Sodba Sodišča z dne 4. oktobra 2001. # Merz & Krell GmbH & Co.. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundespatentgericht - Nemčija. # Približevanje zakonodaje. # Zadeva C-517/99.


Sodba Sodišča z dne 10. januarja 1980. # Komisija Evropskih skupnosti proti Italijanski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države. # Zadeva 267/78.


title: Sodba Sodišča z dne 13. julija 1966. # Établissements Consten S.à.R.L. in Grundig-Verkaufs-GmbH proti Komisiji Evropske gospodarske skupnosti. # Združeni zadevi 56 in 58-64.

text:
SODBA SODIŠČAz dne 13. julija 1966(*)V združenih zadevah 56/64 in 58/64,zaradi tožbe, vložene 8. decembra 1964,Consten SA, ki ga zastopa J. Lassier, avocat,tožeča stranka v zadevi 56/64,Grundig-Verkaufs GmbH, ki ga zastopata H. Hellmann, in K. Pfeiffer, Rechtsanwalts,tožeča stranka v zadevi 58/64,ob intervencijiItalijanske republike, ki jo zastopata A. Maresca in P. Peronaci, zastopnika,intervenientka v obeh zadevah,Zvezne republike Nemčije, ki jo zastopata U. Everling in H. Peters, zastopnika,intervenientka v zadevi 58/64,protiKomisiji Evropske gospodarske skupnosti, ki jo zastopa G. Le Tallec, zastopnik,tožena stranka,ob intervencijiWilly Leissner SA, ki jo zastopa C. Lapp, avocat,intervenientka,UNEF SARL, ki jo zastopa R. Collin, avocat,intervenientka,SODIŠČE,v
 sestavi Ch. L. Hammes, predsednik, L. Delvaux in W. Strauβ, predsednika
 senatov, A. M. Donner, A. Trabucchi (poročevalec), R. Lecourt in R.
Monaco, sodniki,generalni pravobranilec: K. Roemer,sodni tajnik: A. Van Houtte,izreka naslednjoSodbo Očitek, ki se nanaša na pravno naravo izpodbijanega ukrepaOb
 upoštevanju, da se tožeča stranka Consten sklicuje na bistveno kršitev
postopka, ker je besedilo izpodbijanega ukrepa v uradnem listu označeno
kot direktiva, ta akt pa ne more biti naslovljen na posameznike;ker
 je ukrep namenjen poimensko navedenim podjetjem, je verodostojno samo
besedilo, ki je bilo tem podjetjem posredovano; sporno besedilo vsebuje:
 „Komisija je sprejela naslednjo odločbo“;ker je zato ta očitek neutemeljen. Očitki v zvezi s kršitvijo pravic obrambeOb
 upoštevanju, da tožeča stranka Consten trdi, da je Komisija kršila
pravice obrambe s tem, da mu ni sporočila vseh sestavin spisa;ker
 tožeča stranka Grundig uveljavlja iste očitke, zlasti v zvezi z
obvestiloma francoskih in nemških organov, ki ju je Komisija upoštevala
pri sprejemanju svoje odločbe;ob
upoštevanju, da je postopek pred Komisijo v zvezi z uporabo člena 85
Pogodbe upravni postopek, kar pomeni, da morajo udeležene stranke pred
sprejetjem odločitve imeti možnost predstaviti svoje pripombe glede
očitkov, o katerih Komisija meni, da jih mora proti njim uveljaviti; ker morajo biti zaradi tega udeležene stranke seznanjene z dejstvi, na katerih temeljijo ti očitki;ker ni nujno potrebno, da so udeležene stranke seznanjene z vsemi sestavinami spisa;ker
 v obravnavani zadevi kaže, da izjava Komisije z dne 20. decembra 1963
vključuje vsa dejstva, potrebna za ugotovitev, kateri očitki so bili
upoštevani;ker sta tožeči stranki pravilno prejeli kopijo izjave in sta imeli možnost predstaviti pisne in ustne pripombe;ker izpodbijana odločba ne vsebuje nobenih drugih očitkov kot tistih, ki so bili obravnavani v tem postopku;ob
 upoštevanju, da tožeča stranka Consten trdi, da so bile z odločbo
kršene pravic obrambe, ker njegovi glavni predlogi, zlasti zahteva za
dodatno razširitev preiskave, niso bili upoštevani;ob upoštevanju, da v takih nesodnih postopkih upravi ni treba navesti razlogov za zavrnitev predloga stranke;ker iz tega ni razvidno, da so bile pravice do obrambe strank med postopkom pred Komisijo kršene;ker je ta očitek neutemeljen.  Očitek glede vključitve ugotovitve kršitve v izrek odločbeOb
 upoštevanju, da nemška vlada uveljavlja razlog bistvene kršitve
postopka z obrazložitvijo, da je ugotovitev kršitve lahko vključena
izključno v preambulo odločbe, ne pa v njen izrek;ob
 upoštevanju, da je ta ugotovitev podlaga obveznosti strank, da
prenehajo kršitev. Njeni učinki na pravni položaj obravnavanih podjetij
niso odvisni od tega, kje v odločbi se nahaja;ker iz tega očitka ni razviden interes, in ga je treba zato zavrniti. Očitki glede uporabe člena 85(1) za pogodbe o izključni pravici prodajeOb upoštevanju, da tožeči stranki trdita, da prepoved iz člena 85(1) velja samo za tako imenovane horizontalne sporazume;ker
 poleg tega italijanska vlada trdi, da pogodbe o izključni pravici
prodaje niso „sporazumi med podjetji“, o katerih govori ta člen, ker
stranki nista enakopravni;ker je v zvezi s temi pogodbami svobodo konkurence mogoče zaščititi samo na podlagi člena 86 Pogodbe;ob
 upoštevanju, da niti besedilo člena 85 niti člena 86 ne daje nobene
podlage za trditev, da opredeljujeta različna področja v odvisnosti od
stopnje v gospodarstvu;ker se člen 85 na
splošno nanaša na vse dogovore, ki izkrivljajo konkurenco na skupnem
trgu, in ne razlikuje med temi dogovori na podlagi tega, ali so
sklenjeni med konkurirajočimi si subjekti na isti stopnji ali med
subjekti na različnih stopnjah, ki si med seboj ne konkurirajo;ker načeloma razlikovanja ne more biti tam, kjer Pogodba ne razlikuje;ob
 upoštevanju, da, še več, morebitne uporabe člena 85 za izključne
pravice prodaje ni mogoče izključiti zgolj zato, ker izključni
distributer in njegov dobavitelj nista medsebojna konkurenta in ker
nista enakopravna;ker je konkurenca v
skladu s členom 85(1) lahko izkrivljena ne samo s sporazumi, ki jo
omejujejo med strankami, ampak tudi s sporazumi, ki preprečujejo ali
omejujejo konkurenco, do katere bi lahko prišlo med eno od njiju in
tretjimi strankami;ker zaradi tega ni pomembno, ali sta pogodbeni stranki enakopravni po položaju in vlogi v gospodarstvu;ker
 to še bolj velja zato, ker bi s tako pogodbo stranki lahko želeli s
preprečevanjem ali omejevanjem konkurence s strani tretjih oseb glede
proizvodov ustvariti ali si zagotoviti neupravičeno prednost v škodo
potrošnika oziroma uporabnika v nasprotju s splošnimi cilji člena 85;ker
 lahko tako brez zlorabe prevladujočega položaja na trgu sporazum med
gospodarskima subjektoma, ki sta na različnih stopnjah vpliva na
trgovino med državami članicami in ima hkrati za cilj ali posledico
preprečevanje, omejevanje ali izkrivljanje konkurence, kar pa je s
členom 85(1) prepovedano;ob upoštevanju, da
 je poleg tega povsem nesmiselno primerjati položaj, na katerega se
nanaša člen 85, ko se proizvajalec s pogodbo o izključni prodaji veže na
 distributerja njegovih izdelkov, in položaj proizvajalca, v katerega
dejavnost spada tudi distribucija njegovih izdelkov na kakršen koli
način, na primer s pomočjo trgovskih zastopnikov, in za katerega člen 85
 ne velja;ker se ta položaja pravno
razlikujeta in ju je treba obravnavati različno, ker obe organizaciji
prodaje, od katerih je ena sestavni del poslovanja proizvajalca, druga
pa ne, nista nujno enako učinkoviti;ker se
zaradi besedila člena 85 lahko, če so izpolnjeni tudi drugi pogoji,
prepove sporazum med več podjetji in prepoved ne velja, če podjetje, ki
ima izključno pravico prodaje, vključi svoje distribucijsko omrežje v
poslovno organizacijo, vendar iz tega ne sledi, da je pogodbeni položaj,
 ki temelji na dogovoru med proizvodnim in distribucijskim podjetjem,
pravno sprejemljiv zaradi enostavne ekonomske analogije – ki je v vsakem
 primeru pomanjkljiva in v nasprotju z navedenim členom; ker
 čeprav je namen Pogodbe, da člen 85 pusti notranjo organizacijo
podjetja nedotaknjeno in je v skladu s členom 86 mogoče ukrepati samo v
primerih, ko je stanje tako resno, da prihaja do zlorabe prevladujočega
položaja, to ne more veljati v primerih, ko se konkurenčne ovire zgodijo
 zaradi dogovora med različnima podjetjema, in je zato potrebna splošna
prepoved takih sporazumov;ob upoštevanju,
da bi lahko dogovor med proizvajalcem in distributerjem, katerega namen
bi lahko bil ponovno vzpostaviti nacionalno razdelitev trgovine med
državami članicami, onemogočal doseganje najbolj temeljnih ciljev
Skupnosti;ker Pogodba, katere preambula in
besedilo imata za cilj odpraviti omejitve med državami in ki ima nekaj
določb, iz katerih je razvidna nepopustljivost v primeru, da bi se
ponovno pojavljale, ne dopušča, da bi podjetja omejitve ponovno
postavljala;ker je člen 85(1) usmerjen k
temu cilju tudi v primeru sporazumov med podjetji, ki so v ekonomskem
procesu na različnih stopnjah;ker zato zgoraj navedeni očitki niso utemeljeni. Očitek na podlagi Uredbe Sveta št. 19/65Ob
 upoštevanju, da tožeča stranka Grundig sprašuje, ali je prepoved iz
člena 85(1) v primeru spornega dogovora veljala že pred sprejetjem
Uredbe Sveta št. 19/65, ki ureja izvajanje člena 85(3) za določene vrste
 sporazumov;ob upoštevanju, da se je tožeča stranka na to stališče prvič sklicevala šele v svoji repliki;ker dejstvo, da je bila ta uredba sprejeta po vloženi tožbi, te zamude ne opravičuje;ker
 je pravzaprav to stališče v prid trditvi, da pred sprejetjem uredbe
Komisija ne bi smela uporabiti člena 85(1), ker ni imela pravice
odobravati skupinskih izjem glede na vrste sporazumov;ker
 zaradi dejstva, da je sporni položaj nastal pred sprejetjem Uredbe št.
19/65, v smislu člena 42 Poslovnika uredba ne more biti novo dejstvo, ki
 bi lahko upravičilo zamudo pri uveljavljanju tega razloga;ker je očitek zato nedopusten. Očitki v zvezi s konceptom „sporazumi, ki bi lahko prizadeli trgovino med državami članicami“Ob
 upoštevanju, da tožeči stranki in nemška vlada trdijo, da se je
Komisija sklicevala na napačno razlago koncepta sporazuma, ki bi lahko
prizadel trgovino med državami članicami, in da ni dokazala, da bi bila
brez spornega sporazuma trgovina večja;ob
upoštevanju, da tožena stranka odgovarja, da je ta zahteva iz člena
85(1) izpolnjena takrat, ko se zaradi dogovora trgovina razvija drugače,
 kot bi se, če ne bi bilo omejitev, do katerih prihaja na podlagi
sporazuma, in takrat, ko vpliv sporazuma na položaj na trgu doseže
določeno stopnjo;ker je po mnenju tožene
stranke v tem primeru do tega prišlo zlasti zaradi ovir na skupnem trgu,
 ki so posledica spornega sporazuma, za uvoz in izvoz izdelkov Grundig v
 Francijo oziroma iz nje;ob upoštevanju, da
 je namen navedenega koncepta, da se pri zakonodaji, ki ureja področje
omejevalnih sporazumov, razmeji med področjem veljave prava Skupnosti in
 področjem veljave nacionalnega prava;ker
je od obsega, v katerem sporazum lahko vpliva na trgovino med državami
članicami, odvisno, ali je izkrivljanje konkurence, ki ga sporazum
povzroča, po pravu Skupnosti – člen 85 – prepovedano ali ne;ker
 je v povezavi s tem zlasti pomembno, ali bi sporazum lahko, neposredno
ali posredno, dejansko ali potencialno, ogrožal prosto trgovino med
državami članicami na način, ki bi lahko negativno vplival na dosego
cilja vzpostavitve enotnega trga med državami;ker
 zato dejstvo, da sporazum spodbuja povečanje, čeprav znatno, obsega
trgovine med državami, ni dovolj za izključitev možnosti, da bi lahko
sporazum to trgovino „prizadel“ na zgoraj omenjeni način;ker
 v tej zadevi pogodba med Grundigom in Constenom, ki drugim podjetjem
preprečuje uvoz Grundigovih izdelkov v Francijo, Constenu pa preprečuje
