, tako iz predložitvene odločbe kot iz stališč, ki so bila predložena
         Sodišču, izhaja, da so dajatve v naravi, kot so storitve preprečevanja in rehabilitacije, popolnoma neodvisne od višine plačila.
         Te dajatve pa so pomembne, saj gre po podatkih predložitvenega sodišča za približno 12 % celotnih izdatkov MMB za leto 2002,
         po podatkih MMB in nemške vlade pa celo za znesek, ki se giblje med 25 % in 30 % te vsote.

      57      Poleg tega glede denarnih dajatev za delno nadomestitev izgube dohodka zaradi nesreče pri delu ali poklicne bolezni iz odločbe
         predložitvenega sodišča kot tudi iz stališč, predloženih Sodišču izhaja, da se na podlagi člena 85 SGB VII upoštevajo samo
         plače, ki so med minimumom in maksimumom, torej med „minimalno letno plačo“ in „najvišjo določeno letno plačo“, kar pa mora
         predložitveno sodišče še potrditi. Tako nemška vlada kot Komisija sta tudi poudarili, da je znesek dodatka za pomoč in postrežbo
         v celoti neodvisen od plačanih prispevkov, kar je prav tako dolžno preveriti predložitveno sodišče.

      58      V teh okoliščinah je razvidno, da lahko tako kot v sistemu, obravnavanem v zadevi, v kateri je bila izdana zgoraj navedena
         sodba Cisal, plačilo visokih prispevkov upravičuje le do navzgor omejenih dajatev in obratno, plačilo razmeroma nizkih prispevkov
         upravičuje do dajatev, izračunanih na podlagi višjega plačila, kot je v svojih stališčih poudarila tudi sama družba Kattner.

      59      Neobstoj neposredne povezave med plačanimi prispevki in prejetimi dajatvami torej kaže na solidarnost med boljše plačanimi
         delavci in tistimi, ki bi bili, upoštevajoč njihov nizek dohodek, brez primernega socialnega kritja, če bi taka povezava obstajala
         (glej zgoraj navedeno sodbo Cisal, točka 42).

      –       Nadzor, ki ga izvaja država
      60      Kar zadeva, drugič, nadzor, ki ga izvaja država, iz predložitvene odločbe izhaja, da če je nemški zakon zaupal izvajanje zakonskega
         zavarovanja za primer nesreče pri delu in poklicne bolezni poklicnim skladom, kakršen je MMB, lahko navedeni skladi v svojih
         statutih po eni strani določijo, da znesek minimalne letne plače upoštevajo za najnižjo osnovo za izračun prispevkov v skladu
         s členom 153(3) SGB VII, in po drugi strani povišajo, kar družba Kattner vztrajno poudarja v svojih stališčih, znesek najvišje
         letne plače, ki se še upošteva za izračun prispevkov na podlagi odstavka 2 navedenega člena 153 in dajatev na podlagi člena
         85 SGB VII. Poleg tega pa iz stališč družbe Kattner, ki jih v tem delu potrjujejo tudi stališča nemške vlade, izhaja, da v
         skladu s členom 157(1) SGB VII poklicni skladi samostojno določijo lestvico tveganj in razrede tveganj, ki vplivajo na izračun
         prispevkov.

      61      Vendar tolikšna prosta presoja pri določitvi dejavnikov, ki vplivajo na znesek prispevkov in dajatev, poklicnih skladov, kakršen
         je MMB, v okviru sistema samoupravljanja kot taka ne more spremeniti značaja dejavnosti, ki jo opravljajo navedeni skladi
         (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo AOK Bundesverband in drugi, točka 56).

      62      Iz spisa, ki je bil predložen Sodišču, dejansko izhaja, kot je ugotovil generalni pravobranilec v točki 54 sklepnih predlogov,
         da je ta prosta presoja predvidena in natančno omejena z zakonom, glede na to, da SGB VII določa dejavnike, ki jih je treba
         upoštevati pri izračunu prispevkov, dolgovanih iz naslova zakonskega sistema iz postopka v glavni stvari, in izčrpen seznam
         dajatev, zagotovljenih iz naslova tega sistema, ter način njihove dodelitve.

      63      V zvezi s tem iz stališč, ki so jih predložile družba Kattner, nemška vlada in Komisija, izhaja, kar pa mora še vseeno preveriti
         predložitveno sodišče, da zakonske določbe določajo minimalni in maksimalni znesek plačila, ki se upošteva za izračun prispevkov
         in dajatev, s tem da se lahko le maksimalni znesek uredi v statutu poklicnih skladov, če je treba.

      64      Poleg tega kaže, kar mora tudi še preveriti predložitveno sodišče, da so poklicni skladi, kar zadeva pripravo statutov in
         zlasti določitev zneskov prispevkov in dajatev iz naslova zakonskega sistema iz postopka v glavni stvari, pod nadzorom zvezne
         države, ki v tem pogledu v skladu z določbami SGB VII nastopa kot nadzorni organ.

      65      Iz zgoraj navedenega torej izhaja, da v zakonskem sistemu zavarovanja, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, znesek prispevkov
         in vrednost dajatev, ki sta bistvena sestavna dela takega sistema – s pridržkom preverb, ki jih mora opraviti predložitveno
         sodišče –, po eni strani izvajata načelo solidarnosti, kar vključuje, da prejete dajatve niso nujno sorazmerne s plačanim
         prispevkom, po drugi strani pa sta podvržena nadzoru države (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Cisal, točka 44).

      66      V teh okoliščinah in s pridržkom preverbe teh dveh elementov v zvezi z načelom solidarnosti in nadzora države s strani predložitvenega
         sodišča je treba ugotoviti, da s pomočjo pri upravljanju enega od tradicionalnih področij socialne varnosti, v tem primeru
         zavarovanja za primer nesreče pri delu in poklicne bolezni, organizacija, kakršna je MMB, opravlja funkcijo izključno socialnega
         značaja, tako da njena dejavnost ni gospodarska dejavnost v smislu prava konkurence in torej ta organizacija ni podjetje v
         smislu členov 81 ES in 82 ES (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Cisal, točka 45).

      67      Te ugotovitve ne more omajati okoliščina, ki jo je navedlo predložitveno sodišče, da v nasprotju s položajem v okviru italijanskega
         sistema, obravnavanega v zadevi, v kateri je bila izdana zgoraj navedena sodba Cisal, poklicni sklad, kakršen je MMB, ne zagotavlja
         upravljanja zadevnega zakonskega sistema zavarovanja, temveč neposredno ponuja storitve zavarovanja. Kot je namreč v bistvenem
         opozoril generalni pravobranilec v točki 61 sklepnih predlogov, če pravo Skupnosti ne vpliva na pristojnost držav članic,
         da uredijo svoje sisteme socialne varnosti, zgolj ta okoliščina kot taka ne more vplivati na popolnoma socialni značaj funkcije,
         ki jo izvršuje tak sklad, saj ne vpliva ne na solidarnostni značaj navedenega sistema ne na nadzor, ki ga nad njim izvaja
         država, kakor izhajata iz zgoraj navedene analize.

      68      Na prvo vprašanje je treba zato odgovoriti, da je treba člena 81 ES in 82 ES razlagati tako, da organizacija, kakršna je poklicni
         sklad iz postopka v glavni stvari, pri kateri se morajo podjetja iz določene panoge in določenega območja obvezno včlaniti
         zaradi zavarovanja za primer nesreče pri delu in poklicne bolezni, ni podjetje v smislu teh določb, temveč opravlja izključno
         socialno funkcijo, če taka organizacija deluje v okviru sistema, ki izvaja načelo solidarnosti in je pod nadzorom države,
         kar pa je dolžno preveriti predložitveno sodišče.

       Drugo vprašanje
      69      Z drugim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člena 49 ES in 50 ES na eni strani ter člene od
         82 ES do 86 ES na drugi strani razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni ureditvi, kakršna je v postopku v glavni stvari,
         ki določa, da se morajo podjetja iz določene panoge in iz določenega območja obvezno včlaniti v organizacijo, kakršna je MMB.

      70      V zvezi s tem je treba takoj opozoriti, da – upoštevajoč odgovor na prvo vprašanje – ni treba odgovarjati na drugo vprašanje
         v delu, v katerem se nanaša na razlago členov od 82 ES do 86 ES, saj je uporaba teh določb odvisna od obstoja podjetja.

