title: Sodba Sodišča (deveti senat) z dne 20. junija 2013.#Impacto Azul Lda proti BPSA 9 – Promoção e Desenvolvimento de Investimentos Imobiliários SA in drugim.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunal Judicial de Braga.#Svoboda ustanavljanja – Omejitve – Solidarna odgovornost matičnih družb v razmerju do upnikov njihovih hčerinskih družb – Izključitev matičnih družb s sedežem v drugi državi članici – Omejitev – Neobstoj.#Zadeva C‑186/12.

text:
               Stranke
               Razlogi za odločitev
               Izrek

            Stranke
            V zadevi C-186/12,
            katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Tribunal Judicial de Braga (Portugalska) z odločbo z dne 14. marca 2012, ki je prispela na Sodišče 23. aprila 2012, v postopku
            Impacto Azul Lda
            proti
            BPSA 9 – Promoção e Desenvolvimento de Investimentos Imobiliários SA ,
            Bouygues Imobiliária – SGPS Lda ,
            Bouygues Immobilier SA ,
            Aniceto Fernandes Viegas ,
            Óscar Cabanez Rodriguez ,
            SODIŠČE (deveti senat),
            v sestavi J. Malenovský, predsednik senata, U. Lõhmus (poročevalec), sodnik, in A. Prechal, sodnica,
            generalni pravobranilec: M. Wathelet,
            sodni tajnik: A. Calot Escobar,
            na podlagi pisnega postopka,
            ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
            – za Impacto Azul Lda B. Faria in A. Coelho Rocha, odvetnika,
            – za BPSA 9 – Promoção e Desenvolvimento de Investimentos Imobiliários SA M. Marques Mendes, P. Vilarinho Pires in A. Dias Henriques, odvetniki,
            – za portugalsko vlado L. Inez Fernandes in C. Antunes, agenta,
            – za Evropsko komisijo P. Guerra e Andrade in I. Rogalski, agenta,
            na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
            izreka naslednjo
            Sodbo