ponoven izvoz teh izdelkov v druge države skupnega trga, zagotovo
prizadene trgovino med državami članicami;ker
 so te omejitve proste trgovine in tiste, do katerih lahko za tretje
stranke še pride v zvezi s Constenovo registracijo blagovne znamke GINT v
 Franciji, ki jo imajo vsi Grundigovi izdelki, dovolj za izpolnitev
zadevnega pogoja;ker je treba zato vse očitke v zvezi s tem zavrniti. Očitki v zvezi z merilom omejitve konkurenceOb
 upoštevanju, da tožeči stranki in nemška vlada trdijo, da odločba, zato
 ker je Komisija svojo preiskavo omejila samo na Grundigove izdelke,
temelji na napačnem konceptu konkurence in prepovedi iz člena 85(1);ker se ta koncept zlasti nanaša na konkurenco med podobnimi izdelki, ki imajo različno znamko;ker
 bi morala Komisija pred razglasitvijo uporabe člena 85(1) po načelu
razumne presoje („Rule of reason“) upoštevati ekonomske učinke spornega
dogovora na konkurenco med različnimi proizvajalci;ker
 se domneva, da vertikalni dogovori o izključni pravici prodaje nimajo
negativnega vpliva na konkurenco in v tej zadevi ni ničesar, zaradi
česar ta domneva ne bi veljala;ker velja ravno nasprotno, in sicer, sporna pogodba je povečala konkurenco med podobnimi izdelki drugih proizvajalcev;ob upoštevanju, da načelo svobodne konkurence zadeva različne pojavne oblike konkurence in konkurenco na različnih stopnjah;ker
 čeprav je konkurenca med proizvajalci na splošno opaznejša kot tista
med distributerji izdelkov istega proizvajalca, to ne pomeni, da bi
moral biti zaradi tega sporazum, ki ima namen omejevati konkurenco med
distributerji, izvzet iz prepovedi iz člena 85(1) zgolj zato, ker
povečuje konkurenco med proizvajalci;ob
upoštevanju, da poleg tega za uporabo člena 85(1) ni treba upoštevati
konkretnih učinkov sporazuma, če je jasno, da je njegov cilj
preprečevati, omejevati in izkrivljati konkurenco;ker
 zato odsotnost kakršne koli analize učinkov dogovora na konkurenco med
podobnimi izdelki različnih znamk sama po sebi ne pomeni napake odločbe;ob
 upoštevanju, da je treba še presoditi, ali je bila odločba o prepovedi
spornega dogovora po členu 85(1) upravičena samo zaradi omejevanja
konkurence za Grundigove izdelke;ker je
bilo v izpodbijani odločbi ugotovljeno, da do ugotovljene kršitve
prihaja zaradi popolne teritorialne zaščite Constena s pogodbo po
francoskem pravu;ker sta tožeči stranki
želeli odpraviti kakršno koli možnost konkurence na ravni veleprodaje
Grundingovih izdelkov predvsem na dva načina;ker
 Grundig niti posredno tretjim strankam ni dobavljal izdelkov, ki so
bili predvideni za prodajo na področju, ki ga določa pogodba;ker
 je omejevalnost take pogodbene obveznosti očitna, če se pri njeni
presoji upošteva tudi prepoved izvoza, ki ni bila uvedena samo za
Consten, ampak tudi za druge ekskluzivne distributerje Grundiga in
nemške veletrgovce;ker se s Constenovo
registracijo blagovne znamke GINT v Franciji, ki jo imajo vsi Grundigovi
 izdelki, želi z dodatno zaščito po zakonodaji o pravicah iz
industrijske lastnine doseči povečanje zaščite, ki je sestavni del
sporne pogodbe, pred vzporednim uvozom Grundigovih izdelkov v Francijo;ker
 to pomeni, da nobena tretja stranka ni mogla brez precejšnjega tveganja
 iz drugih držav članic Skupnosti uvažati Grundigovih izdelkov z namenom
 nadaljnje prodaje v Franciji;ob upoštevanju, da je tožena stranka pravilno upoštevala celotni distribucijski sistem Grundiga;ker
 je treba nanjo, da bi se lahko ustvarila prava predstava o pogodbi,
gledati v pravnem in ekonomskem kontekstu, glede na katerega sta jo
stranki sklenili;ker se tak postopek v
pravnih poslih oziroma okoliščinah, ki niso bili predmet postopka pred
Komisijo, ne šteje za neopravičljivo vmešavanje;ker
 položaj, kakršen je bil ugotovljen zgoraj, vodi v izolacijo francoskega
 trga in omogoča določanje takih cen zadevnih izdelkov, ki niso predmet
učinkovite konkurence;ker poleg tega velja,
 da bolj ko proizvajalci uspevajo v svojih prizadevanjih za individualno
 prepoznavnost izdelkov lastne proizvodnje v očeh potrošnika, bolj se
učinkovitost konkurence med proizvajalci zmanjšuje;ker
 se zaradi znatnega vpliva stroškov distribucije na končno prodajno ceno
 zdi, da je konkurenco med distributerji treba spodbujati;ker trgovce spodbuja konkurenca med distributerji izdelkov istega proizvajalca;ker
 je namen pogodbe izolacija francoskega trga za Grundigove izdelke in
umetno ohranjanje ločenih nacionalnih trgov znotraj Skupnosti za izdelke
 zelo znane blagovne znamke, to pomeni, da se z njo izkrivlja konkurenca
 na skupnem trgu;ker je bila zato
izpodbijana odločba o tem, da dogovor pomeni kršitev člena 85(1)
pravilna. V zvezi z omenjenimi omejitvami ni treba upoštevati ničesar
več, ne glede na to, ali gre za ekonomske podatke (razlike v cenah med
Francijo in Nemčijo, reprezentativnost obravnavanih aparatov, višino
splošnih stroškov, ki jih prevzame Consten) ali pa za popravke meril, ki
 jih je Komisija upoštevala v svojih primerjavah položaja na francoskem
in nemškem trgu; zaradi drugih mogočih pozitivnih učinkov dogovora pa
glede na zgoraj omenjene omejitve do drugačne rešitve po členu 85(1) ne
more priti. Očitki v zvezi z obsegom prepovediOb
 upoštevanju, da se tožeča stranka Grundig in nemška vlada pritožujeta
nad tem, da Komisija iz prepovedi v izreku sporne odločbe ni izvzela
tistih pogodbenih določil, v katerih ni ugotovila ničesar, kar bi
omejevalo konkurenco, in da zaradi tega kršitve ni opredelila;ob
 upoštevanju, da je iz obrazložitve sporne odločbe in iz člena 3 v njej
jasno razvidno, da kršitev, o kateri govori člen 1 v izreku, ni v tem,
da Grundig v Franciji ne opravlja neposrednih dostav nikomur razen
Constenu;ker kršitev pomenijo pogodbena
določila, ki so poleg te dodelitve ekskluzivnih pravic namenjena
oviranju vzporednega uvoza Grundigovih izdelkov v Francijo, pri čemer pa
 se opirajo na nacionalne zakone in vzpostavljajo popolno teritorialno
zaščito v korist izključnega distributerja;ob
 upoštevanju, da določba iz člena 85(2), ki govori o tem, da so
sporazumi, ki so v skladu s členom 85 prepovedani, avtomatično nični,
velja samo za tiste dele sporazuma, ki so prepovedani, ali pa za
sporazum v celoti, če se teh delov ne da ločiti od sporazuma samega;ker
 iz člena 1 odločbe sledi, da kršitev izhaja iz celotnega dogovora,
čeprav Komisija ni pravno zadovoljivo pojasnila razlogov za ničnost
celotnega dogovora, za katerega ni bilo ugotovljeno, da vsa pogodbena
določila kršijo določbe člena 85(1);ker
 ugotovljeno neskladje s členom 85(1) izvira bolj iz posameznih
pogodbenih določil pogodbe, z dne 1. aprila 1957, v zvezi s popolno
teritorialno zaščito in iz dodatnega dogovora o blagovni znamki GINT,
kot pa iz povezanega delovanja vseh določil pogodbe;ker
 je zato treba člen 1 sporne odločbe razveljaviti, saj brez kakršnega
koli utemeljenega razloga na podlagi člena 85(2) razveljavlja vsa
določila pogodbe. Očitki v zvezi z ugotovljeno kršitvijo zaradi dogovora o blagovni znamki GINTOb
 upoštevanju, da tožeči stranki trdita, da je Komisija kršila člene 36,
222 in 234 Pogodbe EGS in prekoračila svoja pooblastila s tem, da je
izjavila, da je bil dogovor o registraciji blagovne znamke GINT v
Franciji sklenjen z namenom zagotoviti popolno teritorialno zaščito v
korist Constena, in s tem, da je v členu 3 v izreku sporne odločbe iz
tega razloga izključila vsako možnost, da bi Consten svoje pravice
branil po nacionalni zakonodaji o blagovnih znamkah in s tem nasprotoval
 vzporednemu uvozu;ob upoštevanju, da
tožeči stranki trdita, da do kritiziranega učinka na konkurenco ne
prihaja zaradi dogovora, ampak zaradi registracije blagovne znamke v
skladu s francoskim pravom, kar imetniku blagovne znamke daje izvirno
pravico, iz katere po nacionalnem pravu izhaja popolna teritorialna
zaščita;ob upoštevanju, da je pravica
Constena po pogodbi o ekskluzivni uporabi blagovne znamke GINT v
Franciji, ki se lahko na podoben način uporablja tudi v drugih državah,
namenjena temu, da se omogoči nadzor in oviranje vzporednega uvoza;ker
 je cilj dogovora, s katerim je Grundig, ki je imetnik blagovne znamke
na podlagi mednarodne registracije, Constena pooblastil, da jo v svojem
imenu registrira v Franciji, omejevanje konkurence;ker
 čeprav se Consten na podlagi registracije blagovne znamke GINT po
francoskem pravu obravnava kot imetnik, ki je pravice, ki se nanašajo na
 to blagovno znamko, pridobil na originarno, ostaja dejstvo, da je to
registracijo lahko opravil na podlagi dogovora z Grundigom;ker zato za ta dogovor lahko velja prepoved iz člena 85(1);ker
 bi bila prepoved brez učinka, če bi Consten lahko še naprej uporabljal
blagovno znamko za doseganje cilja, zaradi katerega je bil dogovor
razglašen za ničnega;ker členi 36, 222 in
234 Pogodbe, na katere se tožeči stranki sklicujeta, ne izključujejo
vsakršnega vpliva prava Skupnosti na uresničevanje nacionalnih pravic iz
 industrijske lastnine;ker člen 36, ki
omejuje obseg pravil o liberalizaciji trgovine iz naslova I, poglavje 2,
 Pogodbe, ne more omejiti področja veljavnosti člena 85;ker se člen 222 omejuje na ugotovitev, da „ta pogodba v ničemer ne posega v lastninskopravno ureditev v državah članicah“;ker
 določba člena 3 izreka sporne odločbe, ki odreja opustitev uporabe
pravic po nacionalnem pravu o blagovnih znamkah za oviranje vzporednega
uvoza, ne vpliva na podeljevanje teh pravic, ampak samo omejuje njihovo
uresničevanje v obsegu, ki je potreben za uveljavitev prepovedi po členu
 85(1);ker je pooblastilo Komisije za
izdajo take odredbe, ki je določena v členu 3 Uredbe Sveta št. 17/62, v
skladu s pravili Skupnosti o konkurenci, ki imajo neposreden učinek in
so za posameznike zavezujoči;ker taka
ureditev zaradi svoje narave, opisane zgoraj, in funkcije ne dovoljuje
zlorabe pravic po nacionalnem pravu o blagovnih znamkah za odvzem
učinkovitosti konkurenčnemu pravu Skupnosti;ker se člen 234, katerega namen je varstvo pravic tretjih držav, v tem primeru ne uporablja;ker so zato zgoraj navedeni razlogi neutemeljeni. Očitki, da niso bile zaslišane prizadete tretje osebeOb
 upoštevanju, da tožeči stranki in nemška vlada trdijo, da člen 3 iz
izreka sporne odločbe dejansko velja za vso distribucijo Grundigovih
izdelkov na skupnem trgu;ker zato menijo, da je Komisija prekoračila svoja pooblastila in prezrla pravice vseh prizadetih oseb do zaslišanja;ob
 upoštevanju, da je prepoved, ki je bila z zgoraj omenjenim členom 3
uvedena za Grundig in ki mu prepoveduje, da bi distributerjem in
izključnim distributerjem preprečeval izvoz v Francijo, ustrezno
dopolnilo prepovedi popolne teritorialne zaščite, ki je bila
vzpostavljena zaradi koristi Constena;ker s
 to prepovedjo zato niso bile prekoračene meje postopka, ki je privedel
do uporabe člena 85(1) za dogovor med Grundigom in Constenom;ker
 poleg tega sporna odločba nima neposrednega vpliva na pravno veljavnost
 dogovorov, ki so bili sklenjeni med Grundigom in drugimi veletrgovci in
 distributerji;ker gre zgolj za omejevanje Grundigove pravice do ukrepanja proti vzporednemu uvozu njegovih izdelkov v Francijo;ker
 čeprav je zaželeno, da Komisija svoje preiskave, kolikor je mogoče,
razširi na tiste, ki bi jih njeni ukrepi lahko prizadeli, samo interes