      71      Glede razlage členov 49 ES in 50 ES je treba opozoriti, kot je bilo ugotovljeno že v točki 37 te sodbe, da glede na to, da
         pravo Skupnosti ne posega v pristojnosti držav članic, da same urejajo svoje sisteme socialne varnosti, je – če ni usklajevanja
         na ravni Skupnosti – naloga zakonodaje zadevne države članice, da določi pogoje za pravico ali obveznost zavarovanja po tem
         sistemu socialne varnosti (glej zlasti zgoraj navedene sodbe Kohll, točka 18; Smits in Peerbooms, točka 45, in Watts, točka
         92).

      72      Tako Komisija kot v bistvu tudi nemška vlada menita, da iz te sodne prakse izhaja, da je vzpostavitev obveznosti članstva
         v sistemu socialne varnosti, kot jo določa nacionalna ureditev v postopku v glavni stvari, v izključni pristojnosti države
         članice, tako da ta ureditev ne spada na področje uporabe členov 49 ES in 50 ES. Zunaj okvira obveznega članstva naj ne bi
         bila ugotovljena nobena omejitev svobode opravljanja storitev, če bi se obravnaval samo način financiranja sistema socialne
         varnosti in ne zagotavljanje dajatev potem, ko se zavarovano tveganje uresniči.

      73      Te trditve ni mogoče sprejeti.

      74      Čeprav je namreč res, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso, navedeno v točki 71 te sodbe – če ni usklajevanja na ravni
         Skupnosti – naloga zakonodaje vsake države članice, da določi zlasti pogoje za pravico ali obveznost zavarovanja v nekem sistemu
         socialne varnosti, morajo države članice pri izvajanju te pristojnosti vseeno spoštovati pravo Skupnosti (glej zlasti zgoraj
         navedeni sodbi Kohll, točka 19, in Smits in Peerbooms, točka 46). Iz tega izhaja, da ta pristojnost držav članic ni neomejena
         (sodba z dne 3. aprila 2008 v zadevi Derouin, C‑103/06, še neobjavljena v ZOdl., točka 25).

      75      Torej dejstvo, da se nacionalna ureditev, kakršna je v postopku v glavni stvari, nanaša samo na financiranje enega področja
         socialne varnosti, v tem primeru zavarovanja za primer nesreče pri delu in poklicne bolezni, z določitvijo obveznega članstva
         podjetij, ki spadajo v zadevni sistem, v poklicnih skladih, ki jim je bilo z zakonom zaupano izvajanje tega zavarovanja, ne
         more izključiti uporabe pravil Pogodbe ES, zlasti teh, ki se nanašajo na svobodo opravljanja storitev (glej sodbo z dne 26.
         januarja 1999 v zadevi Terhoeve, C‑18/95, Recueil, str. I‑345, točka 35).

      76      Zato mora biti sistem obveznega članstva, ki ga določa nacionalna ureditev v postopku v glavni stvari, združljiv z določbami
         členov 49 ES in 50 ES.

      77      Preučiti je torej treba, kot v postopku pred nacionalnim sodiščem in v stališčih, ki jih je predložila Sodišču, trdi družba
         Kattner, ali lahko vzpostavitev zakonskega sistema zavarovanja s strani države članice, kakršen je v postopku v glavni stvari,
         ki določa obvezno članstvo podjetij v poklicnih skladih, kakršen je MMB, zaradi zavarovanja za primer nesreče pri delu ali
         poklicne bolezni, lahko pomeni omejitev svobode opravljanja storitev v smislu člena 49 ES. Tako je treba preveriti, prvič,
         ali ta vzpostavitev omejuje možnost zavarovalnih družb s sedežem v drugih državah članicah, da na trgu prve države članice
         ponujajo storitve zavarovanja za zadevna tveganja ali nekatera izmed njih, in, drugič, ali odvrača podjetja s sedežem v prvi
         državi članici, ki so jim storitve namenjene, da bi se zavarovala pri takih družbah.

      78      V zvezi s tem je treba opozoriti, da v skladu s sodno prakso svoboda opravljanja storitev ne zahteva le odprave vsakršne diskriminacije
         ponudnika storitev s sedežem v drugi državi članici na podlagi njegove nacionalne pripadnosti, ampak tudi odpravo vseh omejitev
         – čeprav veljajo brez razlik za nacionalne ponudnike storitev in za ponudnike storitev iz drugih držav članic –, če te omejitve
         prepovedujejo, ovirajo ali zmanjšujejo privlačnost dejavnosti ponudnika storitev s sedežem v drugi državi članici, kjer zakonito
         ponuja podobne storitve (glej v tem smislu zlasti sodbe z dne 20. februarja 2001 v zadevi Analir in drugi, C‑205/99, Recueil,
         str. I‑1271, točka 21; z dne 5. decembra 2006 v združenih zadevah Cipolla in drugi, C‑202/04 in C‑94/04, ZOdl., str. I‑11421,
         točka 56, in z dne 11. januarja 2007 v zadevi ITC, C‑208/05, ZOdl., str. I‑181, točka 55).

      79      Poleg tega v skladu z ustaljeno sodno prakso člen 49 ES nasprotuje uporabi vsakršne nacionalne ureditve, zaradi katere opravljanje
         storitev med državami članicami postane težavnejše kot opravljanje storitev samo znotraj države članice (zgoraj navedeni sodbi
         Kohll, točka 33, in Smits in Peerbooms, točka 61).

      80      V tem primeru se gotovo lahko zdi dvomljivo, kot je generalni pravobranilec v bistvu navedel v točki 72 sklepnih predlogov,
         da je mogoče tveganja, ki jih krije zakonski sistem zavarovanja iz postopka v glavni stvari, oziroma vsaj nekatera izmed njih,
         zavarovati pri zasebnih zavarovalnih družbah, glede na to, da te načeloma ne delujejo po sistemu, ki bi vključeval elemente
         solidarnosti, navedene v točkah od 44 do 59 te sodbe.

      81      Poleg tega pa je glede na to, da zakonski sistem zavarovanja v postopku v glavni stvari določa, kot izhaja iz točk 57 in 58
         te sodbe, le omejene dajatve in torej minimalno kritje, podjetjem, ki spadajo v ta sistem – kot navaja predložitveno sodišče
         in kot priznava družba Kattner –, dovoljeno sklepanje pogodb o dodatnih zavarovanjih z zasebnimi zavarovalnimi družbami s
         sedežem tako v Nemčiji kot v drugih državah članicah (glej po analogiji sodbo z dne 22. maja 2003 v zadevi Freskot, C‑355/00,
         Recueil, str. I‑5263, točka 62).

      82      Vendar, če je – kot dokazujejo dejstva v postopku v glavni stvari – zakonski sistem zavarovanja v postopku v glavni stvari
         namenjen tudi kritju tveganj, ki jih je mogoče zavarovati pri zavarovalnih družbah, ki ne delujejo v skladu z načelom solidarnosti,
         lahko tak sistem pomeni omejitev svobode opravljanja storitev zavarovalnih družb s sedežem v drugih državah članicah, ki želijo
         ponujati zavarovalne pogodbe za kritje takih tveganj v zadevni državi članici, če ovira ali zmanjšuje privlačnost, če ne celo
         prepoveduje – neposredno ali posredno –, izvrševanje te svobode (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Freskot, točka 63).

      83      Poleg tega pa lahko tak sistem tudi odvrne podjetja, ki spadajo vanj, ali jim celo prepreči, da bi se obrnila na take ponudnike
         storitev zavarovanja s sedežem v drugi državi članici, ki ni tista, v kateri so zavarovana, in prav tako pomeni omejitev svobode
         opravljanja storitev za ta podjetja (glej po analogiji sodbo z dne 31. januarja 1984 v združenih zadevah Luisi in Carbone,
         286/82 in 26/83, Recueil, str. 377, točka 16, ter zgoraj navedeni sodbi Kohll, točka 35, in Smits in Peerbooms, točka 69).

      84      Vendar je mogoče tako omejitev utemeljiti, če so podani nujni razlogi v splošnem interesu, pod pogojem, da zagotavlja uresničitev
         cilja, ki mu sledi, in ne prekorači okvirov, ki so potrebni za njegovo doseganje (glej zlasti sodbo z dne 5. junija 1997 v
         zadevi SETTG, C‑398/95, Recueil, str. I‑3091, točka 21; zgoraj navedeno sodbo Cipolla in drugi, točka 61, in sodbo z dne 13.
         decembra 2007 v zadevi United Pan‑Europe Communications Belgium in drugi, C‑250/06, ZOdl., str. I‑11135, točka 39).