            Razlogi za odločitev
            1. Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 49 PDEU.
            2. Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Impacto Azul Lda (v nadaljevanju: Impacto Azul) na eni strani in družbami BPSA 9 – Promoção e Desenvolvimento de Investimentos Imobiliários SA (v nadaljevanju: BPSA 9), Bouygues Imobiliária – SGPS Lda (v nadaljevanju: SGPS) in Bouygues Immobilier SA (v nadaljevanju: Bouygues Immobilier) ter, podredno, A. Fernandesom Viegasom in Ó. Cabanezom Rodriguezom na drugi strani zaradi neizpolnitve pogodbe, sklenjene z družbo Impacto Azul, s strani družbe BPSA 9.
            Portugalsko pravo
            3. Člen 481 poglavja VI zakonika o gospodarskih družbah (Código das Sociedades Comerciais, v nadaljevanju: CSC) določa:
            „Področje uporabe tega poglavja
            1. To poglavje se uporablja za odnose med družbami z omejeno odgovornostjo, delniškimi družbami in komanditnimi delniškimi družbami.
            2. To poglavje se uporablja samo za družbe s sedežem na Portugalskem […]
            […]“
            4. Člen 482 CSC določa:
            „Za namene tega zakona se za povezane družbe štejejo:
            […]
            c) družbe v razmerju nadzora;
            d) družbe v razmerju skupine.“
            5. Iz členov 488, 489, 492 in 493 CSC je razvidno, da sta družbi v razmerju skupine, kadar ima ena družba popoln nadzor nad drugo (od vsega začetka ali od poznejšega trenutka), pri čemer dejstvo, da je bila prva ustanovljena pred drugo ali obratno, v zvezi s tem ni pomembno, kadar se kot neodvisni družbi dogovorita o enotni in skupni upravi (paritetna skupina) ali kadar ena družba, ne glede na to, ali je odvisna ali neodvisna, prepusti drugi upravljanje svojih dejavnosti (odnos podrejenosti).
            6. Člen 491 CSC določa:
            „Določbe členov od 501 do 504 in določbe, ki se uporabljajo na podlagi navedenih členov, se uporabljajo za skupine, za katerih strukturo je značilen popoln nadzor.“
            7. Člen 501 CSC določa:
            „1. Matična družba prevzame obveznosti hčerinske družbe, ki so nastale pred ali po sklenitvi pogodbe o obvladovanju, do izteka take pogodbe.
            2. Prevzema [obveznosti] od matične družbe ni mogoče zahtevati pred potekom 30 dni od takrat, ko hčerinska družba pride v zamudo.
            3. Izvršilni naslov zoper hčerinsko družbo ni izvršljiv zoper matično družbo.“
            Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
            8. Družba Impacto Azul je portugalska družba z omejeno odgovornostjo, ki v okviru svoje gospodarske dejavnosti med drugim kupuje in prodaja nepremičnine. Družbe BPSA 9, SGPS in Bouygues Immobilier so pripadale multinacionalni skupini za naložbe v nepremičnine Bouygues in so dejansko sestavljale skupino z razmerji popolnega nadzora v smislu členov 488 in 489 CSC. Portugalska družba BPSA 9 je bila namreč v stoodstotni lasti družbe SGPS, ki je prav tako imela sedež na Portugalskem in je bila pod popolnim nadzorom francoske družbe Bouygues Immobilier, matične družbe, ki je upravljala z vsemi družbami, ki so sestavljale skupino.
            9. Družbi Impacto Azul in BPSA 9 sta 28. julija 2006 sklenili predpogodbo o kupoprodaji (v nadaljevanju: pogodba), s katero se je družba Impacto Azul zavezala, da bo družbi BPSA 9 prodala novo zgradbo, ta pa se je zavezala, da jo bo kupila. Po navedbah družbe Impacto Azul družba BPSA 9 ni izpolnila svojih pogodbenih obveznosti. Družba Bouygues Immobilier naj bi se zaradi gospodarske krize in neugodnih gibanj na trgu odločila, da bo projekt opustila, s čimer naj bi družba Impacto Azul utrpela škodo, ki je nastala zaradi te opustitve.
            10. Družba Impacto Azul je po poskusu mirne rešitve spora z družbo BPSA 9 pri Tribunal Judicial de Braga proti njej vložila odškodninsko tožbo zaradi neizpolnitve pogodbenih obveznosti.