preprečiti, da se dogovor, v katerem niso udeleženi, razglasi za
nezakonitega in da tako lahko ohranijo svoje prednosti, ki dejansko
izhajajo iz položaja, ki je posledica tega dogovora, ne more biti dovolj
 za pridobitev pravice drugih Grundigovih distributerjev, da jih
Komisija po uradni dolžnosti pozove k sodelovanju v postopku v zvezi z
odnosom med Constenom in Grundigom;ker je zato ta očitek neutemeljen. Očitki v zvezi z uporabo člena 85(3) Pogoji za uporaboOb
 upoštevanju, da tožeči stranki, ki ju v več točkah podpira nemška
vlada, med drugim trdita, da so v tej zadevi izpolnjeni vsi pogoji za
uporabo izjeme, obstoj katerih sporna odločba zavrača;ker tožena stranka izhaja iz domneve, da morajo prizadeta podjetja dokazati, da so zahtevani pogoji za izjemo izpolnjeni;ob
 upoštevanju, da so podjetja upravičena do ustrezne preiskave, ki jo
mora na njihove zahteve za uporabo člena 85(3) izvesti Komisija;ker
 se zato Komisija ne sme omejevati zgolj na to, da od podjetij zahteva
dokazovanje izpolnjevanja zahtev za odobritev izjeme, ampak mora zaradi
dobrega vodenja postopka tudi sama sodelovati in za ugotavljanje
pomembnih dejstev in okoliščin uporabiti sredstva, ki jih ima na voljo;ker uporaba pooblastil, ki jih ima Komisija, vključuje kompleksne ekonomske ocene;ker
 je treba pri sodnem nadzoru teh ocen upoštevati njihovo naravo in se
omejiti na obravnavo upoštevnosti dejstev in pravnih posledic, ki jih na
 njihovi podlagi izvaja Komisija;ker je treba ta nadzor izvesti glede na obrazložitev odločbe, ki mora navesti dejstva in preudarke, na katerih temeljijo ocene;ob
 upoštevanju, da izpodbijana odločba vsebuje ugotovitev, da je
najpomembnejši razlog za zavrnitev izjeme ta, da zahteva iz člena
85(3)(a) ni izpolnjena;ob upoštevanju, da
nemška vlada trdi, da v omenjeni odločbi ni odgovora na vprašanje, ali
bi se določeni dejavniki, zlasti prednaročila, garancija in poprodajne
storitve, katerih ugodne učinke je Komisija priznala, lahko v celoti
ohranili, če ne bi bilo popolne teritorialne zaščite;ob
 upoštevanju, da se v izpodbijani odločbi samo hipotetično priznava, da
pogodba o izključni pravici do prodaje prispeva k izboljšanju
proizvodnje in distribucije;ker se potem v
izpodbijani odločbi obravnava vprašanje „ali izboljšave v distribuciji
blaga s pogodbo o izključni pravici do prodaje ne bi bilo več mogoče
doseči, če bi bil vzporedni uvoz dovoljen“; ker
 je po preučitvi utemeljitev v zvezi s prednaročili, spremljanjem tržnih
 gibanj, garancijskimi in poprodajnimi storitvami v odločbi ugotovljeno,
 da „ni nobenega novega razloga za potrebo po popolni teritorialni
zaščiti“;ob upoštevanju, da je treba na
vprašanje, ali sta se proizvodnja in distribucija zadevnega blaga
izboljšali, kar je pogoj za izjemo, odgovoriti v skladu z duhom člena
85;ker te izboljšave ni mogoče enačiti z
vsemi prednostmi, ki jih podpisnici dogovora na njegovi podlagi
pridobita pri svojih proizvodnih ali distribucijskih dejavnostih, saj so
 te prednosti na splošno nesporne in kažejo na to, da je dogovor za
izboljšavo, ki se razume tako, nujno potreben;ker
 ta subjektivni način, po katerem je vsebina „izboljšave“ odvisna od
posebnih značilnosti zadevnih pogodbenih odnosov, ni v skladu s cilji
člena 85;ker poleg tega že samo dejstvo, da
 Pogodba določa, da mora biti omejevanje konkurence za sporno izboljšavo
 „nujno“, jasno kaže na pomen, ki ga mora imeti izboljšava;ker
 morajo biti iz te izboljšave jasno razvidne upoštevanja vredne
objektivne prednosti, ki nadomeščajo njene slabe strani, do katerih
pride na področju konkurence;ob
upoštevanju, da z argumentom, ki temelji na domnevi, da morajo vse tiste
 značilnosti dogovora, ki so v korist izboljšanja, kot sta si ga
zamislili pogodbeni stranki, ostati nedotaknjene, nemška vlada sprejema,
 da je odgovor na vprašanje, ali vse te značilnosti niso samo v korist
izboljšanja proizvodnje oziroma distribucije obravnavanih izdelkov,
ampak so za to tudi nujne, pritrdilen;ker
zato namen tega argumenta ni samo zmanjšati pomena zahteve glede
nujnosti, ampak zamenjati posamične interese strank z objektivnimi
izboljšavami iz Pogodbe;ob upoštevanju, da
je Komisija v svoji oceni relativne pomembnosti različnih dejavnikov, ki
 so bili predloženi v njeno presojo, morala presojati njihovo
učinkovitost glede na objektivno ugotovljivo izboljšanje proizvodnje in
distribucije blaga ter odločiti o tem, ali je ta korist dovolj za sklep,
 da so bile nujne posledične omejitve konkurence;ker
 argument, ki temelji na nujnosti ohranjanja vseh dogovorov med
strankama, če ti lahko prispevajo k predvidenemu izboljšanju, ni
združljiv s stališčem v zadnjem stavku;ker zato pritožba zvezne vlade, ki temelji na napačnih predpostavkah, ni taka, da bi se lahko presoja Komisije razveljavila;ob
 upoštevanju, da tožeči stranki trdita, da ob odobritvi vzporednega
uvoza izključni zastopnik ne bi več mogel vnaprej načrtovati svojih
dejavnosti;ob upoštevanju, da je določena stopnja negotovosti sestavni del vseh napovedi o prodajnih možnostih v prihodnosti;ker mora dejansko tako napovedovanje temeljiti na vrsti spremenljivih in negotovih dejavnikov;ker
 bi se zaradi dopustitve vzporednega uvoza zares lahko povečalo tveganje
 za izključnega distributerja, ki vnaprej izdaja zavezujoča naročila za
izdelke v količinah, za katere meni, da jih bo lahko prodal;ker je to tveganje sestavni del vseh trgovskih dejavnosti in zato z njim posebne zaščite ni mogoče upravičiti;ob
 upoštevanju, da tožeči stranki trdita, da Komisija na podlagi
konkretnih dejstev ni ugotavljala, ali je mogoče garancijske in
poprodajne storitve zagotoviti brez popolne teritorialne zaščite;ker zlasti poudarjata pomen ugleda imena Grundig za ustreznost teh storitev za vse Grundigove aparate, ki so na trgu;ker
 bi bil Consten zaradi sprostitve vzporednega uvoza prisiljen zavrniti
opravljanje teh storitev za aparate, ki so jih uvozili njegovi
konkurenti, ki storitev niso opravili zadovoljivo;ker bi bila taka zavrnitev prav tako v nasprotju z interesi potrošnikov;ob
 upoštevanju, da v zvezi z garancijo za brezplačen servis odločba
poudarja, da kupec lahko normalno uveljavlja svojo pravico do take
garancije samo pri svojem dobavitelju in v skladu s pogoji, za katere
sta se dogovorila;ker tožeči stranki tej ugotovitvi ne oporekata;ker
 strah glede škode, ki bi jo zaradi neustreznega servisa lahko utrpel
ugled Grundigovih izdelkov, v danih okoliščinah ni upravičen;ker
 UNEF, glavni Constenov konkurent, čeprav je začel v Franciji prodajati
Grundigove izdelke pozneje kot Consten in je pri tem nosil
nezanemarljiva tveganja, vseeno zagotavlja brezplačno garancijo in
plačljive poprodajne storitve pod določenimi pogoji, za katere ne kaže,
da bi škodili ugledu imena Grundig;ker
tožečima strankama nič ne preprečuje, da potrošnike z ustreznimi
reklamami obveščata o naravi storitev in ostalih prednostih, ki jih za
Grundigove izdelke ponuja uradna distribucijska mreža;ker zato ne drži, da reklamne akcije, ki jih izvaja Consten, v enakem obsegu koristijo vzporednim uvoznikom;ker iz tega sledi, da so očitki tožečih stranki neutemeljeni;ob
 upoštevanju, da tožeči stranki trdita tudi to, da Komisija ni preučila
tega, ali je bila popolna teritorialna zaščita še vedno nujno potrebna
za to, da bi se amortizirali stroški, ki jih je Consten imel z uvedbo
Grundigovih izdelkov na francoski trg;ob
upoštevanju, da tožena stranka temu ugovarja s trditvijo, da pred
sprejetjem izpodbijane odločbe nikoli ni bila seznanjena s stroški
uvajanja izdelkov na trg, ki še ne bi bili amortizirani;ob upoštevanju, da ta trditev tožene stranke ni sporna;ker od Komisije ni mogoče pričakovati, da se bo o tem pozanimala po uradni dolžnosti;ker je argument tožečih strank v bistvu ta, da distributer brez popolne teritorialne zaščite ne bi sprejel dogovorjenih pogojev;ker to dejstvo vseeno nima nobene zveze z izboljšavami v distribuciji, na katere se sklicuje člen 85(3);ker zato tega očitka ni mogoče podpreti;ob
 upoštevanju, da tožeča stranka Grundig trdi tudi to, da brez popolne
teritorialne zaščite izključni distributer ne bi želel nositi stroškov,
ki so potrebni za spremljanje tržnih gibanj, ker bi njegovi izsledki
lahko koristili vzporednim uvoznikom;ob
upoštevanju, da tožena stranka temu ugovarja s trditvijo, da ima od
takega spremljanje tržnih gibanj, ki za izdelke, namenjene izvozu v
Francijo, omogoča tehnične izboljšave, ki si jih želi francoski
potrošnik, lahko korist samo Consten;ob
upoštevanju, da bi pravzaprav Consten kot izključni distributer, česar
sporna odločba ne postavlja pod vprašaj, edini dobival aparate, ki so
posebej prilagojeni za francoski trg;ker je zato ta očitek neutemeljen;ob
 upoštevanju, da očitki glede tistega dela odločbe, ki se nanaša na
obstoj pogojev iz člena 85(3)(a), če se jih presoja posamezno ali kot
celoto, niso utemeljeni;ker morajo biti
izpolnjeni vsi pogoji, ki so potrebni za odobritev izjeme iz člena
85(3), drugih pogojev za izjemo ni treba obravnavati. Očitek, da ni bila odobrena pogojna izjema Ob
 upoštevanju, da tožeča stranka Grundig, ker meni, da je bila odobritev
izjeme zavrnjena zaradi obstoja popolne teritorialne zaščite v korist
Constena, trdi, da bi Komisija morala v skladu s členom 7(1) Uredbe
Sveta št. 17/62 pogodbo o izključni pravici do prodaje vsaj dovoliti pod
 pogojem, da vzporedni uvoz ni oviran;ker
taka pogojna izjema ni predvidena, naj bi bil izrek odločbe strožji, kot
 je to zaradi razlogov zanj in njegovega namena – prepoved popolne
teritorialne zaščite – potrebno;ob upoštevanju, da zaradi ugotovitve delne ničnosti sporne odločbe vsaka nadaljnja razprava o tem očitku ni potrebna. StroškiOb
 upoštevanju, da lahko Sodišče v skladu členom 69(3) Poslovnika, kadar
vsaka stranka uspe samo z delom zahtevka ali v izjemnih okoliščinah,
odloči, da se stroški delijo ali da vsaka stranka nosi svoje stroške.
Zato stroške nosijo tako tožeči stranki in intervenientki – vlada
Italijanske republike in vlada Zvezne republike Nemčije – kot tudi
tožena stranka in intervenienta – podjetji Leissner in UNEF.Iz teh razlogov je SODIŠČE razsodilo:1)      Odločba
 Komisije Evropske gospodarske skupnosti z dne 23. septembra 1964 v
zvezi s postopkom na podlagi člena 85 Pogodbe (IV‑A/00004‑03344,
„Grundig-Consten“), ki je bila 20. oktobra 1964 (str. 2545/64)
objavljena v Uradnem listu Evropskih skupnosti, se razglasi za nično v
tistem delu člena 1, ki določa, da celotna pogodba z dne 1. aprila 1957,
 vključno s tistimi deli pogodbe, pri katerih kršitev ni podana, pomeni
kršitev določb člena 85 .2)      V preostalem se tožbi v zadevah 56/64 in 58/64 zavrneta kot neutemeljeni.3)      Tožeči stranki, tožene stranke in intervenienti nosijo svoje stroške.HammesDelvauxStrauβDonnerTrabucchiLecourtMonacoRazglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 13. julija 1966.Sodni tajnik       PredsednikA. Van Houtte       Ch. L. Hammes* Jezik postopka: francoščina.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 2. oktobra 2003. # Kazenski postopek proti Marco Grilli. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bayerisches Oberstes Landesgericht - Nemčija. # Prost pretok blaga - Ukrepi z enakim učinkom. # Zadeva C-12/02.