      85      V zvezi s tem je treba opozoriti, da lahko v skladu s sodno prakso Sodišča nevarnost resne ogrozitve finančnega ravnotežja
         sistema socialne varnosti sama po sebi pomeni nujni razlog v splošnem interesu, ki upravičuje oviranje načela svobode opravljanja
         storitev (glej zlasti zgoraj navedeni sodbi Kohll, točka 41, in Smits in Peerbooms, točka 72, ter sodbo z dne 19. aprila 2007
         v zadevi Stamatelaki, C‑444/05, ZOdl., str. I‑3185, točka 30).

      86      Kot izhaja iz stališč, ki so bila predložena Sodišču, je obveznost včlanitve v zakonski sistem zavarovanja, kakršnega določa
         nacionalna ureditev v postopku v glavni stvari, namenjena zagotavljanju finančnega ravnotežja enega od tradicionalnih področij
         socialne varnosti, v tem primeru zavarovanja za primer nesreče pri delu in poklicne bolezni.

      87      Taka obveznost namreč v delu, v katerem zagotavlja zbiranje vseh podjetij, ki spadajo v določen sistem znotraj skupnosti tveganj,
         tistemu, ki – kot izhaja iz točke 38 te sodbe – sledi socialnemu cilju, omogoča, da deluje tako, da izvaja načelo solidarnosti,
         za katerega je značilno zlasti financiranje s prispevki, ki niso nujno sorazmerni z zavarovanimi tveganji, in zagotavljanje
         dajatev, katerih vrednost ni nujno sorazmerna s prispevki.

      88      V teh okoliščinah je lahko nacionalna ureditev, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, s tem da določa obveznost včlanitve,
         utemeljena z nujnim razlogom v splošnem interesu, namreč s ciljem zagotavljanja finančnega ravnotežja določenega področja
         socialne varnosti, saj taka obveznost zagotavlja uresničitev tega cilja.

      89      Kar zadeva vprašanje, ali taka ureditev ne presega okvirov, ki so potrebni za dosego cilja, iz dejstev, predloženih Sodišču,
         izhaja, da – kot je bilo ugotovljeno že v točki 81 te sodbe – zakonski sistem iz postopka v glavni stvari ponuja minimalno
         kritje, tako da je ne glede na obveznost včlanitve, ki jo vključuje, podjetjem, ki spadajo vanj, dovoljeno dopolniti to kritje
         s sklepanjem dodatnih zavarovanj, če so ta na voljo na trgu. Ta okoliščina je glavni razlog v prid sorazmernosti zakonskega
         sistema zavarovanja, kakršen je ta v postopku v glavni stvari (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Freskot, točka 70).

      90      Sicer pa, kar zadeva obseg kritja, kot ga določa navedeni sistem, ni mogoče izključiti, da – kot trdi MMB v svojih stališčih
         – če bi bila obveznost včlanitve omejena samo na določene dajatve, kakršne izhajajo iz cilja preprečevanja, bi – kot je družba
         Kattner omenila v svojih stališčih – podjetja, ki na primer zaposlujejo mlado in zdravo osebje, ki ne opravlja nevarnega dela,
         iskala ugodnejše zavarovalne pogoje pri zasebnih zavarovalcih. Posledica naraščajočega izstopanja teh „dobrih“ tveganj pa
         bi lahko bila, da bi bili poklicni skladi, kakršen je MMB, odgovorni za vedno večji del „slabih“ tveganj, kar bi povišalo
         stroške dajatev, predvsem za podjetja s starejšim osebjem, ki opravlja nevarno delo, ki jim navedeni skladi ne bi mogli več
         ponujati dajatev za sprejemljive stroške. Do takšnega položaja bi prišlo še toliko bolj v primeru, kot je ta v zadevi v postopku
         v glavni stvari, kjer je za zakonski sistem zavarovanja, s tem da izvaja načelo solidarnosti, značilen predvsem neobstoj strogo
         sorazmerne povezave med prispevki in zavarovanimi tveganji (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Albany, točki 108 in 109).

      91      Predložitveno sodišče mora preveriti nujnost zakonskega sistema zavarovanja iz postopka v glavni stvari glede na cilj finančnega
         ravnotežja socialne varnosti, ki mu sledi ta sistem, ob upoštevanju vseh dejavnikov spora, ki mu je predložen, ter navodil,
         danih v točkah 89 in 90 te sodbe.

      92      Zato je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člena 49 ES in 50 ES razlagati tako, da ne nasprotujeta nacionalni
         ureditvi, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, ki določa, da se morajo podjetja iz določene panoge in iz določenega območja
         obvezno včlaniti v organizacijo, kakršna je poklicni sklad iz postopka v glavni stvari, če ta sistem ne preseže okvirov, ki
         so potrebni za doseganje cilja zagotavljanja finančnega ravnotežja določenega področja socialne varnosti, kar je dolžno preveriti
         predložitveno sodišče.

       Stroški
      93      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      1)      Člena 81 ES in 82 ES je treba razlagati tako, da organizacija, kakršna je poklicni sklad iz postopka v glavni stvari, pri
            kateri se morajo podjetja iz določene panoge in določenega območja obvezno včlaniti zaradi zavarovanja za primer nesreče pri
            delu in poklicne bolezni, ni podjetje v smislu teh določb, temveč opravlja izključno socialno funkcijo, če taka organizacija
            deluje v okviru sistema, ki izvaja načelo solidarnosti in je pod nadzorom države, kar pa je dolžno preveriti predložitveno
            sodišče.
      2)      Člena 49 ES in 50 ES je treba razlagati tako, da ne nasprotujeta nacionalni ureditvi, kakršna je ta v postopku v glavni stvari,
            ki določa, da se morajo podjetja iz določene panoge in iz določenega območja obvezno včlaniti v organizacijo, kakršna je poklicni
            sklad iz postopka v glavni stvari, če ta sistem ne preseže okvirov, ki so potrebni za doseganje cilja, zagotavljanja finančnega
            ravnotežja določenega področja socialne varnosti, kar je dolžno preveriti predložitveno sodišče.
      Podpisi
      *Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 4. marca 2010.#Rhimou Chakroun proti Minister van Buitenlandse Zaken.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Raad van State - Nizozemska.#Pravica do združitve družine - Direktiva 2003/86/ES - Pojem ,potreba po pomoči socialnega sistema‘ - Pojem ,združitev družine‘ - Nastanek družine.#Zadeva C-578/08.

text:
      Zadeva C-578/08
      Rhimou Chakroun
      proti
      Minister van Buitenlandse Zaken
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Raad van State)
      „Pravica do združitve družine – Direktiva 2003/86/ES – Pojem ,potreba po pomoči socialnega sistema‘ – Pojem ,združitev družine‘ – Nastanek družine“
      Povzetek sodbe
      1.        Vizumi, azil in priseljevanje – Politika priseljevanja – Pravica do združitve družine –Direktiva 2003/86
      (Direktiva Sveta 2003/86, člen 7(1), začetek in točka (c))
      2.        Vizumi, azil in priseljevanje – Politika priseljevanja – Pravica do združitve družine –Direktiva 2003/86
      (Direktiva Sveta 2003/86, člena 2, začetek in točka (d), ter 7(1), začetek in točka (c))
      1.        Besedno zvezo ‚potreboval pomoč socialnega sistema‘ iz člena 7(1), začetek in točka (c), Direktive 2003/86 o pravici do združitve
         družine je treba razlagati tako, da ta direktiva državi članici ne ponuja možnosti, da sprejme pravila o združitvi družine,
         ki vodijo k temu, da združitev družine ni dovoljena sponzorju, ki je sicer predložil dokaz, da prejema stalna in redna sredstva,
         ki krijejo splošne stroške za preživetje, vendar pa bo zaradi višine takih sredstev kljub temu zahteval posebno pomoč, da
         bi kril izredne, individualno pogojene nujne stroške za preživetje, oprostitve plačila dajatev, ki jih odobrijo občinske oblasti
         in so povezane z dohodkom, ali sprejetje ukrepov za podporo dohodku v okviru občinske politike minimalnega dohodka.