            11. Družba Impacto Azul je v okviru te tožbe trdila zlasti, da sta za neizpolnitev pogodbenih obveznosti v prvi vrsti odgovorni družbi SGPS in Bouygues Immobilier kot matični družbi v skladu s solidarno odgovornostjo matičnih družb za obveznosti njihovih hčerinskih družb, ki je določena v členu 501 CSC v povezavi s členom 491 istega zakonika.
            12. Iz predložitvene odločbe je razvidno, da so tožene stranke iz postopka v glavni stvari po eni strani trdile, da družba Bouygues Immobilier ni popolnoma nadzorovala družb BPSA 9 in SGPS, tak nadzor pa je bistveno formalno merilo za uporabo pravne ureditve odgovornosti skupin družb, določene v členu 491 CSC, po drugi strani pa so trdile, da se ureditev iz člena 501 CSC v obravnavani zadevi ne uporablja zaradi določbe člena 481(2) istega zakonika, ki iz uporabe navedene ureditve izključuje matične družbe s sedežem v drugi državi članici. Ker ima družba Bouygues Immobilier sedež v Franciji, naj se od nje ne bi moglo zahtevati, da odgovarja upnikom družbe BPSA 9.
            13. Ker je zaradi navedene izključitve prišlo do različne obravnave matičnih družb s sedežem na Portugalskem in matičnih družb s sedežem v drugi državi članici, se je družba Impacto Azul sklicevala na kršitev člena 49 PDEU.
            14. Predložitveno sodišče dvomi o skladnosti zadevne portugalske ureditve s pravom Unije in meni, da je rešitev spora, ki poteka pred njim, odvisna od razlage prava Unije.
            15. V teh okoliščinah je Tribunal Judicial de Braga prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
            „Ali je izključitev uporabe pravil iz člena 501 CSC za podjetja s sedežem v drugi državi članici na podlagi člena 481(2) CSC v nasprotju s pravom [Unije], konkretno členom 49 PDEU, kakor ga razlaga Sodišče [Evropske unije]?“
            Pristojnost Sodišča in dopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe
            16. Družba BPSA 9 uvodoma postavlja vprašanje pristojnosti Sodišča, da se izreče o členu 49 PDEU, saj naj bi se spor o glavni stvari nanašal na povsem notranji položaj, in vprašanje dopustnosti predhodne odločbe, zlasti ker naj ne bi bilo razvidno, da je vprašanje pomembno za odločitev v sporu.
            17. V zvezi s trditvijo, da se spor o glavni stvari nanaša na povsem notranji položaj, mora Sodišče preveriti, ali je pristojno za odločanje o razlagi navedene določbe (glej v tem smislu sodbe z dne 31. januarja 2008 v zadevi Centro Europa 7, C-380/05, ZOdl., str. I-349, točka 64; z dne 11. marca 2010 v zadevi Attanasio Group, C-384/08, ZOdl., str. I-2055, točka 22, in z dne 22. decembra 2010 v zadevi Omalet, C-245/09, ZOdl., str. I-13771, točka 10).
            18. V zvezi s tem je treba opozoriti, da je Sodišče izključilo svojo pristojnost, kadar je bilo očitno, da se določba prava Unije, ki je Sodišču predložena v razlago, ne uporablja (sodba z dne 1. oktobra 2009 v zadevi Woningstichting Sint Servatius, C-567/07, ZOdl., str. I-9021, točka 43, in zgoraj navedena sodba Omalet, točka 11).
            19. V skladu z ustaljeno sodno prakso se določbe Pogodbe DEU na področju svobode ustanavljanja ne uporabljajo za položaj, katerega vsi elementi so združeni v eni državi članici (glej v tem smislu sodbe z dne 3. oktobra 1990 v združenih zadevah Nino in drugi, C-54/88, C-91/88 in C-14/89, Recueil, str. I-3537, točka 11; z dne 30. novembra 1995 v zadevi Esso Española, C-134/94, Recueil, str. I-4223, točka 17, in z dne 17. julija 2008 v zadevi Komisija proti Franciji, C-389/05, ZOdl., str. I-5397, točka 49).
            20. Iz predložitvene odločbe res izhaja, da imajo družbe Impacto Azul, BPSA 9 in SGPS sedež na Portugalskem in da je uporaba zadevne zakonodaje v glavni stvari omejena na to državo članico. Vendar dejstvo, da je družba Bouygues Immobilier matična družba s sedežem v Franciji načeloma omogoča, da se ugotovi čezmejni element in torej tudi nujni pogoj za sklicevanje na svoboščine v zvezi s prostim pretokom, ki ga zagotavlja Pogodba. Zato ni mogoče šteti, da se vprašanje nanaša na povsem notranji položaj, kot trdi družba BPSA 9.