Sodba Sodišča z dne 7. novembra 1973. # Bestuur der Sociale Verzekeringsbank proti B. Smieja. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Centrale Raad van Beroep - Nizozemska. # Zadeva 51-73.


Sodba Splošnega sodišča (šesti senat) z dne 25. novembra 2015.#Masafi Co. LLC proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT).#Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne znamke Skupnosti JUICE masafi – Prejšnja nacionalna besedna znamka masafi – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009‟.#Zadeva T-248/14.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 23. januarja 1997. # Myrianne Coen proti Belgijski državi. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Conseil d'Etat - Belgija. # Zadeva C-246/95.


title: Sodba Sodišča (sedmi senat) z dne 2. marca 2017.#Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main eV proti comtech GmbH.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Landgericht Stuttgart.#Predhodno odločanje – Varstvo potrošnikov – Direktiva 2011/83/EU – Člen 21 – Telefonsko komuniciranje – Telefonska linija, ki jo vzpostavi trgovec za namene komuniciranja s potrošnikom v zvezi s sklenjeno pogodbo – Prepoved zaračunavanja višje cene od osnovne – Pojem ‚osnovna cena‘.#Zadeva C-568/15.

text:
         SODBA SODIŠČA (sedmi senat)
      z dne 2. marca 2017 (
            1
         )
      „Predhodno odločanje — Varstvo potrošnikov — Direktiva 2011/83/EU — Člen 21 — Telefonsko komuniciranje — Telefonska linija, ki jo vzpostavi trgovec za namene komuniciranja s potrošnikom v zvezi s sklenjeno pogodbo — Prepoved zaračunavanja višje cene od osnovne — Pojem ‚osnovna cena‘“
      V zadevi C‑568/15,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Landgericht Stuttgart (deželno sodišče v Stuttgartu, Nemčija) z odločbo z dne 15. oktobra 2015, ki je na Sodišče prispela 5. novembra 2015, v postopku:

         Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main eV

      proti

         comtech GmbH,

      SODIŠČE (sedmi senat),
      v sestavi A. Prechal (poročevalka), predsednica senata, C. Toader, sodnica, in E. Jarašiūnas, sodnik,
      generalni pravobranilec: M. Szpunar,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main eV M. Ross in M. Hammer, odvetnika,

               —

               za estonsko vlado K. Kraavi‑Käerdi, agentka,

               —

               za litovsko vlado D. Kriaučiūnas in K. Mickutė, agenta,

               —

               za nizozemsko vlado J. Langer in M. Bulterman, agenta,

               —

               za finsko vlado S. Hartikainen, agent,

               —

               za Evropsko komisijo D. Roussanov in S. Grünheid, agenta,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 10. novembra 2016
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 21 Direktive 2011/83/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2011 o pravicah potrošnikov, spremembi Direktive Sveta 93/13/EGS in Direktive 1999/44/ES Evropskega parlamenta in Sveta ter razveljavitvi Direktive Sveta 85/577/EGS in Direktive 97/7/ES Evropskega parlamenta in Sveta (UL 2011, L 304, str. 64).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main eV, združenjem za boj proti nepoštenim poslovnim praksam, in comtech GmbH, nemško družbo, katere dejavnost je prodaja elektronskih in električnih izdelkov, zaradi cen telefonskih klicev, ki jih ta družba določa v okviru poprodajnih storitev.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Člen 1 Direktive 2011/83 opredeljuje namen te direktive tako:
               „Namen te direktive je z doseganjem visoke ravni varstva potrošnikov prispevati k pravilnemu delovanju notranjega trga, in sicer s približevanjem nekaterih vidikov zakonov in drugih predpisov držav članic v zvezi s pogodbami, sklenjenimi med potrošniki in trgovci.“

               4

               Člen 6 te direktive, naslovljen „Obveznosti glede informacij v zvezi s pogodbami, sklenjenimi na daljavo ali zunaj poslovnih prostorov“, v odstavku 1 določa:
               „Preden pogodba, sklenjena na daljavo ali zunaj poslovnih prostorov, ali kaka druga podobna ponudba, potrošnika zavezuje, trgovec potrošniku na jasen in razumljiv način zagotovi naslednje informacije:
               […]

                        (f)

                        stroške uporabe sredstev za komuniciranje na daljavo pri sklenitvi pogodbe, če ti stroški niso izračunani po osnovni tarifi;

                  […]“

               5

               Člen 13(1), prvi pododstavek, navedene direktive določa:
               „Trgovec vsa izplačila, če je to potrebno pa tudi stroške dostave, ki jih je prejel od potrošnika, povrne nemudoma in najpozneje v 14 dneh od dneva, ko je bil v skladu s členom 11 obveščen o odločitvi potrošnika, da odstopa od pogodbe.“

               6

               Člen 19 Direktive 2011/83 določa:
               „Države članice trgovcem prepovedo, da bi potrošnikom v zvezi z uporabo določene oblike plačilnega sredstva zaračunavali nadomestila, ki presegajo stroške, ki jih ima trgovec za uporabo take oblike plačilnega sredstva.“

               7

               Člen 21 te direktive, naslovljen „Telefonsko komuniciranje“, določa:
               „Države članice zagotovijo, da potrošnik v primeru klica na telefonsko številko, ki jo vzpostavi trgovec za namene komuniciranja s potrošnikom v zvezi s sklenjeno pogodbo prek telefona, plača le osnovno ceno telefonskega pogovora.
               Prvi pododstavek ne posega v pravico operaterjev telekomunikacijskih storitev do zaračunavanja stroškov takšnih klicev.“

         Nemško pravo

               8

               Bürgerliches Gesetzbuch (civilni zakonik) v členu 312a, naslovljenem „Splošne obveznosti in načela v potrošniških pogodbah; meje dogovora o plačilih“, določa:
               „[…]

                        5.

                        Dogovor, s katerim se potrošnik zaveže, da bo plačal določen znesek za to, da pokliče trgovca zaradi vprašanj ali pojasnil v zvezi s pogodbo, sklenjeno med njima, na telefonsko številko, ki jo je trgovec vzpostavil za take namene, ni veljaven, če dogovorjeno plačilo presega plačilo za enostavno uporabo telekomunikacijske storitve. Če dogovor v skladu s prvim stavkom ni veljaven, potrošnik tudi operaterju telekomunikacijskih storitev ni dolžan plačati klica. Operater telekomunikacijskih storitev je upravičen zahtevati plačilo za enostavno uporabo telekomunikacijske storitve od trgovca, ki je sklenil neveljavni dogovor s potrošnikom.