      Ker je namreč dovolitev združitve družine splošno pravilo, je treba možnost, določeno v členu 7(1), začetek in točka (c),
         navedene direktive, razlagati ozko. Poleg tega države članice diskrecijske pravice, ki jim je priznana, ne smejo uporabiti
         tako, da bi posegale v cilj te direktive, ki je spodbuditi združitev družine, in v njen polni učinek.

      (Glej točki 43, 52 in točko 1 izreka.)
      2.        Direktivo 2003/86 o pravici do združitvi družine, zlasti člen 2, začetek in točka (d), je treba razlagati tako, da ta določba
         nasprotuje nacionalni zakonodaji, v kateri se glede uporabe pogoja o sredstvih v smislu člena 7(1), začetek in točka (c),
         navedene direktive razlikuje glede na to, ali je družinsko razmerje nastalo pred vstopom rezidenta v državo članico gostiteljico
         ali po njem.

      Ob upoštevanju tega neobstoja razlikovanja po volji zakonodajalca Unije glede na trenutek, v katerem nastane družina, in ob
         upoštevanju zahteve, da se določbe Direktive 2003/86 ne razlagajo restriktivno in da se jim ne odvzame polni učinek, države
         članice namreč nimajo na voljo diskrecijske pravice, ki bi jim omogočala, da uvedejo to razlikovanje v nacionalni zakonodaji,
         s katero prenesejo to direktivo. Poleg tega sponzorjeva sposobnost imeti stalna sredstva, ki zadoščajo za vzdrževanje njega
         in njegovih družinskih članov v smislu člena 7(1), začetek in točka (c), v ničemer ne more biti odvisna od trenutka, v katerem
         je ustvaril družino.

      (Glej točki 64, 66 in točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 4. marca 2010(*)

      „Pravica do združitve družine – Direktiva 2003/86/ES – Pojem ,potreba po pomoči socialnega sistema‘ – Pojem ,združitev družine‘ – Nastanek družine“
      V zadevi C‑578/08,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi členov 68 ES in 234 ES, ki ga je vložilo Raad van State
         (Nizozemska) z odločbo z dne 23. decembra 2008, ki je prispela na Sodišče 29. decembra 2008, v postopku

      Rhimou Chakroun
      proti
      Minister van Buitenlandse Zaken,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi J. N. Cunha Rodrigues, predsednik senata, A. Rosas (poročevalec), U. Lõhmus, A. Ó Caoimh in A. Arabadjiev, sodniki,
      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 21. oktobra 2009,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za R. Chakroun R. Veerkamp, odvetnik,
      –        za nizozemsko vlado C. M. Wissels in Y. de Vries, zastopnika,
      –        za grško vlado T. Papadopoulou, G. Kanellopoulos in Z. Chatzipavlou, zastopniki,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti M. Condou‑Durande in R. Troosters, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 10. decembra 2009
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 2, začetek in točka (d), in 7(1), začetek in točka (c),
         Direktive Sveta 2003/86/ES z dne 22. septembra 2003 o pravici do združitve družine (UL L 251, str. 12, v nadaljevanju: Direktiva).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med R. Chakroun in minister van Buitenlandse Zaken (minister za zunanje zadeve, v
         nadaljevanju: minister) v zvezi z zavrnitvijo izdaje začasnega dovoljenja za prebivanje tožeči stranki.

       Pravni okvir
       Pravo Unije
      3        Direktiva določa pogoje za uveljavljanje pravice do združitve družin za državljane tretjih držav, ki zakonito prebivajo na
         ozemlju držav članic.

      4        V uvodnih izjavah 2, 4 in 6 Direktive je navedeno:

      „(2)      Ukrepe, ki se nanašajo na združitev družine, je treba sprejeti v skladu z obvezo, da se družina varuje in družinsko življenje
         spoštuje, kar je poudarjeno v mnogih aktih mednarodnega prava. Ta direktiva spoštuje temeljne pravice in upošteva načela,
         ki jih priznava zlasti člen 8 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin [podpisane v Rimu 4. novembra 1950
         (v nadaljevanju EKČP)] in Listina Evropske unije o temeljnih človekovih pravicah [razglašene 7. decembra 2000 v Nici (UL C 364,
         str. 1, v nadaljevanju: Listina).

      […]
      (4)      Združitev družine je potrebna, da se omogoči družinsko življenje. Pomaga ustvariti socialno in kulturno stabilnost, ki olajša
         vključevanje državljanov tretjih držav v državo članico, kar spodbuja tudi ekonomsko in socialno kohezijo, ki je temeljni
         cilj Skupnosti, določen v Pogodbi.

      […]
      (6)      Da se zavaruje družina in zagotovi ali ohrani družinsko življenje, je treba na podlagi skupnih meril določiti materialne pogoje
         za uresničevanje pravice do združitve družine.“

      5        V členu 2, začetek in točke od (a) do (d), Direktive so določene te opredelitve:

      „V tej direktivi:
      a)      ,državljan tretje države‘ pomeni vsako osebo, ki ni državljan Unije v smislu člena 17(1) Pogodbe;
      b)      ,begunec‘ pomeni državljana tretje države ali osebo brez državljanstva, ki uživa status begunca v smislu Ženevske konvencije
         o statusu beguncev z 28. julija 1951, dopolnjene s Protokolom, podpisanim v New Yorku 31. januarja 1967;

      c)      ,sponzor‘ pomeni državljana tretje države, ki zakonito biva v državi članici in prosi za združitev s svojimi družinskimi člani,
         ali čigar družinski člani prosijo za združitev z njim/njo;

      d)      ,združitev družine‘ pomeni vstop v državo članico in bivanje družinskih članov državljana tretje države, ki zakonito biva
         v navedeni državi članici, z namenom, da se ohrani družinska enota, ne glede na to, ali je družinsko razmerje nastalo pred
         ali po vstopu rezidenta.“

      6        Člen 4(1)(a) Direktive določa:

      „Države članice na podlagi te direktive in v skladu s pogoji, določenimi v Poglavju IV in členu 16, dovolijo vstop in bivanje
         naslednjim družinskim članom:

      a)      zakoncu sponzorja“.
      7        Člen 7(1) Direktive določa:

      „Ko je prošnja za združitev družine predložena, lahko država članica zahteva, da oseba, ki je prošnjo predložila, zagotovi
         dokaze, da sponzor ima:

      a)      stanovanje, ki se šteje kot normalno za primerljivo družino v enaki regiji in ki ustreza splošnim zdravstvenim in varnostnim
         merilom, ki veljajo v tej državi članici;

      b)      zdravstveno zavarovanje za vsa tveganja, ki jih zavarovanje normalno pokrije za državljane v tej državi članici, zase in za
         svoje družinske člane;

      c)      stalna in redna sredstva, ki zadoščajo za vzdrževanje njega in njegov[ih] družinsk[ih] član[ov], ne da bi potreboval pomoč
         socialnega sistema te države članice. Države članice ta sredstva ocenijo glede na njihovo naravo in rednost in lahko upoštevajo
         raven minimalne nacionalne plače in pokojnine ter število družinskih članov.“

      8        Člen 9(1) in (2) Direktive določa:

      „1.      To poglavje se uporablja za združitev družine beguncev, katerim status je priznala ena od držav članic.
      2.      Države članice lahko uporabo tega poglavja omejijo na begunce, katerih družinska razmerja so nastala pred njihovim vstopom.“
      9        Člen 17 Direktive določa:

      „Države članice ustrezno upoštevajo naravo in trdnost družinskih razmerij osebe in trajanje njegovega bivanja v državi članici
         ter obstoj družinskih, kulturnih in socialnih vezi z njegovo državo izvora, kadar zavrnejo prošnjo, prekličejo ali ne podaljšajo
         dovoljenja za prebivanje ali se odločijo, da bodo ukazale izgon sponzorja ali članov njegove družine.“

      10      V skladu s členom 20 Direktive bi jo morale države članice prenesti v nacionalno pravo najpozneje do 3. oktobra 2005.

       Nacionalno pravo
      11      Člen 16(1), začetek in točka (c), zakona o tujcih iz leta 2000 (Vreemdelingenwet 2000) določa:

      „Prošnja za izdajo dovoljenja za prebivanje za določen čas […] se lahko zavrne:
      […]
      c)      če tujec nima zadostnih sredstev za preživetje, ki so samostojna in trajna, ali če oseba, s katero želi prebivati, nima zadostnih
         sredstev za preživetje, ki so samostojna in trajna“.