            21. Sodišče je torej pristojno za preučitev tega vprašanja.
            22. Glede dopustnosti predloga za sprejetje predhodne odločbe družba BPSA 9 trdi, da postavljeno vprašanje ni upoštevno in da je celo hipotetično, ter da predložitveno sodišče ni predložilo dovolj dejanskih in pravnih elementov, da bi se lahko ugotovilo, ali je za odločitev v sporu o glavni stvari potrebna razlaga člena 49 PDEU.
            23. Po eni strani družba BPSA 9 trdi, da ugotavljanje skladnosti člena 501 CSC s členom 49 PDEU ni pomembno, saj ob upoštevanju portugalskega prava, ki se uporablja v obravnavani zadevi, tri zadevne družbe ne sestavljajo skupine, za katere strukturo je značilen popoln nadzor. Glede tega naj se nacionalno sodišče še ne bi izreklo.
            24. Po drugi strani družba BPSA 9 trdi, da iz uporabe člena 491 v povezavi s členom 501(2) CSC izhaja, da od matične družbe ni mogoče zahtevati prevzema obveznosti njene hčerinske družbe pred potekom 30 dni od takrat, ko hčerinska družba pride v zamudo, ter da ta rok ni bil spoštovan.
            25. Iz tega naj bi izhajalo, da se družba Bouygues Immobilier ne glede na to, kje ima sedež, ne more šteti za odgovorno v postopku v glavni stvari.
            26. V zvezi s tem je treba opozoriti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso postopek iz člena 267 PDEU instrument sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, v okviru katerega prvo zadnjim da elemente razlage prava Unije, ki jih ta potrebujejo za rešitev spora, o katerem morajo odločiti (glej zlasti sodbe z dne 16. julija 1992 v zadevi Meilicke, C-83/91, Recueil, str. I-4871, točka 22; z dne 24. marca 2009 v zadevi Danske Slagterier, C-445/06, ZOdl., str. I-2119, točka 65, in z dne 19. junija 2012 v zadevi The Chartered Institute of Patent Attorneys, C-307/10, točka 31).
            27. V okviru tega sodelovanja velja domneva upoštevnosti vprašanj o pravu Unije. Sodišče lahko predlog nacionalnega sodišča zavrne samo, če je očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari, če je vprašanje hipotetično ali če Sodišče nima na voljo dejanskih in pravnih elementov, ki so potrebni za to, da lahko na vprašanja, ki so mu predložena, da uporabne odgovore (glej zlasti sodbi z dne 5. decembra 2006 v združenih zadevah Cipolla in drugi, C-94/04 in C-202/04, ZOdl., str. I-11421, točka 25, in z dne 1. junija 2010 v združenih zadevah Blanco Pérez et Chao Gómez, C-570/07 in C-571/07, ZOdl., str. I-4629, točka 36, ter zgoraj navedeno sodbo The Chartered Institute of Patent Attorneys, točka 32 in navedena sodna praksa).
            28. Vendar to v obravnavani zadevi ni tako. Čeprav so dejanski in pravni elementi v predložitveni odločbi Sodišču predstavljeni zgoščeno, so ti elementi jasno povezani s predmetom spora v postopku v glavni stvari in omogočajo, kot izhaja iz točk od 8 do 13 te sodbe, da se določijo obseg vprašanja za predhodno odločanje in okoliščine, v katerih je postavljeno. V navedeni odločbi so prav tako jasno navedeni razlogi, zaradi katerih se je predložitveno sodišče odločilo, da je za izdajo sodbe potrebna razlaga člena 49 PDEU.
            29. Poleg tega ni razvidno, da zaprošena razlaga prava Unije ni povezana z vprašanjem, ki se postavlja v okviru spora o glavni stvari, namreč, ali se lahko šteje, da francoska družba Bouygues Immobilier odgovarja upnikom družbe BPSA 9.
            30. Iz zgoraj navedenega je razvidno, da je predlog za sprejetje predhodne odločbe dopusten.
            Vprašanje za predhodno odločanje