                  […]“

         Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje

               9

               Družba comtech ima na svoji spletni strani objavljeno telefonsko številko, ki omogoča dostop do storitve pomoči, zlasti za stranke, ki so že sklenile pogodbo o nakupu in želijo prejeti informacije ali se pritožiti. Ta telefonska številka se začne s predpono 0180, ki se v Nemčiji na splošno uporablja za storitve pomoči, za katere velja nacionalna tarifa. Strošek klica na to tako imenovano „negeografsko“ številko je višji od stroška običajnega klica na tako imenovano „geografsko“ številko v fiksnem omrežju ali mobilno telefonsko številko. Iz predložitvene odločbe je razvidno, da je strošek klicev na telefonsko številko družbe comtech s predpono 0180 iz fiksnega omrežja 0,14 EUR na minuto, iz mobilnega omrežja pa 0,42 EUR na minuto.

               10

               Po mnenju Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main vzpostavitev telefonske linije za pomoč po višji ceni od tiste za običajne klice pomeni nepošteno poslovno prakso, ki je v nasprotju s členom 312a(5) civilnega zakonika. Zato je družbo comtech pozvalo, naj opusti izpodbijano prakso, in proti njej vložilo tožbo pri Landgericht Stuttgart (deželno sodišče v Stuttgartu, Nemčija).

               11

               Družba comtech je pri tem sodišču trdila, da člen 312a(5) civilnega zakonika v povezavi s členom 21 Direktive 2011/83 določa, da zadevni trgovec prek telefonske linije za pomoč ne sme ustvariti dobička. Te določbe naj zato ne bi nasprotovale temu, da je cena klicev na linijo za pomoč višja od cene tako imenovanih „običajnih“ klicev, in sicer zato, da se trgovcu omogoči kritje stroškov, ki jih ima za vzpostavitev te linije, ne da bi pri tem ustvaril dobiček.

               12

               Predložitveno sodišče navaja, da je za rešitev spora o glavni stvari nujna razlaga pojma „plačilo za enostavno uporabo telekomunikacijske storitve“ iz člena 312a(5) civilnega zakonika. Ker so bile cene telefonskih linij za pomoč, kakršne so te iz postopka v glavni stvari, v skladu s členom 21 Direktive 2011/83 predmet usklajevanja na evropski ravni, naj bi bilo treba razlagati tudi zadnjenavedeni člen. Po navedbah tega sodišča pa ta določa, da potrošnik plača le osnovno ceno telefonskih pogovorov po sklenitvi pogodbe.

               13

               Po mnenju navedenega sodišča je bil cilj nemškega zakonodajalca preprečiti, da bi trgovec imel dobiček na podlagi vzpostavitve negeografske linije za pomoč. Ta razlaga člena 21 Direktive 2011/83 in s tem člena 312a(5) civilnega zakonika naj ne bi izključevala, da potrošnik plača več za klic na negeografsko linijo kot za običajni klic, če ustrezni prihodki ne presegajo stroškov vzpostavitve take linije.

               14

               Predložitveno sodišče pa se sprašuje, ali je ožja razlaga pojma „osnovna cena“ od tiste, ki je bila navedena v prejšnji točki, nujna za to, da se potrošnikom zagotovi višji raven varstva. V tem primeru naj neobstoj dobička ne bi zadoščal, ker so klici na linijo, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, lahko še vedno dražji od klicev na običajne linije. Besedilo navedenega člena 21 in njegov namen naj bi bila blizu tej razlagi.

               15

               V teh okoliščinah je Landgericht Stuttgart (deželno sodišče v Stuttgartu) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

                        „1.

                        Ali je treba člen 21, prvi pododstavek, Direktive [2011/83] razlagati tako, da potrošniku v primeru klica na telefonsko številko, ki jo vzpostavi trgovec za namene komuniciranja s potrošnikom v zvezi s sklenjeno pogodbo prek telefona, ne smejo nastati višji stroški od tistih, ki bi mu nastali v primeru klica na običajno (geografsko) številko v fiksnem ali mobilnem omrežju?

                        2.

                        Ali člen 21, prvi pododstavek, Direktive [2011/83] nasprotuje nacionalni določbi, v skladu s katero mora potrošnik v primerih, v katerih je trgovec za namene komuniciranja prek telefona v zvezi s sklenjeno pogodbo vzpostavil linijo za pomoč strankam pod številko 0180, nositi tiste stroške, ki mu jih operater telekomunikacijskih storitev zaračuna za uporabo te telekomunikacijske storitve, in sicer tudi tedaj, kadar ti stroški presegajo stroške, ki bi potrošniku nastali v primeru telefonskega klica na običajno (geografsko) številko v fiksnem ali mobilnem omrežju?
                        Ali člen 21, prvi pododstavek, Direktive [2011/83] taki nacionalni določbi ne nasprotuje vsaj tedaj, kadar operater telekomunikacijskih storitev od plačila, ki ga zaračuna potrošniku za namene telefonskega komuniciranja pod posebno številko, trgovcu ne odvede dela plačila?“

         Vprašanji za predhodno odločanje

               16

               Predložitveno sodišče želi z vprašanji, ki jih je treba obravnavati skupaj, v bistvu izvedeti, ali je treba pojem „osnovna cena“ iz člena 21 Direktive 2011/83 razlagati tako, da strošek klica v zvezi s sklenjeno pogodbo na telefonsko linijo za pomoč, ki jo je vzpostavil trgovec, ne sme preseči stroška klica na običajno geografsko številko v fiksnem ali mobilnem omrežju, in če je v zvezi s tem upoštevno, da ta trgovec ustvarja dobiček prek te telefonske linije za pomoč.

               17

               Člen 21, prvi pododstavek, Direktive 2011/83 določa, da države članice zagotovijo, da potrošnik v primeru klica na telefonsko številko, ki jo vzpostavi trgovec za namene komuniciranja s potrošnikom v zvezi s sklenjeno pogodbo prek telefona, plača le osnovno ceno za klice na to linijo.

               18

               Pojem „osnovna cena“ iz tega člena pa v Direktivi 2011/83 ni opredeljen.

               19

               V teh okoliščinah je treba pomen in obseg tega pojma določiti v skladu z njegovim običajnim pomenom v vsakdanjem jeziku, pri čemer je treba upoštevati okvir, v katerem se navedeni pojem uporablja, in cilje, ki jim sledi ureditev, katere del so (glej v tem smislu sodbo z dne 5. oktobra 2016, TMD, C‑412/15, EU:C:2016:738, točka 26 in navedena sodna praksa).

               20

               Kar zadeva običajni pomen, pojem „osnovna cena“ spominja na ceno, določeno za običajen klic. Preveriti je treba, ali je na podlagi sobesedila in namena člena 21 Direktive 2011/83 mogoče ugotoviti, da se ta pojem v tem členu uporablja v običajnem pomenu.

               21

               V zvezi s sobesedilom, v katero je ta člen umeščen, je treba poudariti, da je pojem „osnovna tarifa [cena]“ uporabljen tudi v členu 6(1)(f) navedene direktive. V skladu s to določbo mora trgovec potrošnika obvestiti, če strošek uporabe sredstev za komuniciranje na daljavo pri sklenitvi pogodbe ni izračunan po osnovni ceni.

               22

               Če ni določeno drugače, iz te določbe izhaja, da osnovna cena iz navedene določbe ustreza standardnemu strošku običajne komunikacije, ki ga lahko potrošnik pričakuje in trgovcu potrošnika o tem strošku ni treba obvestiti.

               23

               Čeprav se člen 6 Direktive 2011/83 nanaša na predpogodbeno fazo, ta razlaga pojma „osnovna cena“ vsebuje napotke za razlago istega pojma iz člena 21 te direktive, ki se nanaša na fazo po sklenitvi pogodbe. Pomembno je namreč, da lahko potrošnik pri uporabi telefonske linije, ki jo je vzpostavil trgovec, nosi običajne stroške, a fortiori po sklenitvi pogodbe, da bi lahko uveljavljal svoje pravice.

               24

               Poleg tega je iz več členov Direktive 2011/83 razvidno, da potrošniku pri uveljavljanju svojih pravic, ki jih daje ta direktiva, načeloma ni treba nositi stroškov, ki niso običajni, in da morebitni dodatni stroški zato bremenijo trgovca.

               25

               Člen 19 te direktive v zvezi z uporabo določene oblike plačilnega sredstva določa, da „[d]ržave članice trgovcem prepovedo, da bi potrošnikom […] zaračunavali nadomestila, ki presegajo stroške, ki jih ima trgovec za uporabo take oblike plačilnega sredstva“.

               26

               Člen 13(1) navedene direktive pa določa, da če potrošnik uveljavlja pravico do odstopa od pogodbe, mu trgovec povrne vsa izplačila, ki jih je od njega prejel, vključno s stroški dostave. Sodišče je v zvezi s pravico do odstopa od pogodbe, kot jo določa Direktiva 97/7/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. maja 1997 o varstvu potrošnikov glede sklepanja pogodb pri prodaji na daljavo (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 3, str. 319), ki je veljala pred Direktivo 2011/83, že razsodilo, da prodajalec od potrošnika načeloma ne more zahtevati nadomestila za uporabo blaga, pridobljenega na podlagi pogodbe pri prodaji na daljavo, kadar je potrošnik pravočasno uveljavljal svojo pravico do odstopa od pogodbe (glej v tem smislu sodbo z dne 3. septembra 2009, Messner, C‑489/07, EU:C:2009:502, točka 29). Poleg tega trgovcu ni dovoljeno potrošniku zaračunati stroškov pošiljanja blaga, kadar ta uveljavlja pravico do odstopa od pogodbe (glej v tem smislu sodbo z dne 15. aprila 2010, Heinrich Heine, C‑511/08, EU:C:2010:189, točka 59).

               27

               Iz sobesedila, v katero je umeščen člen 21 Direktive 2011/83, zato izhaja, da se pojem „osnovna cena“ nanaša na običajno ceno za telefonsko komuniciranje, brez dodatnih stroškov za potrošnika.

               28

               Kot je generalni pravobranilec poudaril v točki 32 sklepnih predlogov, ta razlaga odraža tudi cilj, ki mu sledi Direktiva 2011/83, in sicer doseči visoko raven varstva potrošnikov, kot je določeno v uvodnih izjavah od 3 do 5 in 7 te direktive ter v njenem členu 1. Poleg tega je varstvo potrošnikov v politikah Evropske unije določeno v členu 169 PDEU in v členu 38 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah.

               29

               Razlaga pojma „osnovna cena“, v skladu s katero bi bilo trgovcem dovoljeno zaračunati višje cene od tistih, ki veljajo za običajno komuniciranje s klicem na geografsko številko v fiksnem ali mobilnem omrežju, bi lahko namreč potrošnike odvrnila od uporabe telefonske linije za pomoč, da bi prejeli informacije v zvezi s sklenjeno pogodbo ali da bi uveljavljali svoje pravice na primer v zvezi z garancijo ali odstopom od pogodbe.

               30

               Dejstvo, da lahko operaterji telekomunikacijskih storitev v skladu s členom 21, drugi pododstavek, Direktive 2011/83 potrošnikom zaračunavajo telefonske klice, ne vpliva na zgoraj navedene preudarke, če zaračunani zneski ne presegajo običajnih stroškov, ki bi jih ti potrošniki imeli za običajen klic.

               31

               Iz tega izhaja, da lahko trgovec potrošniku naloži le stroške, ki ne presegajo stroškov običajnega telefonskega komuniciranja. Če je ta omejitev spoštovana, okoliščina, da trgovec z uporabo negeografske linije za pomoč ustvarja dobiček, ni upoštevna.

               32

               Iz vseh navedenih preudarkov izhaja, da je treba na postavljena vprašanja odgovoriti, da je treba pojem „osnovna cena“ iz člena 21 Direktive 2011/83 razlagati tako, da strošek klica v zvezi s sklenjeno pogodbo na telefonsko linijo za pomoč, ki jo je vzpostavil trgovec, ne sme preseči stroška klica na običajno geografsko številko v fiksnem ali mobilnem omrežju. Če je ta omejitev spoštovana, okoliščina, da zadevni trgovec prek te linije za pomoč ustvarja dobiček, ni upoštevna.