      12      Večina določb, ki so upoštevne v okviru zadeve v glavni stvari, je iz odloka o tujcih iz leta 2000 (Vreemdelingenbesluit 2000,
         v nadaljevanju: Vb 2000). Ta je bil zaradi prenosa Direktive spremenjen s kraljevim odlokom z dne 29. septembra 2004 (Staatsblad 2004, št. 496).

      13      Člen 1.1, začetek in točka (r), Vb 2000 opredeljuje nastanek družine kot združitev zakoncev […], če je bila zakonska zveza
         sklenjena, ko je glavna oseba imela glavno prebivališče na Nizozemskem.

      14      Člen 3.13(1) Vb 2000 v zvezi s sporom o glavni stvari določa:

      „Dovoljenje za prebivanje za določen čas […] se izda v primeru združitve družine ali nastanka družine družinskemu članu […]
         glavne osebe […], če so izpolnjeni pogoji, določeni v členih od 3.16 do 3.22.“

      15      Člen 3.22 Vb 2000 določa:

      „1.      Dovoljenje za prebivanje, določeno v členu 3.13(1), se izda, če glavna oseba:
      a.      ima trajen in samostojen neto dohodek, kot je opredeljen v členu 3.74(a) […]
      […]
      2.       V primeru nastanka družine se z odstopanjem od odstavka 1 dovoljenje za prebivanje izda, če ima glavna oseba trajen in samostojen
         neto dohodek vsaj 120 % minimalne plače, določene v členu 8(1)(a) in v členu 14 zakona o določitvi minimalne plače in minimalnega
         regresa (Wet minimumloon en minimum vakantiebijslag), vključno z regresom, določenim v členu 15 tega zakona.“

      16      Člen 3.74, začetek in točki (a) in (d), Vb 2000 določa:

      „Sredstva za preživetje […] so zadostna, če je neto dohodek enak:
      a.      merilu za pomoč iz člena 21 zakona o delu in pomoči (Wet werk en bijstand, v nadaljevanju: Wwb) za upoštevno kategorijo samskih
         oseb, staršev samohranilcev ali parov v zakonski zvezi in družin, vključno s prihrankom za dopust […]

      […]
      d.       v primeru nastanka družine: 120 % minimalne plače, določene v členu 8(1)(a) in v členu 14 zakona o določitvi minimalne plače
         in minimalnega regresa, vključno z regresom, določenim v členu 15 tega zakona“.

      17      Iz podatkov, ki jih je predložilo predložitveno sodišče, je razvidno, da je v času upoštevanja za potrebe spora o glavni stvari
         merilo za pomoč, določeno v skladu s členom 21, začetek in točka (c), Wwb, za zainteresirane osebe, starejše od 21 let in
         mlajše od 65 let, če sta oba zakonca mlajša od 65 let, znašalo 1207,91 EUR na mesec, medtem ko se je v primeru nastanka družine
         štelo, da je merilo za pomoč zadostno, če je bil neto dohodek enak 1441,44 EUR na mesec, vključno s prihranki za dopust.

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      18      M. Chakroun, maroški državljan, se je rodil 1. julija 1944. Od 21. decembra 1970 prebiva na Nizozemskem, kjer ima dovoljenje
         za prebivanje za nedoločen čas. Od 12. julija 2005 na podlagi zakona z dne 6. novembra 1986 prejema nadomestilo za zavarovanje
         delavcev zaradi finančnih posledic brezposelnosti (Wet tot verzekering van werknemers tegen geldelijke gevolgen van werkloosheid),
         ki ga bo, če se okoliščine ne spremenijo, prejemal do 12. julija 2010.

      19      R. Chakroun, prav tako maroška državljanka, se je rodila 18. julija 1948 in je v zakonski zvezi z M. Chakrounom od 31. julija 1972.

      20      R. Chakroun je 10. marca 2006 pri nizozemskem veleposlaništvu v Rabatu (Maroko) vložila prošnjo za izdajo začasnega dovoljenja
         za prebivanje, da bi lahko živela pri svojem zakoncu.

      21      Minister je z odločbo z dne 17. julija 2006 zavrnil to prošnjo, ker M. Chakroun ni prejemal zadostnih sredstev v smislu Vb 2000.
         Nadomestilo za brezposelnost, ki ga je prejemal M. Chakroun, je namreč znašalo 1322,73 EUR neto na mesec, vključno s prihranki
         za dopust, kar je manj od zneska dohodka, ki se uporablja v primeru nastanka družine, in sicer 1441,44 EUR.

      22      Minister je z odločbo z dne 21. februarja 2007 ugovor, ki ga je R. Chakroun vložila zoper to odločbo, razglasil za nedopusten.

      23      Rechtbank ‘s-Gravenhage je s sodbo z dne 15. oktobra 2007 pritožbo, ki jo je R. Chakroun takrat vložila zoper to odločbo z
         dne 21. februarja 2007, razglasilo za nedopustno. Tožeča stranka v postopku v glavni stvari je nato zoper to sodbo pri Raad
         van State vložila pritožbo.

      24      R. Chakroun je pred tem sodiščem zastavila vprašanje, prvič, ali je bil člen 7(1), začetek in točka (c), Direktive, pravilno
         prenesen s členoma 3.74, začetek in točka (d), in 3.22(2) Vb 2000, saj se s tema določbama v zvezi s sponzorjem v primeru
         nastanka družine zahteva, da ima sredstva v višini 120 % minimalne plače.

      25      Predložitveno sodišče pojasnjuje, da je minimalna plača bistvena podlaga v Wwb, katere namen je zagotoviti eksistenčni minimum
         vsem nizozemskim državljanom, ki prebivajo na Nizozemskem, in vsem tujcem, izenačenim s prebivalci Nizozemske, ki so ali za
         katere obstaja tveganje, da bodo, v položaju, v katerem nimajo sredstev, ki so nujna za njihovo življenje (člen 11 Wwb). Uporaba
         tega zakona je v pristojnosti občin.

      26      Wwb določa dve kategoriji pomoči. Obstaja, prvič, splošna pomoč, s katero je mišljena pomoč za kritje splošnih stroškov, nujnih
         za življenje (člen 5(b) Wwb). Zakon določa, drugič, posebno pomoč, do katere so upravičene zainteresirane osebe, če nimajo
         sredstev, ki bi jim omogočala kritje nujnih stroškov za življenje, ki izvirajo iz posebnih okoliščin, in sicer tolikšne, kolikor
         po mnenju komunalnega kolegija teh stroškov ni mogoče kriti z drugimi razpoložljivimi sredstvi (člen 35(1) Wwb).

      27      Minimalna plača osebe, stare 23 let, je v Wwb uporabljena kot merilo za določitev potrebe in zneska, do katerega je oseba
         upravičena v okviru splošne pomoči. Znesek, ki ustreza 120 % minimalne plače, bi bil, kot pojasnjuje nizozemska vlada v svojih
         navedbah, znesek, nad katerim oseba s stalnim prebivališčem nima več pravice do splošne pomoči ali posebne pomoči.

      28      Raad van State se sprašuje, ali države članice pri prenosu člena 7(1), začetek in točka (c), Direktive smejo ali morajo upoštevati,
         morebiti v pavšalnem znesku, socialne dajatve, ki spadajo pod posebno pomoč. Posebna pomoč, o kateri odloči občinski kolegij
         po preučitvi položaja prosilca, ima lahko različne oblike, vključno z odpustom davkov.

      29      R. Chakroun ugovarja, drugič, razlikovanju v nizozemski zakonodaji med združitvijo družine in nastankom družine glede na to,
         ali je družinsko razmerje nastalo pred vstopom sponzorja na nizozemsko ozemlje ali po njem, saj naj tako razlikovanje iz člena
         7(1) Direktive ne bi bilo razvidno. Če se je namreč vprašanje iz postopka v glavni stvari štelo za vprašanje združitve družine
         v smislu nizozemske zakonodaje, bi bilo treba v skladu s členom 3.74, začetek in točka (a), Vb 2000 upoštevati pravilo o pomoči,
         določeno v členu 21, začetek in točka (c), Wwb, čeprav bi bila sredstva R. Chakroun višja od zahtevanega zneska.