            31. Predložitveno sodišče z vprašanjem v bistvu sprašuje, ali člen 49 PDEU nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je ta iz postopka v glavni, ki izključuje uporabo načela solidarne odgovornosti matičnih družb v razmerju do upnikov njihovih hčerinskih družb za matične družbe s sedežem v drugi državi članici.
            32. Najprej je treba opozoriti, da svoboda ustanavljanja za družbe, ki so ustanovljene v skladu z zakonodajo države članice in ki imajo registriran sedež, glavno upravo ali glavni kraj poslovanja v Evropski uniji, zajema pravico do opravljanja dejavnosti v drugih državah članicah prek hčerinske družbe, podružnice ali agencije (sodbe z dne 23. februarja 2006 v zadevi Keller Holding, C-471/04, ZOdl., str. I-2107, točka 29; z dne 15. maja 2008 v zadevi Lidl Belgium, C-414/06, ZOdl., str. I-03601, točka 18, in z dne 27. novembra 2008 v zadevi Papillon, C-418/07, ZOdl., str. I-8947, točka 15).
            33. Člen 49 PDEU določa odpravo omejitev svobode ustanavljanja. Namen določb Pogodbe v zvezi s svobodo ustanavljanja glede na njihovo besedilo je zagotoviti, da so tuji državljani in družbe v državi članici gostiteljici o bravnavani enako kot državljani in družbe te države. Poleg tega v skladu z ustaljeno sodno prakso člen 49 PDEU nasprotuje vsakemu nacionalnemu ukrepu, ki bi – tudi če se uporabi brez razlikovanja glede na državljanstvo – državljanom Unije lahko oviral uresničevanje svobode ustanavljanja, ki je zagotovljena s Pogodbo, ali zmanjšal privlačnost tega uresničevanja (glej v tem smislu sodbi z dne 29. novembra 2011 v zadevi National Grid Indus, C-371/10, ZOdl., str. I-12273, točki 35 in 36, in z dne 21. junija 2012 v zadevi Susisalo in drugi, C-84/11, točka 31).
            34. V skladu s portugalsko nacionalno ureditvijo, kot je ta iz postopka v glavni stvari, se ureditev solidarne odgovornosti matičnih družb za dolgove njihovih portugalskih hčerinskih družb ne uporablja za matične družbe s sedežem v drugi državi članici. Zato je treba preučiti, ali taka ureditev pomeni omejitev v smislu člena 49 PDEU.
            35. Ugotoviti je treba, da so države članice zato, ker pravila v zvezi s skupinami družb niso usklajena na ravni Unije, načeloma še vedno pristojne za določanje prava, ki se uporablja v zvezi z dolgovi povezane družbe. Tako portugalsko pravo določa solidarno odgovornost matičnih družb v razmerju do upnikov njihovih hčerinskih družb samo za matične družbe s sedežem na Portugalskem. Kot pravilno poudarja Komisija, člen 49 PDEU v okoliščinah, kot so tiste iz postopka v glavni stvari, ne nasprotuje temu, da bi država članica lahko zakonito izboljšala obravnavo terjatev skupin, prisotnih na njenem ozemlju (glej po analogiji sodbo z dne 7. februarja 1984 v zadevi Jongeneel Kaas in drugi, 237/82, Recueil, str. 483, točka 20).
            36. Izključitev uporabe ureditve, kot je tista iz člena 501 CSC, za podjetja s sedežem v drugi državi članici v skladu z ureditvijo, kot je tista iz člena 481(2) CSC, za matične družbe s sedežem v drugi državi članici ne zmanjšuje privlačnosti uresničevanja svobode ustanavljanja, ki je zagotovljena s Pogodbo.
            37. Vsekakor je treba poudariti, da lahko matične družbe s sedežem v državi članici, ki ni Portugalska republika, pogodbeno uredijo uvedbo solidarne odgovornosti za dolgove svojih hčerinskih družb.
            38. Zato je treba ugotoviti, da v zvezi z obravnavanjem matičnih družb s sedežem v državi članici, ki ni Portugalska republika, nacionalna ureditev, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ne pomeni omejitve svobode ustanavljanja v smislu člena 49 PDEU.
            39. Glede na navedeno je na postavljeno vprašanje treba odgovoriti, da je treba člen 49 PDEU razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki izključuje uporabo načela solidarne odgovornosti matičnih družb v razmerju do upnikov njihovih hčerinskih družb za matične družbe s sedežem v drugi državi članici.
            Stroški
            40. Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