         Stroški

               33

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (sedmi senat) razsodilo:

                     Pojem „osnovna cena“ iz člena 21 Direktive 2011/83/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2011 o pravicah potrošnikov, spremembi Direktive Sveta 93/13/EGS in Direktive 1999/44/ES Evropskega parlamenta in Sveta ter razveljavitvi Direktive Sveta 85/577/EGS in Direktive 97/7/ES Evropskega parlamenta in Sveta je treba razlagati tako, da strošek klica v zvezi s sklenjeno pogodbo na telefonsko linijo za pomoč, ki jo je vzpostavil trgovec, ne sme preseči stroška klica na običajno geografsko številko v fiksnem ali mobilnem omrežju. Če je ta omejitev spoštovana, okoliščina, da zadevni trgovec prek te linije za pomoč ustvarja dobiček, ni upoštevna.

                     Podpisi

            (
            1
         )	Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 29. maja 1997. # Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Belgiji. # Neizpolnitev obveznosti države. # Zadeva C-357/96.


Sodba Sodišča z dne 17. decembra 1998. # Baustahlgewebe GmbH proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Pritožba - Dopustnost - Konkurenca - Globe. # Zadeva C-185/95 P.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 23. marca 2006.#Enirisorse SpA proti Sotacarbo SpA.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunale di Cagliari - Italija.#Državne pomoči - Člena 87 ES in 88 ES - Pojem "pomoči" - Udeležba javnega podjetja v kapitalu zasebnega podjetja - Pravica do izstopa pod pogojem predhodne odpovedi vsem pravicam do premoženja družbe.#Zadeva C-237/04.

text:
      Zadeva C-237/04
      Enirisorse SpA
      proti
      Sotacarbo SpA
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunale di Cagliari)
      „Državne pomoči − Člena 87 ES in 88 ES − Pojem ‚pomoči‘ – Udeležba javnega podjetja v kapitalu zasebnega podjetja – Pravica do izstopa pod pogojem predhodne odpovedi vsem pravicam do premoženja družbe“
      Povzetek sodbe
      1.        Vprašanja za predhodno odločanje – Dopustnost – Zahteva po tem, da se Sodišču predloži dovolj pojasnil o dejanskem in pravnem
            kontekstu
      (člen 234 ES; Statut Sodišča, člen 23)
      2.        Vprašanja za predhodno odločanje – Pristojnost Sodišča – Meje
      (člena 88 ES in 234 ES)
      3.        Konkurenca – Skupnostna pravila – Podjetje – Pojem
      4.        Pomoči, ki jih dodelijo države – Pojem
      (člen 87(1) ES)
      5.        Pomoči, ki jih dodelijo države – Pojem
      (člen 87(1) ES)
      1.        Potreba po razlagi prava Skupnosti, ki bi bila koristna za nacionalno sodišče, zahteva, naj ta opredeli dejansko stanje in
         pravni okvir, v katerega se umeščajo predlagana vprašanja, ali naj vsaj razloži dejanske okoliščine, na katere se opirajo
         ta vprašanja. Podatki iz predložitvene odločbe bi tako morali Sodišču omogočiti ne le, da poda koristne odgovore, ampak tudi
         to, da se vladam držav članic in drugim zadevnim strankam omogoči predložitev stališč v skladu s členom 23 Statuta Sodišča.
         Sodišče je dolžno skrbeti za uresničevanje te možnosti ob upoštevanju dejstva, da se na podlagi zgoraj navedene določbe le
         predložitvene odločbe vročijo zadevnim strankam. Nacionalno sodišče pa mora nujno vsaj minimalno obrazložiti razloge, zakaj
         je izbralo določbe Skupnosti, katerih razlago predlaga, in povezavo, ki jo je ugotovilo med temi določbami in nacionalno zakonodajo,
         ki se uporablja v sporu.

      (Glej točke 17, 18 in 21.)
      2.        Presoja združljivosti ukrepov pomoči ali sistema pomoči s skupnim trgom je v izključni pristojnosti Komisije, ki deluje pod
         nadzorom sodišča Skupnosti. Zato nacionalno sodišče v okviru predloga za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234
         ES Sodišča ne sme spraševati o združljivosti državnih pomoči ali sistema pomoči s skupnim trgom. Vendar pa je Sodišče, čeprav
         se v okviru postopka, začetega na podlagi člena 234 ES, ni dolžno izjaviti o združljivosti notranjih pravnih pravil s pravom
         Skupnosti niti razlagati nacionalnih zakonov ali predpisov, vseeno pristojno, da predložitvenemu sodišču posreduje vse ustrezne
         elemente razlage prava Skupnosti, ki mu lahko omogočijo, da presodi tako združljivost za namene sodbe v zadevi, o kateri odloča.

      (Glej točki 23 in 24.)
      3.        V smislu prava konkurence pojem „podjetje“ zajema vse osebe, ki opravljajo gospodarsko dejavnost, ne glede na njihovo pravno
         obliko in način financiranja. Gospodarska dejavnost je vsaka dejavnost, ki obsega ponujanje blaga ali storitev na določenem
         trgu. Glede tega po eni strani način financiranja in po drugi to, da so bile subjektom podeljene določene naloge splošnega
         pomena, ni pomembno oziroma ne more preprečiti, da se zadevne dejavnosti štejejo za gospodarske dejavnosti.

      (Glej točke 28, 29, 33 in 34.)
      4.        Opredelitev pomoči zahteva, da so izpolnjeni vsi pogoji iz člena 87(1) ES. Tako mora iti, prvič, za intervencijo države ali
         za ukrep iz državnih sredstev. Drugič, ta intervencija mora biti taka, da lahko prizadene trgovino med državami članicami.
         Tretjič, njenemu upravičencu mora omogočati prednost. Četrtič, izkrivljati mora konkurenco ali groziti, da jo bo izkrivljala.

      Pojem pomoči ne zajema le aktivnih ravnanj, ampak tudi ukrepe, ki v različnih oblikah zmanjšujejo obremenitve, ki jih navadno
         imajo podjetja, in ki so potemtakem, ne da bi bile subvencije v strogem smislu besede, enake narave in imajo enake učinke.

      (Glej točke 38, 39 in 42.)
      5.        Nacionalne ureditve, ki družbenikom družbe, ki jo nadzira država, podeljuje pravico, ki odstopa od prava Skupnosti, da izstopijo
         iz te družbe, če se odpovejo vsem pravicam do premoženja navedene družbe, ni mogoče opredeliti kot državno pomoč v smislu
         člena 87 ES.

      (Glej točko 51.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 23. marca 2006(*)

      „Državne pomoči − Člena 87 ES in 88 ES − Pojem ‚pomoči‘ – Udeležba javnega podjetja v kapitalu zasebnega podjetja – Pravica do izstopa pod pogojem predhodne odpovedi vsem pravicam do premoženja družbe“
      V zadevi C-237/04,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Tribunale di Cagliari (Italija)
         s sklepom z dne 14. maja 2004, ki je na Sodišče prispel 7. junija 2004, v postopku

      Enirisorse SpA
      proti
      Sotacarbo SpA,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata, R. Schintgen (poročevalec), R. Silva de Lapuerta, sodnica, P. Kūris in G.
         Arestis, sodnika,

      generalni pravobranilec: M. Poiares Maduro,
      sodna tajnica: K. Sztranc, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 27. oktobra 2005,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Enirisorse SpA G. Dore in C. Dore, odvetnika,
      –        za Sotacarbo SpA F. Angioni, D. Scano, G. M. Roberti in I. Perego, odvetniki,
      –        za italijansko vlado I. M. Braguglia, zastopnik, skupaj s P. Gentilijem, avvocato dello Stato,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti V. Di Bucci in E. Righini, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 12. januarja 2006
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 43 ES, 44 ES, 48 ES, 49 ES in naslednjih glede svobode
         ustanavljanja in svobode opravljanja storitev ter člena 87 ES.

      2        Ta predlog je bil predložen v okviru spora med Enirisorse SpA (v nadaljevanju: Enirisorse) in Sotacarbo SpA (v nadaljevanju:
         Sotacarbo), ker je slednji zavrnil, da družbi Enirisorse povrne protivrednost delnic, ki jih je ta imela v Sotacarbu ob izstopu
         iz kapitala Sotacarba.

       Nacionalni pravni okvir
      3        Člen 2437 italijanskega civilnega zakonika določa:

      „Družbeniki, ki nasprotujejo odločitvam v zvezi s spremembo cilja ali pravne oblike družbe ali s prenosom sedeža družbe v
         tujino, imajo pravico, da izstopijo iz družbe in da se jim njihove delnice izplačajo po povprečni ceni zadnjih šestih mesecev,
         če so delnice kotirale na borzi, oziroma, v nasprotnem primeru, v sorazmerju s sredstvi družbe, ki izhajajo iz bilance stanja
         za zadnje poslovno leto.

      Družbeniki, ki so se udeležili skupščine, morajo poslati izjavo o izstopu s priporočenim pismom najpozneje v treh dneh po
         njenem zaključku, družbeniki, ki niso bili navzoči na skupščini, pa najpozneje v petnajstih dneh od dneva vpisa sklepa v register
         sklepov podjetja.

      Vsaka določba, ki izključuje pravico do izstopa ali jo otežuje, je nična.“
      4        Člen 5 zakona št. 351 z dne 27. junija 1985 (GURI št. 166 z dne 16. julija 1985, str. 5019, v nadaljevanju: zakon št. 351/1985)
         določa:

      „1. ENI, ENEL in ENEA se dovoli, da ustanovijo delniško družbo, katere cilj je razvoj inovativnih in naprednih tehnologij
         pri uporabi premoga (oplemenitenje, tehnike izgorevanja, utekočinjenje, uplinjenje, organska kemija, itd.) prek:

      (a) ustanovitve raziskovalnega centra na Sardiniji, navedenega v členu 1, točka m, zakona št. 110 z dne 9. marca 1985;
      (b) osnutka in izvedbe obratov, ki bodo omogočali tehnološke inovacije pri uporabi premoga;
      (c) izvedbe industrijskih obratov za uporabo premoga v druge namene kot izgorevanje.
      2. Stroški ustanovitve delniške družbe iz tega člena so breme posojil, predvidenih v členu 6 tega zakona.
      […]
      4. Subjektom iz prvega odstavka tega člena se dovoli, da z lastnimi sredstvi ali s sredstvi, ki jim bodo dodeljena z državno
         zakonodajo, prispevajo k nujnim naložbam z namenom dokončanja industrijske faze osnutka razvoja naprednih tehnologij uporabe
         premoga.

      […]“
      5        Člen 6 zakona št. 351/1985 predvideva, da „bodo stroški, ki izhajajo iz uporabe tega zakona in znašajo 80 milijard ITL za
         leto 1985, 90 milijard ITL za leto 1986 in 100 milijard ITL za leto 1987, kriti z ustreznim znižanjem v načrtovanem finančnem
         okviru, za namene triletnega proračuna 1985–1987, v poglavju 9001 osnutka proračuna ministrstva za javne finance za poslovno
         leto 1985, ki v ta namen uporabi rezervni sklad ‚Intervencije v korist dežele Sardinije v sektorju mineralnih energij, ki
         nadomešča tisto iz splošnega načrta oskrbe z metanom‘“.