      30      Raad van State dvomi o možnosti, da bi države članice lahko tako razlikovale med nastankom družine in združitvijo družine,
         vendar pojasnjuje, da ni izključeno, da Direktiva ne nasprotuje zakonodaji, v kateri bi bilo opravljeno razlikovanje glede
         na to, ali je družinsko razmerje nastalo pred datumom vstopa sponzorja na ozemlje države članice gostiteljice ali po njem.
         To sodišče poudarja, da je to razlikovanje predvideno v členu 9 Direktive, ki se uporablja za begunce, in v členu 16(1) in
         (5) Direktive Sveta 2003/109/ES z dne 25. novembra 2003 o statusu državljanov tretjih držav, ki so rezidenti za daljši čas
         (UL 2004, L 16, str. 44).

      31      Na podlagi navedenega je Raad van State prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

      „1.      Ali je treba besedno zvezo ‚potreboval pomoč socialnega sistema‘ iz člena 7(1)(c) [Direktive] razlagati tako, da direktiva
         državi članici ponuja možnost, da sprejme pravila o združitvi družine, ki vodijo k temu, da združitev družine ni dovoljena
         sponzorju, ki je sicer predložil dokaz, da prejema stalna in redna sredstva, ki zadoščajo za vzdrževanje njega in njegovih
         družinskih članov, vendar pa bo ta zaradi višine takih sredstev kljub temu zahteval posebno pomoč, da bi kril izredne, individualno
         pogojene nujne stroške za preživetje, oprostitev plačila dajatev, ki jih odobrijo občinske oblasti in so povezane z dohodkom,
         ali sprejetje ukrepov za podporo dohodku v okviru občinske politike minimalnega dohodka?

      2.      Ali je treba [Direktivo] , zlasti člen 2(d), razlagati tako, da ta določba nasprotuje nacionalni zakonodaji, v kateri se glede
         uporabe pogoja o sredstvih v smislu člena 7(1)(c) razlikuje glede na to, ali je družinsko razmerje nastalo pred vstopom rezidenta
         v državo članico ali po njem?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      32      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem sprašuje, ali je treba besedno zvezo ‚potreboval pomoč socialnega sistema‘ v členu 7(1)(c)
         Direktive razlagati tako, da Direktiva državi članici ponuja možnost, da sprejme pravila o združitvi družine, ki vodijo k
         temu, da združitev družine ni dovoljena sponzorju, ki je sicer predložil dokaz, da prejema stalna in redna sredstva, ki zadoščajo
         za vzdrževanje njega in njegoviz družinskih članov, vendar pa bo zaradi višine takih sredstev kljub temu zahteval posebno
         pomoč, da bi kril izredne, individualno pogojene nujne stroške za preživetje, oprostitev plačila dajatev, ki jih odobrijo
         občinske oblasti in so povezane z dohodkom, ali sprejetje ukrepov za podporo dohodku v okviru občinske politike minimalnega
         dohodka („minimabeleid“).

       Stališča, ki so jih predložile stranke
      33      Tožeča stranka v postopku v glavni stvari trdi, da „pomoč socialnega sistema te države članice“, določenega v členu 7(1),
         začetek in točka (c), Direktive, lahko označuje le predpis na nacionalni ravni, medtem ko so nekateri predpisi, ki jih navaja
         Raad van State, uvedeni na občinski ravni. Prav tako trdi, da sklicevanje v členu 7(1), začetek in točka (c), Direktive na
         najnižjo raven minimalne nacionalne plače in pokojnine pomeni, da ta raven predstavlja zgornjo mejo.

      34      Tožeča stranka v postopku v glavni stvari tako kot Komisija Evropskih skupnosti poudarja, da se z diskrecijsko pravico, ki
         je dana državam članicam pri prenosu Direktive, ne sme vplivati na cilje in polni učinek Direktive. Med drugim pojasnjuje,
         da pravilo 120 % minimalne plače, kot je določeno, učinkuje tako, da mladi prosilci ne morejo skoraj nikoli zadostiti merilu
         sredstev za preživetje na podlagi dela za polni delovni čas. V zakonu je namreč kot temelj določena minimalna plača osebe,
         stare 23 let. Vendar pa je minimalna plača oseb, mlajših od 23 let, le del plače osebe, stare 23 let, in sicer na primer 72 %
         za 21-letno osebo, tako da bi morala 21-letna oseba, zaslužiti 160 % minimalne plače v svoji starostni skupini, da bi zadostila
         merilu.

      35      R. Chakroun je na obravnavi navedla poročilo, ki ga je sestavil Wetenschappelijk Onderzoek- en Documentatiecentrum (znanstveni
         raziskovalni in dokumentacijski center) nizozemskega ministrstva za pravosodje, in sicer o presoji vplivov povečanja dohodkov,
         ki se zahtevajo v zvezi z združitvijo družine, na priseljevanje tujih zakoncev na Nizozemsko. R. Chakroun meni, da s tem povezani
         opisani negativni vidiki kažejo na to, da je nizozemska ureditev v nasprotju s ciljem Direktive.

      36      Komisija poudarja, da je v skladu z Direktivo odločilni element vprašanje, ali ima zainteresirana oseba sama dovolj sredstev
         za zadovoljitev osnovnih potreb, ne da bi prejemala socialno pomoč. Ureditve, določene v Direktivi, ne gre razumeti kot take,
         da dopušča državi članici, da pri določitvi praga zahtevanih dohodkov upošteva vse socialne ugodnosti, ki bi jih zainteresirane
         stranke lahko zahtevale.

      37      Komisija v zvezi s tem poudarja, kot je navedeno v točki 4.3.3 njenega poročila Evropskemu parlamentu in Svetu z dne 8. oktobra 2008
         o uporabi Direktive (COM(2008) 610), da je znesek, ki ga na podlagi presoje zadostnosti sredstev zahtevajo nizozemski organi,
         najvišji med vsemi državami članicami Skupnosti. Poleg tega poudarja, da tudi če bi v zadevi v glavni stvari družinske vezi
         med zakoncema Chakroun obstajale pred vstopom M. Chakrouna na ozemlje Skupnosti, bi znesek dohodkov, ki se upoštevajo pri
         presoji zadostnosti sredstev, moral biti nižji od zneska, ki se je upošteval v navedeni zadevi na podlagi člena 3.74, začetek
         in točka (d), Vb 2000. Zato se lahko šteje, da znesek, ki se zahteva z nacionalno ureditvijo, kadar so družinske vezi obstajale
         pred vstopom sponzorja na ozemlje Skupnosti, ustreza znesku, ki običajno zadostuje za zadovoljitev najosnovnejših potreb v
         nizozemski družbi.

      38      R. Chakroun in Komisija nazadnje ocenjujeta, da bi nizozemski organi morali v zadevi v glavni stvari upoštevati daljši čas
         prebivanja in trajanje zakonske zveze, in da se je, ker tega niso storili, posegalo v zahtevo po individualizaciji preizkusa
         prošnje, določeno v členu 17 Direktive.

      39      Nizozemska vlada pojasnjuje, da je raven zadostnih dohodkov, določena na 120 % zakonsko določene minimalne plače, znesek dohodkov,
         ki je v občinah na Nizozemskem splošno določen kot eno od meril, ki omogočajo določitev potencialnih upravičencev do splošnega
         ali posebnega ukrepa socialne pomoči. Nekatere občine pa so se odločile za drugačne ravni dohodkov, ki segajo od 100 do 130 %
         zakonsko določene minimalne plače. Ker se socialna pomoč dodeli glede na potrebe, bi bila izdelava statističnih izračunov,
         ki bi omogočali določitev povprečne zgornje meje dohodkov, za katero je bila dodeljena ta pomoč, mogoča šele a posteriori.
      40      Navedena vlada torej trdi, da je raven dohodkov, ki ustreza 120 % zakonsko določene minimalne plače, v skladu s členom 7(1),
         začetek in točka (c), Direktive, ker naj bi šlo za raven dohodkov, nad katero načeloma ni več mogoče uporabiti splošnega ali
         posebnega ukrepa socialne pomoči. Po mnenju te vlade namreč raven minimalne plače na Nizozemskem omogoča zgolj zadovoljitev
         najnujnejših potreb in se lahko izkaže za nezadostno za kritje individualnih posebnih stroškov. Ti elementi bi upravičevali
         upoštevanje ravni dohodkov v višini 120 % zakonsko določene minimalne plače.