            Izrek
            Iz teh razlogov je Sodišče (deveti senat) razsodilo:
            1. Člen 49 PDEU je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki izključuje uporabo načela solidarne odgovornosti matičnih družb v razmerju do upnikov njihovih hčerinskih družb za matične družbe s sedežem v drugi državi članici.

    ---documentbreak---

         SODBA SODIŠČA (deveti senat)
      z dne 20. junija 2013 (
            *1
         )
      „Svoboda ustanavljanja — Omejitve — Solidarna odgovornost matičnih družb v razmerju do upnikov njihovih hčerinskih družb — Izključitev matičnih družb s sedežem v drugi državi članici — Omejitev — Neobstoj“
      V zadevi C-186/12,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Tribunal Judicial de Braga (Portugalska) z odločbo z dne 14. marca 2012, ki je prispela na Sodišče 23. aprila 2012, v postopku

         Impacto Azul Lda

      proti

         BPSA 9 – Promoção e Desenvolvimento de Investimentos Imobiliários SA,

         Bouygues Imobiliária – SGPS Lda,

         Bouygues Immobilier SA,

         Aniceto Fernandes Viegas,

         Óscar Cabanez Rodriguez,

      SODIŠČE (deveti senat),
      v sestavi J. Malenovský, predsednik senata, U. Lõhmus (poročevalec), sodnik, in A. Prechal, sodnica,
      generalni pravobranilec: M. Wathelet,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Impacto Azul Lda B. Faria in A. Coelho Rocha, odvetnika,

               —

               za BPSA 9 – Promoção e Desenvolvimento de Investimentos Imobiliários SA M. Marques Mendes, P. Vilarinho Pires in A. Dias Henriques, odvetniki,

               —

               za portugalsko vlado L. Inez Fernandes in C. Antunes, agenta,

               —

               za Evropsko komisijo P. Guerra e Andrade in I. Rogalski, agenta,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 49 PDEU.

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Impacto Azul Lda (v nadaljevanju: Impacto Azul) na eni strani in družbami BPSA 9 – Promoção e Desenvolvimento de Investimentos Imobiliários SA (v nadaljevanju: BPSA 9), Bouygues Imobiliária – SGPS Lda (v nadaljevanju: SGPS) in Bouygues Immobilier SA (v nadaljevanju: Bouygues Immobilier) ter, podredno, A. Fernandesom Viegasom in Ó. Cabanezom Rodriguezom na drugi strani zaradi neizpolnitve pogodbe, sklenjene z družbo Impacto Azul, s strani družbe BPSA 9.

         Portugalsko pravo

               3

               Člen 481 poglavja VI zakonika o gospodarskih družbah (Código das Sociedades Comerciais, v nadaljevanju: CSC) določa:
               „Področje uporabe tega poglavja
               1.   To poglavje se uporablja za odnose med družbami z omejeno odgovornostjo, delniškimi družbami in komanditnimi delniškimi družbami.
               2.   To poglavje se uporablja samo za družbe s sedežem na Portugalskem […]
               […]“

               4

               Člen 482 CSC določa:
               „Za namene tega zakona se za povezane družbe štejejo:
               […]

                        c)

                        družbe v razmerju nadzora;

                        d)

                        družbe v razmerju skupine.“

               5

               Iz členov 488, 489, 492 in 493 CSC je razvidno, da sta družbi v razmerju skupine, kadar ima ena družba popoln nadzor nad drugo (od vsega začetka ali od poznejšega trenutka), pri čemer dejstvo, da je bila prva ustanovljena pred drugo ali obratno, v zvezi s tem ni pomembno, kadar se kot neodvisni družbi dogovorita o enotni in skupni upravi (paritetna skupina) ali kadar ena družba, ne glede na to, ali je odvisna ali neodvisna, prepusti drugi upravljanje svojih dejavnosti (odnos podrejenosti).