      6        Člen 7(4) in (5) zakona št. 140 z dne 11. maja 1999 (GURI št. 117 z dne 21. maja 1999, str. 4, v nadaljevanju: zakon št. 140/1999)
         določa:

      „4. ENI in ENEL se dovoli, da po plačilu še neporavnanih kapitalskih deležev izstopita iz delniške družbe, navedene v členu
         5(1) zakona št. 351 z dne 27. junija 1985, ki je bila ustanovljena za razvoj inovativnih in naprednih tehnologij pri uporabi
         premoga, pridobljenega iz premogovnega bazena Sulcis.

      5. Družba iz odstavka 4 je zavezana v devetdesetih dneh od začetka veljavnosti tega zakona predložiti nov program dejavnosti
         za nadaljevanje svojih dejavnosti.“

      7        Člen 33 zakona št. 273 z dne 12. decembra 2002 (Redna priloga h GURI št. 293 z dne 14. decembra 2002, v nadaljevanju: zakon
         št. 273/2002) določa:

      „Da bi Sotacarbu zagotovili nujno potrebna finančna sredstva za izvajanje programa dejavnosti, navedenega v členu 7(5) zakona
         št. 140 z dne 11. maja 1999, so delničarji družbe zavezani v šestdesetih dneh od začetka veljavnosti tega zakona plačati še
         neporavnane kapitalske deleže in imajo pravico do izstopa pod pogojem, da se odpovejo vsem pravicam do premoženja družbe in
         da plačajo še dolgovane kapitalske deleže. Izjave o izstopu, ki so bile Sotacarbu SpA že poslane v skladu s členom 7(4) zgoraj
         navedenega zakona št. 140 z dne 11. maja 1999, se lahko prekličejo v tridesetih dneh od začetka veljavnosti tega zakona. Po
         izteku tega roka se šteje, da je izstop dokončen in da se izstopajoči delničar v celoti strinja z zgoraj navedenimi pogoji.“

       Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      8        Družba, navedena v členu 5 zakona št. 351/1985, je bila ustanovljena pod imenom Sotacarbo. Trije delničarji so bili javna
         zavoda (Ente nazionale idrocarburi, v nadaljevanju: ENI, in Ente nazionale per l'energia elettrica, v nadaljevanju: ENEL)
         in javna agencija (Comitato nazionale per la ricera e lo sviluppo dell'energia nucleare e delle energie alternative, v nadaljevanju:
         ENEA). Iz člena 6 tega zakona tako sledi, da je financiranje postopka ustanovitve Sotacarba prevzela država.

      9        ENI je leta 1987 Sotacarbu nakazal znesek v višini 12.708.900.033 ITL kot kapitalski vložek za ustanovitev raziskovalnega
         središča premoga na Sardiniji.

      10      ENI in ENEL sta se leta 1992 privatizirala in preoblikovala v delniški družbi. ENI, ki ni bil zainteresiran ohraniti svoj
         delež v Sotacarbu, je ta delež prenesel na hčerinsko družbo Enirisorse. Ta je na podlagi člena 7(4) zakona št. 140/1999 uveljavila
         pravico do izstopa iz Sotacarba in nakazala znesek, enak še neplačanemu delu svojega deleža. Sočasno je od Sotacarba zahtevala
         povrnitev svojih delnic v sorazmerju z njegovim premoženjem.

      11      Sotacarbo ni ugodil temu zahtevku in je 12. marca 2001 Enirisorse obvestil, da je bilo na izredni skupščini 12. februarja
         istega leta odločeno, da se delnice Enirisorse razveljavijo brez povračila njihove protivrednosti.

      12      Enirisorse je pri Tribunale di Cagliari vložila tožbo za povračilo vrednosti spornih delnic. V podporo svoji tožbi je trdila,
         da ji je bila s členom 7(4) zakona št. 140/1999 priznana pravica do izstopa iz Sotacarba in da ji je bil ta v skladu s členom
         2437 civilnega zakonika dolžan povrniti vrednost zadevnih delnic.

      13      Začetek veljavnosti zakona št. 273/2002, sprejetega po vložitvi tožbe Enirisorse, in podrobneje člen 33 tega zakona sta Enirisorse
         privedla do tega, da je temu sodišču predlagala, naj na Sodišče naslovi vprašanje, ali zlasti ukrep, kot ga predvideva člen
         33 navedenega zakona, pomeni državno pomoč v smislu člena 87 ES.

      14      Tribunale di Cagliari je s tem, da je po eni strani presodilo, da člen 33 zakona št. 273/2002 Sotacarbu omogoča ugodnost denarne
         pomoči, ki jo je treba presoditi glede na določbe Pogodbe ES o državnih pomočeh, in s tem, da je po drugi strani izrazilo
         dvome o združljivosti tega člena z načelom enakega obravnavanja „v tržnem gospodarstvu“, je prekinilo odločanje in Sodišču
         v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

      „1.      Ali določba člena 33 zakona št. [273/2002] pomeni državno pomoč v korist Sotacarba SpA, ki je na podlagi člena 87 ES nezdružljiva
         in poleg tega nezakonita, ker ni bila priglašena v skladu s členom 88(3) ES?

      2.      Ali je navedena določba v nasprotju s členi 43 ES, 44 ES, 48 ES, 49 ES in naslednjimi glede svobode ustanavljanja in svobode
         opravljanja storitev?“

       Dopustnost vprašanj za predhodno odločanje
       Stališča, predložena Sodišču
      15      Sotacarbo uvodoma trdi, da je treba ob upoštevanju meril, ki jih je razvilo Sodišče glede dopustnosti predlogov za sprejetje
         predhodne odločbe, vprašanji, ki ju je v tem primeru postavilo predložitveno sodišče, razglasiti za nedopustni. Najprej, v
         predložitvenemu sklepu naj namreč ne bi bile opisane posebna pravna narava družbe Sotacarbo, naloge splošnega pomena, ki so
         ji bile zaupane, ali posebna ureditev, ki velja za to družbo. Dalje naj predložitveno sodišče ne bi zadostno opisalo nacionalnega
         pravnega okvira, katerega del je člen 33 zakona št. 273/2002. Nazadnje, predložitveni sklep naj ne bi vseboval nobenega pojasnila
         v zvezi s povezavo, ki naj bi obstajala med členi pogodbe, ki so predmet prvega vprašanja, in tistimi, navedenimi v drugem
         vprašanju. Poleg tega naj drugo vprašanje nikakor ne bi bilo pomembno za rešitev spora v postopku v glavni stvari.

      16      Italijanska vlada in Komisija Evropskih skupnosti navajata, da se, kot izhaja tudi iz sodbe z dne 17. junija 1999 v zadevi
         Piaggio (C-295/97, Recueil, str. I‑3735, točke od 29 do 33), v okviru predloga za sprejetje predhodne odločbe Sodišče ni dolžno
         izjaviti o združljivosti morebitne državne pomoči s skupnim trgom. Tako bi Sodišče smelo zgolj presoditi, ali nacionalna določba,
         ki se obravnava v postopku v glavni stvari, sodi v pojem „državna pomoč“ ali ne. V teh okoliščinah italijanska vlada meni,
         da del prvega vprašanja za predhodno odločanje, ki stremi k ugotovitvi, ali ukrep v postopku v glavni stvari pomeni državno
         pomoč, ki ni združljiva s skupnim trgom, ni dopusten. Komisija predlaga preoblikovanje prvega vprašanja tako, da bi lahko
         Sodišče koristno odgovorilo nacionalnemu sodišču. Kar zadeva drugo vprašanje za predhodno odločanje, italijanska vlada in
         Komisija menita, da ni dopustno, ker predložitveno sodišče ni navedlo natančnih razlogov, ki so ga privedli do postavitve
         tega vprašanja.

       Odgovor Sodišča
      17      Najprej je treba opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso potreba po razlagi prava Skupnosti, ki bi bila koristna za
         nacionalno sodišče, zahteva, naj ta opredeli dejansko stanje in pravni okvir, v katerega se umeščajo predlagana vprašanja,
         ali naj vsaj razloži dejanske okoliščine, na katere se opirajo ta vprašanja (glej zlasti sodbe z dne 21. septembra 1999 v
         združenih zadevah Brentjens’, od C‑115/97 do C-117/97, Recueil, str. I-6025, točka 38; z dne 11. septembra 2003 v zadevi Altair
         Chimica, C‑207/01, Recueil, str. I-8875, točka 24, in z dne 9. septembra 2004 v zadevi Carbonati Apuani, C-72/03, ZOdl., str.
         I‑8027, točka 10).

      18      Podatki iz predložitvene odločbe bi tako morali Sodišču omogočiti ne le, da poda koristne odgovore, ampak tudi to, da se vladam
         držav članic in drugim zadevnim strankam omogoči predložitev navedb v skladu s členom 23 Statuta Sodišča. Sodišče je dolžno
         skrbeti za uresničevanje te možnosti ob upoštevanju dejstva, da se na podlagi zgoraj navedene določbe le predložitvene odločbe
         vročijo zadevnim strankam (glej zlasti sklepa z dne 30. aprila 1998 v združenih zadevah Testa in Modesti, C‑128/97 in C‑137/97,
         Recueil, str. I-2181, točka 6, in z dne 11. maja 1999 v zadevi Anssens, C-325/98, Recueil, str. I-2969, točka 8, ter zgoraj
         navedeno sodbo Altair Chimica, točka 25).

      19      V tem primeru predložitvena odločba kratko, a natančno predstavlja upoštevni nacionalni pravni okvir ter izvor in naravo spora.
         Iz tega izhaja, da je predložitveno sodišče zadostno opredelilo tako dejansko stanje kot pravni okvir, v katerem je oblikovalo
         predlog za razlago prava Skupnosti, in da je Sodišču zagotovilo vse potrebne podatke, da lahko to koristno odgovori na navedeni
         predlog.

      20      Zato je treba zavrniti trditev Sotacarba, s katero predlaga, naj se predlog za sprejetje predhodne odločbe v celoti razglasi
         za nedopustnega.

      21      Dalje, kar podrobneje zadeva drugo vprašanje za predhodno odločanje, je treba opozoriti, da je Sodišče presodilo, da mora
         nacionalno sodišče nujno vsaj minimalno obrazložiti razloge, zakaj je izbralo določbe Skupnosti, katerih razlago predlaga,
         in povezavo, ki jo je ugotovilo med temi določbami in nacionalno zakonodajo, ki se uporablja v sporu (sklep z dne 28. junija
         2000 v zadevi Laguillaumie, C-116/00, Recueil, str. I‑4979, točka 16, in zgoraj navedena sodba Carbonati Apuani, točka 11).

      22      Ugotoviti je torej treba, da predložitveno sodišče v tem primeru ni predložilo nobenih podatkov v zvezi z razlogi svoje izbire
         določb Skupnosti, ki so navedene v njegovem drugem vprašanju. Zato ga je treba zavrniti kot nedopustnega.

      23      Nazadnje, v zvezi s prvim vprašanjem za predhodno odločanje iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je presoja združljivosti
         ukrepov pomoči ali sistema pomoči s skupnim trgom v izključni pristojnosti Komisije, ki deluje pod nadzorom sodišč Skupnosti
         (sodbi z dne 21. novembra 1991 v zadevi Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires in Syndicat national
         des négociants et transformateurs de saumon, C-354/90, Recueil, str. I-5505, točka 14, in z dne 11. julija 1996 v zadevi SFEI
         in drugi, C-39/94, Recueil, str. I-3547, točka 42, ter zgoraj navedena sodba Piaggio, točka 31). Nacionalno sodišče v okviru
         predloga za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES Sodišča ne sme spraševati o združljivosti državnih pomoči
         ali sistema pomoči s skupnim trgom (sklep z dne 24. julija 2003 v zadevi Sicilcassa in drugi, C‑297/01, Recueil, str. I-7849,
         točka 47).