       Odgovor Sodišča
      41      Opozoriti je treba, da člen 4(1) Direktive državam članicam nalaga natančno določene pozitivne obveznosti, ki jim ustrezajo
         jasne subjektivne pravice, ker od njih zahteva, naj v primerih, ki jih določa Direktiva, dovolijo združitev družine nekaterih
         članov sponzorjeve družine, ne da bi imele možnost proste presoje (sodba z dne 27. junija 2006 v zadevi Parlament proti Svetu,
         C‑540/03, ZOdl., str. I‑5769, točka 60).

      42      Ta določba pa velja ob upoštevanju pogojev, določenih zlasti v poglavju VI Direktive. Člen 7(1), začetek in točka (c), Direktive
         je del teh pogojev in državam članicam omogoča, da zahtevajo dokaz, da ima sponzor stalna in redna sredstva, ki zadoščajo
         za vzdrževanje njega in njegovih družinskih članov, ne da bi potreboval pomoč socialnega sistema te države članice. V isti
         določbi je pojasnjeno, da države članice ta sredstva ocenijo glede na njihovo naravo in rednost in lahko upoštevajo raven
         minimalne nacionalne plače in pokojnine ter število družinskih članov.

      43      Ker je dovolitev združitve družine splošno pravilo, je treba možnost, določeno v členu 7(1), začetek in točka (c), Direktive,
         razlagati ozko. Poleg tega diskrecijske pravice, priznane državam članicam, te ne smejo uporabiti tako, da bi posegale v cilj
         Direktive, ki je spodbuditi združitev družine, in v njen polni učinek.

      44      V zvezi s tem je iz uvodne izjave 2 razvidno, da je treba ukrepe, ki se nanašajo na združitev družine, sprejeti v skladu z
         obvezo, da se družina varuje in družinsko življenje spoštuje, kar je poudarjeno v mnogih aktih mednarodnega prava. Ta direktiva
         namreč spoštuje temeljne pravice in upošteva načela, ki jih priznavata zlasti člen 8 EKČP in Listina. Iz tega izhaja, da je
         treba določbe Direktive, zlasti njen člen 7(1), začetek in točka (c), razlagati glede na temeljne pravice in, podrobneje,
         glede na pravico do spoštovanja družinskega življenja, določeno tako v EKČP kot v Listini. Dodati je treba, da v skladu s
         členom 6(1), prvi pododstavek, PEU Evropska unija priznava pravice, svoboščine in načela iz Listine, prilagojene 12. decembra 2007
         v Strassbourgu (UL C 303, str. 1), ki ima enako pravno veljavnost kot Pogodbi.

      45      Kot je na obravnavi poudarila tožeča stranka v postopku v glavni stvari, je pojem „pomoč socialnega sistema te države članice“
         samostojen pojem prava Unije, ki ga ni mogoče opredeliti s sklicevanjem na pojme nacionalnega prava. V zvezi s tem, zlasti
         zato, ker obstajajo razlike med državami članicami v zvezi z upravljanjem socialne pomoči, je treba ta pojem razumeti kot
         sklicevanje na socialno pomoč, ki jo podelijo javni organi, ne glede na to, ali gre za nacionalno, regionalno ali lokalno
         raven.

      46      V prvem stavku člena 7(1), začetek in točka (c), zadevne direktive, sta nasproti postavljena, pojem „stalna in redna sredstva,
         ki zadoščajo za vzdrževanje njega“, in pojem „pomoč socialnega sistema“. Iz tega nasprotja je razvidno, da pojem „pomoč socialnega
         sistema“, naveden v Direktivi, določa pomoč, ki jo podelijo javni organi, ne glede na to, ali gre za nacionalno, regionalno
         ali lokalno raven, za katero lahko zaprosi posameznik, v obravnavanem primeru sponzor, ki nima stalnih in rednih sredstev,
         ki bi zadoščali za vzdrževanje njega in njegovih družinskih članov, in za katerega zato obstaja tveganje, da bo med prebivanjem
         postal breme za pomoč socialnega sistema države članice gostiteljice (glej po analogiji sodbo z dne 11. decembra 2007 v zadevi
         Eind, C‑291/05, ZOdl., str. I‑10719, točka 29)

      47      Člen 7(1), začetek in točka (c), drugi stavek, Direktive omogoča državam članicam, da pri oceni sponzorjevih sredstev upoštevajo
         raven minimalne nacionalne plače in pokojnine. Kot je bilo pojasnjeno v točki 43 te sodbe, je treba to pristojnost izvajati
         z izogibanjem poseganja v cilj direktive, ki je spodbuditi združitev družine, in v njen polni učinek.

      48      Ker je lahko obseg potreb zelo različen glede na posameznika, je treba poleg tega to pooblastilo razlagati tako, da države
         članice lahko določijo neki znesek kot referenčni znesek, vendar ne tako, da bi lahko določile minimalni znesek dohodka, pod
         mejo katerega bi bila zavrnjena vsaka združitev družine, in to neodvisno od dejanskega preizkusa položaja posameznega prosilca.
         Tako razlago potrjuje člen 17 Direktive, v katerem je naložena individualizacija preizkusa prošenj za združitev.

      49      Zdi se, da se s tem, da se raven dohodka v višini 120 % minimalnega dohodka delavca, starega 23 let, ob prekoračitvi katerega
         je vsaka socialna pomoč načeloma izključena, uporabi kot referenčni znesek, ne odgovori na cilj, da se ugotovi, ali ima posameznik
         redna sredstva za zadovoljitev svojih potreb. Pojem „pomoč socialnega sistema“ iz člena 7(1)(c) Direktive je treba razlagati
         kot pomoč, ki dopolnjuje neobstoj stalnih, rednih in zadostnih sredstev, in ne kot pomoč, ki bi omogočala zadovoljiti izredne
         in nepričakovane potrebe.

      50      Poleg tega je vrednost 120 %, uporabljena za določitev zneska, določenega v Vb 2000, le povprečna vrednost, ki se določi,
         ko so izdelane statistike v zvezi s posebno pomočjo, ki jo podelijo občine na Nizozemskem, in v zvezi z merili glede dohodka,
         ki jih upoštevajo občine. Kakor je bilo navedeno na obravnavi, nekatere občine kot referenčni znesek uporabljajo dohodek,
         ki je manjši od 120 % minimalnega dohodka, kar bi bilo v nasprotju s trditvijo, da je nujno potreben dohodek v višini 120 %
         minimalnega dohodka.

      51      Nazadnje, ni naloga Sodišča, da presoja, ali minimalni dohodek, določen v nizozemskem zakonu, zadostuje za to, da omogoča
         delavcem te države zadovoljitev rednih potreb. Zadostuje pa ugotovitev, kot pravilno trdi Komisija, da če bi v zadevi v glavni
         stvari družinsko razmerje med zakoncema Chakroun obstajalo pred vstopom M. Chakrouna na ozemlje Skupnosti, bi bil znesek dohodkov,
         ki bi se upošteval pri preučitvi prošnje R. Chakroun minimalni dohodek, in ne 120 % tega zneska. Na podlagi tega je treba
         zaključiti, da nizozemski organi sami štejejo, da minimalni dohodek ustreza zadostnim sredstvom v smislu člena 7(1), začetek
         in točka (c), Direktive.

      52      Glede na navedeno je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba besedno zvezo ‚potreboval pomoč socialnega sistema‘ iz
         člena 7(1), začetek in točka (c), Direktive razlagati tako, da Direktiva državi članici ne ponuja možnosti, da sprejme pravila
         o združitvi družine, ki vodijo k temu, da združitev družine ni dovoljena sponzorju, ki je sicer predložil dokaz, da prejema
         stalna in redna sredstva, ki zadoščajo za vzdrževanje njega in njegovih družinskih članov, vendar pa bo zaradi višine takih
         sredstev kljub temu zahteval posebno pomoč, da bi kril izredne, individualno pogojene nujne stroške za preživetje, oprostitve
         plačila dajatev, ki jih odobrijo občinske oblasti in so povezane z dohodkom, ali sprejetje ukrepov za podporo dohodku v okviru
         občinske politike minimalnega dohodka („minimabeleid“).