               6

               Člen 491 CSC določa:
               „Določbe členov od 501 do 504 in določbe, ki se uporabljajo na podlagi navedenih členov, se uporabljajo za skupine, za katerih strukturo je značilen popoln nadzor.“

               7

               Člen 501 CSC določa:
               „1.   Matična družba prevzame obveznosti hčerinske družbe, ki so nastale pred ali po sklenitvi pogodbe o obvladovanju, do izteka take pogodbe.
               2.   Prevzema [obveznosti] od matične družbe ni mogoče zahtevati pred potekom 30 dni od takrat, ko hčerinska družba pride v zamudo.
               3.   Izvršilni naslov zoper hčerinsko družbo ni izvršljiv zoper matično družbo.“

         Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

               8

               Družba Impacto Azul je portugalska družba z omejeno odgovornostjo, ki v okviru svoje gospodarske dejavnosti med drugim kupuje in prodaja nepremičnine. Družbe BPSA 9, SGPS in Bouygues Immobilier so pripadale multinacionalni skupini za naložbe v nepremičnine Bouygues in so dejansko sestavljale skupino z razmerji popolnega nadzora v smislu členov 488 in 489 CSC. Portugalska družba BPSA 9 je bila namreč v stoodstotni lasti družbe SGPS, ki je prav tako imela sedež na Portugalskem in je bila pod popolnim nadzorom francoske družbe Bouygues Immobilier, matične družbe, ki je upravljala z vsemi družbami, ki so sestavljale skupino.

               9

               Družbi Impacto Azul in BPSA 9 sta 28. julija 2006 sklenili predpogodbo o kupoprodaji (v nadaljevanju: pogodba), s katero se je družba Impacto Azul zavezala, da bo družbi BPSA 9 prodala novo zgradbo, ta pa se je zavezala, da jo bo kupila. Po navedbah družbe Impacto Azul družba BPSA 9 ni izpolnila svojih pogodbenih obveznosti. Družba Bouygues Immobilier naj bi se zaradi gospodarske krize in neugodnih gibanj na trgu odločila, da bo projekt opustila, s čimer naj bi družba Impacto Azul utrpela škodo, ki je nastala zaradi te opustitve.

               10

               Družba Impacto Azul je po poskusu mirne rešitve spora z družbo BPSA 9 pri Tribunal Judicial de Braga proti njej vložila odškodninsko tožbo zaradi neizpolnitve pogodbenih obveznosti.

               11

               Družba Impacto Azul je v okviru te tožbe trdila zlasti, da sta za neizpolnitev pogodbenih obveznosti v prvi vrsti odgovorni družbi SGPS in Bouygues Immobilier kot matični družbi v skladu s solidarno odgovornostjo matičnih družb za obveznosti njihovih hčerinskih družb, ki je določena v členu 501 CSC v povezavi s členom 491 istega zakonika.

               12

               Iz predložitvene odločbe je razvidno, da so tožene stranke iz postopka v glavni stvari po eni strani trdile, da družba Bouygues Immobilier ni popolnoma nadzorovala družb BPSA 9 in SGPS, tak nadzor pa je bistveno formalno merilo za uporabo pravne ureditve odgovornosti skupin družb, določene v členu 491 CSC, po drugi strani pa so trdile, da se ureditev iz člena 501 CSC v obravnavani zadevi ne uporablja zaradi določbe člena 481(2) istega zakonika, ki iz uporabe navedene ureditve izključuje matične družbe s sedežem v drugi državi članici. Ker ima družba Bouygues Immobilier sedež v Franciji, naj se od nje ne bi moglo zahtevati, da odgovarja upnikom družbe BPSA 9.