      24      Vendar je Sodišče prav tako večkrat presodilo, da čeprav se v okviru postopka, začetega na podlagi člena 234 ES, ni dolžno
         izjaviti o združljivosti notranjih pravnih pravil s pravom Skupnosti niti razlagati nacionalnih zakonov ali predpisov, je
         vseeno pristojno, da predložitvenemu sodišču posreduje vse ustrezne elemente razlage prava Skupnosti, ki mu lahko omogočijo,
         da presodi tako združljivost za namene sodbe v zadevi, o kateri odloča (glej zlasti sodbe z dne 15. decembra 1993 v zadevi
         Hünermund in drugi, C-292/92, Recueil, str. I‑6787, točka 8; z dne 3. maja 2001 v zadevi Verdonck in drugi, C-28/99, Recueil,
         str. I‑3399, točka 28; z dne 12. julija 2001 v zadevi Ordine degli Architetti in drugi, C-399/98, Recueil, str. I-5409, točka
         48, in z dne 27. novembra 2001 v združenih zadevah Lombardini in Mantovani, C-285/99 in C-286/99, Recueil, str. I-9233, točka
         27).

      25      V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da je prvo vprašanje za predhodno odločanje dopustno samo, če predložitveno sodišče
         skuša ugotoviti, ali je treba nacionalni ukrep, kot se obravnava v postopku v glavni stvari, ki družbenikom družbe, ki jo
         nadzira država, daje pravico, ki odstopa od prava Skupnosti, do izstopa iz te družbe pod pogojem, da se odpovejo vsem pravicam
         do premoženja navedene družbe, opredeliti kot državno pomoč v smislu člena 87(1) ES.

       Prvo vprašanje
      26      Takoj je treba opozoriti, da se tako oblikovano vprašanje nanaša samo na razlago člena 87(1) ES. Zato je treba preizkusiti,
         ali so izpolnjeni pogoji za uporabo te določbe.

      27      Prvič, treba je preveriti, ali je Sotacarbo podjetje v smislu navedene določbe.

      28      Glede tega je treba opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso v smislu prava konkurence pojem „podjetje“ zajema vse
         osebe, ki opravljajo gospodarsko dejavnost, ne glede na njihovo pravno obliko in način financiranja (glej zlasti sodbe z dne
         23. aprila 1991 v zadevi Höfner in Elser, C-41/90, Recueil, str. I‑1979, točka 21; z dne 21. septembra 1999 v zadevi Albany,
         C-67/96, Recueil, str. I-5751, točka 77; z dne 12. septembra 2000 v združenih zadevah Pavlov in drugi, od C‑180/98 do C-184/98,
         Recueil, str. I-6451, točka 74, in z dne 10. januarja 2006 v zadevi Cassa di Risparmio di Firenze in drugi, C-222/04, ZOdl.,
         str. I‑289, točka 107).

      29      Gospodarska dejavnost je vsaka dejavnost, ki na določenem trgu ponuja blago ali storitve (sodbi z dne 16. junija 1987 v zadevi
         Komisija proti Italiji, 118/85, Recueil, str. 2599, točka 7, in z dne 18. junija 1998 v zadevi Komisija proti Italiji, C‑35/96,
         Recueil, str. I-3851, točka 36, ter zgoraj navedeni sodbi Pavlov in drugi, točka 75, ter Cassa di Risparmio di Firenze in
         drugi, točka 108).

      30      Čeprav mora dokončno presojo v tem oziru podati nacionalno sodišče, je v tem primeru treba ugotoviti, da različni podatki
         spisa, ki so na voljo Sodišču, kažejo na to, da bi dejavnosti Sotacarba lahko bile gospodarske.

      31      Kot je navedel generalni pravobranilec v točki 25 sklepnih predlogov, je naloga Sotacarba, med drugim razvoj novih tehnologij
         uporabe premoga in opravljanje storitev specializirane podpore javnim organom, subjektom javnega prava in družbam, ki se zanimajo
         za razvoj teh tehnologij. Gospodarsko dejavnost podjetja torej na splošno sestavljajo prav take dejavnosti. Sicer pa ni sporno,
         da Sotacarbo zasleduje pridobiten namen.

      32      V nasprotju s tem, kar trdi italijanska vlada, te presoje ne more omajati dejstvo, da sta Sotacarbo ustanovila javna zavoda
         in da se financira s sredstvi italijanske države, da bi opravljal določene raziskovalne dejavnosti.

      33      Po eni strani iz ustaljene sodne prakse namreč izhaja, da način financiranja ni pomemben za določitev, ali subjekt izvaja
         gospodarsko dejavnost (glej točko 28 te sodbe).

      34      Po drugi strani je Sodišče že presodilo, da to, da so bile subjektom podeljene določene naloge splošnega pomena, ne more preprečiti,
         da se zadevne dejavnosti štejejo za gospodarske dejavnosti (v tem smislu glej sodbo z dne 25. oktobra 2001 v zadevi Ambulanz
         Glöckner, C-475/99, Recueil, str. I-8089, točka 21).

      35      Iz tega sledi, da dejstvo, da je bil Sotacarbo ustanovljen za izvajanje določenih raziskovanj, ni odločilno v tem pogledu,
         v nasprotju s trditvami te družbe.

      36      V teh okoliščinah ni mogoče izključiti, da Sotacarbo opravlja gospodarsko dejavnost, in ga je zato mogoče opredeliti kot podjetje
         v smislu člena 87(1) ES.

      37      Drugič, preveriti je treba različne dejavnike, ki sestavljajo pojem državne pomoči, določen v navedeni določbi.

      38      Sodišče je večkrat presodilo, da opredelitev pomoči zahteva, da so izpolnjeni vsi pogoji iz člena 87(1) ES (glej sodbe z dne
         21. marca 1990 v zadevi Belgija proti Komisiji, imenovana Tubemeuse, C-142/87, Recueil, str. I-959, točka 25; z dne 14. septembra
         1994 v združenih zadevah Španija proti Komisiji, od C-278/92 do C-280/92, Recueil, str. I-4103, točka 20; z dne 16. maja 2002
         v zadevi Francija proti Komisiji, C-482/99, Recueil, str. I‑4397, točka 68, in z dne 24. julija 2003 v zadevi Altmark Trans
         in Regierungspräsidium Magdeburg, C-280/00, Recueil, str. I-7747, točka 74).

      39      Tako mora iti, prvič, za intervencijo države ali za ukrep iz državnih sredstev. Drugič, ta intervencija mora biti taka, da
         lahko prizadene trgovino med državami članicami. Tretjič, njenemu upravičencu mora omogočati prednost. Četrtič, izkrivljati
         mora konkurenco ali groziti, da jo bo izkrivljala (glej zgoraj navedeno sodbo Altmark Trans in Regierungspräsidium Magdeburg,
         točka 75, in sodbo z dne 3. marca 2005 v zadevi Heiser, C-172/03, ZOdl., str. I-1627, točka 27).

      40      Ker se stališča strank v tem primeru nanašajo predvsem na tretji pogoj, ga je treba preizkusiti najprej.

      41      Medtem ko tožeča stranka v postopku v glavni stvari trdi, da člen 33 zakona št. 273/2002 pomeni ugodnost za Sotacarbo v smislu
         člena 87(1) ES, pa le-ta, ki ga podpira Komisija, meni, da ni tako.

      42      V tem smislu je treba opozoriti, da iz ustaljene sodne prakse izhaja, da pojem pomoči ne zajema le aktivnih ravnanj, ampak
         tudi ukrepe, ki v različnih oblikah zmanjšujejo obremenitve, ki jih navadno imajo podjetja, in ki so potemtakem, ne da bi
         bile subvencije v strogem smislu besede, enake narave in imajo enake učinke (glej zlasti sodbo z dne 8. novembra 2001 v zadevi
         Adria-Wien Pipeline in Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke, C-143/99, Recueil, str. I-8365, točka 38, in zgoraj navedeno
         sodbo Heiser, točka 36).

      43      V tem primeru je treba ugotoviti, da zakona št. 140/1999 in 273/2002, ki ju, kot opozarja generalni pravobranilec v točki
         32 sklepnih predlogov, ni mogoče obravnavati ločeno, uvajata ureditev, ki odstopa od določb prava Skupnosti, ki urejajo pravico
         do izstopa delničarjev iz delniških družb, izhajajoč zlasti iz člena 2437 civilnega zakonika. Ta namreč priznava pravico do
         izstopa samo delničarjem, ki nasprotujejo odločitvam v zvezi s spremembo oblike ali pravne oblike družbe ali s prenosom sedeža
         družbe v tujino.

      44      Tako zakon št. 140/1999 delničarjem Sotacarba ponuja izjemno pravico do izstopa v zameno za plačilo še neplačanih deležev,
         od katerih še ne bi mogli imeti koristi, če ne bi bil sprejet ta zakon, saj v zadevi v glavni stvari niso izpolnjeni pogoji
         za uporabo člena 2437 civilnega zakonika.

      45      Poleg tega člen 33 zakona št. 273/2002 izključuje povračila delničarjem, le če so ti uporabili to možnost, ki odstopa od sistema
         prava Skupnosti.

      46      Navedene pravice torej ni mogoče šteti za ugodnosti za Sotacarbo v smislu člena 87(1) ES.

      47      Kot pravilno navaja Komisija, nacionalna ureditev, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, ne ponuja ugodnosti niti delničarjem,
         ki lahko izjemoma izstopijo iz Sotacarba, ne da bi se jim povrnile njihove delnice, niti navedeni družbi, ker je delničarjem
         dovoljeno, vendar niso zavezani, izstopiti iz družbe, čeprav pogoji, ki jih v tem oziru predvideva pravo Skupnosti, niso izpolnjeni.

      48      Iz tega izhaja, da zakon št. 273/2002 zgolj preprečuje, da bi bilo Sotacarbu naloženo breme, ki ga v običajnem položaju ne
         bi bilo. Zato se ta zakon omejuje na določitev pravice do izstopa, ki jo delničarjem navedene družbe izjemoma priznava zakon
         št. 140/1999, in ne določa zmanjšanja bremena, ki bi ga ta družba sicer morala nositi.

      49      V tem pogledu je treba dodati, da če je člen 33 zakona št. 273/2002 izključil pravico povrnitve tudi ob izstopu, izvedenem
         pod pogoji iz člena 2437 civilnega zakonika, bi lahko navedena določba ustvarila ugodnost v smislu člena 87(1) ES. Torej,
         iz spisa, predloženega Sodišču, ne izhaja, da bi bilo tako.

      50      Ker so pogoji iz člena 87(1) ES kumulativni (glej točko 38 te sodbe), ni več treba preizkusiti, ali so drugi deli pojma državne
         pomoči v tem primeru izpolnjeni.

      51      Na prvo vprašanje je torej treba odgovoriti, da nacionalne ureditve, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki družbenikom
         družbe, ki jo nadzira država, podeljuje pravico, ki odstopa od prava Skupnosti, da izstopijo iz te družbe, če se odpovejo
         vsem pravicam do premoženja navedene družbe, ni mogoče opredeliti kot državno pomoč v smislu člena 87(1) ES.

       Stroški
      52      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      Nacionalne ureditve, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki družbenikom družbe, ki jo nadzira država, podeljuje pravico,
            ki odstopa od prava Skupnosti, da izstopijo iz te družbe, če se odpovejo vsem pravicam do premoženja navedene družbe, ni mogoče
            opredeliti kot državno pomoč v smislu člena 87 ES.
      Podpisi
      * Jezik postopka: italijanščina.


Sodba Sodišča prve stopnje (tretji razširjeni senat) z dne 14. maja 1998. # Mo Och Domsjö AB proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Konkurenca - Globa - Obrazložitev. # Zadeva T-352/94.


Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 23. aprila 1996. # Giuseppe Mancini proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki - Dopustnost - Pritožbeni rok. # Zadeva T-113/95.