       Drugo vprašanje
      53      Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem sprašuje, ali je treba Direktivo, zlasti člen 2, začetek in točka (d), razlagati
         tako, da ta določba nasprotuje nacionalni zakonodaji, v kateri se glede uporabe pogoja o sredstvih v smislu člena 7(1), začetek
         in točka (c), Direktive razlikuje glede na to, ali je družinsko razmerje nastalo pred vstopom rezidenta v državo članico ali
         po njem.

       Stališča, ki so jih predložile stranke
      54      R. Chakroun pojasnjuje, da je njen zakonec po prihodu na Nizozemsko leta 1970, dve leti delal v tej državi članici, dokler
         ni zaslužil denarja, potrebnega za sklenitev njune zakonske zveze.

      55      Po mnenju tožeče stranke v glavni stvari in Komisije Direktiva ne ponuja nobenega temelja za razlikovanje med ohranitvijo
         in ustvarjenjem družine. Iz dokumenta predsedstva Sveta (dokument Sveta 5682/01 z dne 31. januarja 2001, str. 3) je med drugim
         razvidno, da je obstajalo široko soglasje v zvezi s tem, da bi morala združitev družine zajemati tako nastanek kot ohranitev
         družinske enote. To razlago naj bi potrjevala uvodna izjava 6 Direktive in njen člen 2, začetek in točka (d). V zvezi z izjemo
         iz člena 9(2) Direktive naj bi šlo za posebno določbo, ki se nanaša na položaj beguncev, ki so bili prisiljeni pobegniti iz
         svoje države. R. Chakroun poleg tega navaja poročilo, ki ga je 11. marca 2009 pripravil komisar Sveta Evrope za človekove
         pravice v zvezi z obiskom na Nizozemskem od 21. do 25. septembra 2008, v katerem je komisar začuden nad nekaterimi določbami
         nizozemske zakonodaje s področja združitve družine.

      56      Komisija se poleg tega sprašuje, kako bi lahko razlikovanje glede na trenutek nastanka družinskih vezi imelo kakršno koli
         zvezo z izpolnitvijo materialnih pogojev s področja osnovnih potreb.

      57      Nizozemska vlada poudarja, da razlikovanje med nastankom družine in združitvijo družine v nacionalni zakonodaji z Direktivo
         ni prepovedano in je način upoštevanja narave in trdnosti družinskih razmerij, kar nalaga člen 17 Direktive. Po mnenju te
         vlade si namreč lahko predstavljamo, da so zadevni interesi pomembnejši takrat, kadar so družinska razmerja obstajala že pred
         nastanitvijo glavne osebe na Nizozemskem. V primeru nastanka družine za zakonca obstaja tveganje, da njuno družinsko življenje
         začasno ne bo moglo potekati na Nizozemskem. Splošno, družinska razmerja bi bila v teh primerih konkretizirana manj intenzivno
         kot v primerih, v katerih se potem vloži prošnja za združitev družine. Prav zaradi varstva družine naj bi Kraljevina Nizozemska
         za zadostno raven dohodkov določila znesek, nižji od splošnega pravila 120 % minimalne plače, v primeru prošenj za združitev
         družine.

      58      Podredno, nizozemska vlada poudarja, da tudi če so družinska razmerja nastala po prihodu glavne osebe na Nizozemsko ali če
         pogoj dohodka ni upoštevan, bo prebivanje družinskih članov vseeno dovoljeno, če se to zahteva s členom 8 EKČP.

       Odgovor Sodišča
      59      Člen 2, začetek in točka (d), Direktive opredeljuje združitev družine brez razlikovanja glede na čas sklenitve zakonske zveze
         zakoncev, saj pojasnjuje, da združitev pomeni vstop ali bivanje družinskega člana na ozemlju države članice gostiteljice,
         zato da se ohrani družinska enota, „ne glede na to, ali je družinsko razmerje nastalo pred ali po vstopu rezidenta“.

      60      Samo člen 9(2) Direktive, ki se uporablja za begunce, določa, da „[d]ržave članice lahko uporabo [določb iz poglavja V Direktive]
         omejijo na begunce, katerih družinska razmerja so nastala pred njihovim vstopom“. Ta določba se razlaga z ugodnejšim obravnavanjem
         beguncev pri njihovem prihodu na ozemlje.

      61      Iz tega je razvidno, da se pravila Direktive, razen člena 9(2), uporabljajo tako za to, kar nizozemska zakonodaja opredeljuje
         kot združitev družine, kot za to, kar opredeljuje kot nastanek družine.

      62      Tako razlago potrjuje uvodna izjava 6 Direktive, v kateri je navedeno, da „se zavaruje družina in zagotovi ali ohrani družinsko
         življenje“. Potrjujejo jo tudi pripravljalna dela, ki jih navaja tožeča stranka v postopku glavni stvari, iz katerih je razvidno,
         da je bilo doseženo široko soglasje v zvezi s tem, da mora združitev družine zajemati tako nastanek družine kot ohranitev
         družinske enote.

      63      Ta razlaga je poleg tega v skladu s členom 8 EKČP in členom 7 Listine, ki ne uvajata nobenega razlikovanja glede na okoliščine
         in trenutka, v katerem nastane družina.

      64      Ob upoštevanju tega neobstoja razlikovanja po volji zakonodajalca Unije glede na trenutek, v katerem nastane družina, in ob
         upoštevanju zahteve, da se določbe Direktive 2003/86 ne razlagajo restriktivno in da se jim ne odvzame polni učinek, države
         članice nimajo na voljo diskrecijske pravice, ki bi jim omogočala, da uvedejo to razlikovanje v nacionalni zakonodaji, s katero
         prenesejo Direktivo (glej po analogiji sodbo z dne 25. julija 2008 v zadevi Metock in drugi, C‑127/08, ZOdl., str. I‑6241,
         točka 93). Poleg tega, sponzorjeva sposobnost imeti stalna sredstva, ki zadoščajo za vzdrževanje njega in njegovih družinskih
         članov v smislu člena 7(1), začetek in točka (c), Direktive, v ničemer ne more biti odvisna od trenutka, v katerem je ustvaril
         družino.

      65      Nazadnje, kar zadeva trditev nizozemske vlade, da bi moralo biti podeljeno dovoljenje, če tako zahteva člen 8 EKČP, zadostuje
         ugotovitev, kot je razvidno iz obravnave, da R. Chakroun še vedno ni bilo dovoljeno, da se pridruži zakoncu, s katerim sta
         v zakonski zvezi že 37 let.

      66      Zato je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba Direktivo, zlasti člen 2, začetek in točka (d), razlagati tako, da
         ta določba nasprotuje nacionalni zakonodaji, v kateri se glede uporabe pogoja o sredstvih v smislu člena 7(1), začetek in
         točka (c), Direktive razlikuje glede na to, ali je družinsko razmerje nastalo pred vstopom rezidenta v državo članico ali
         po njem.

       Stroški
      67      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      1)      Besedno zvezo ‚potreboval pomoč socialnega sistema‘ iz člena 7(1), začetek in točka (c), Direktive sveta 2003/86/ES z dne
            22. septembra 2003 o pravici do združitve družine je treba razlagati tako, da ta direktiva državi članici ne ponuja možnosti,
            da sprejme pravila o združitvi družine, ki vodijo k temu, da združitev družine ni dovoljena sponzorju, ki je sicer predložil
            dokaz, da prejema stalna in redna sredstva, ki zadoščajo za vzdrževanje njega in njegovih družinskih članov, vendar pa bo
            zaradi višine takih sredstev kljub temu zahteval posebno pomoč, da bi kril izredne, individualno pogojene nujne stroške za
            preživetje, oprostitve plačila dajatev, ki jih odobrijo občinske oblasti in so povezane z dohodkom, ali sprejetje ukrepov
            za podporo dohodku v okviru občinske politike minimalnega dohodka („minimabeleid“).
      2)      Direktivo 2003/86, zlasti člen 2, začetek in točka (d), je treba razlagati tako, da ta določba nasprotuje nacionalni zakonodaji,
            v kateri se glede uporabe pogoja o sredstvih v smislu člena 7(1), začetek in točka (c), Direktive 2003/86 razlikuje glede
            na to, ali je družinsko razmerje nastalo pred vstopom rezidenta v državo članico ali po njem.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nizozemščina.