               13

               Ker je zaradi navedene izključitve prišlo do različne obravnave matičnih družb s sedežem na Portugalskem in matičnih družb s sedežem v drugi državi članici, se je družba Impacto Azul sklicevala na kršitev člena 49 PDEU.

               14

               Predložitveno sodišče dvomi o skladnosti zadevne portugalske ureditve s pravom Unije in meni, da je rešitev spora, ki poteka pred njim, odvisna od razlage prava Unije.

               15

               V teh okoliščinah je Tribunal Judicial de Braga prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „Ali je izključitev uporabe pravil iz člena 501 CSC za podjetja s sedežem v drugi državi članici na podlagi člena 481(2) CSC v nasprotju s pravom [Unije], konkretno členom 49 PDEU, kakor ga razlaga Sodišče [Evropske unije]?“

         Pristojnost Sodišča in dopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe

               16

               Družba BPSA 9 uvodoma postavlja vprašanje pristojnosti Sodišča, da se izreče o členu 49 PDEU, saj naj bi se spor o glavni stvari nanašal na povsem notranji položaj, in vprašanje dopustnosti predhodne odločbe, zlasti ker naj ne bi bilo razvidno, da je vprašanje pomembno za odločitev v sporu.

               17

               V zvezi s trditvijo, da se spor o glavni stvari nanaša na povsem notranji položaj, mora Sodišče preveriti, ali je pristojno za odločanje o razlagi navedene določbe (glej v tem smislu sodbe z dne 31. januarja 2008 v zadevi Centro Europa 7, C-380/05, ZOdl., str. I-349, točka 64; z dne 11. marca 2010 v zadevi Attanasio Group, C-384/08, ZOdl., str. I-2055, točka 22, in z dne 22. decembra 2010 v zadevi Omalet, C-245/09, ZOdl., str. I-13771, točka 10).

               18

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da je Sodišče izključilo svojo pristojnost, kadar je bilo očitno, da se določba prava Unije, ki je Sodišču predložena v razlago, ne uporablja (sodba z dne 1. oktobra 2009 v zadevi Woningstichting Sint Servatius, C-567/07, ZOdl., str. I-9021, točka 43, in zgoraj navedena sodba Omalet, točka 11).

               19

               V skladu z ustaljeno sodno prakso se določbe Pogodbe DEU na področju svobode ustanavljanja ne uporabljajo za položaj, katerega vsi elementi so združeni v eni državi članici (glej v tem smislu sodbe z dne 3. oktobra 1990 v združenih zadevah Nino in drugi, C-54/88, C-91/88 in C-14/89, Recueil, str. I-3537, točka 11; z dne 30. novembra 1995 v zadevi Esso Española, C-134/94, Recueil, str. I-4223, točka 17, in z dne 17. julija 2008 v zadevi Komisija proti Franciji, C-389/05, ZOdl., str. I-5397, točka 49).

               20

               Iz predložitvene odločbe res izhaja, da imajo družbe Impacto Azul, BPSA 9 in SGPS sedež na Portugalskem in da je uporaba zadevne zakonodaje v glavni stvari omejena na to državo članico. Vendar dejstvo, da je družba Bouygues Immobilier matična družba s sedežem v Franciji načeloma omogoča, da se ugotovi čezmejni element in torej tudi nujni pogoj za sklicevanje na svoboščine v zvezi s prostim pretokom, ki ga zagotavlja Pogodba. Zato ni mogoče šteti, da se vprašanje nanaša na povsem notranji položaj, kot trdi družba BPSA 9.

               21

               Sodišče je torej pristojno za preučitev tega vprašanja.

               22

               Glede dopustnosti predloga za sprejetje predhodne odločbe družba BPSA 9 trdi, da postavljeno vprašanje ni upoštevno in da je celo hipotetično, ter da predložitveno sodišče ni predložilo dovolj dejanskih in pravnih elementov, da bi se lahko ugotovilo, ali je za odločitev v sporu o glavni stvari potrebna razlaga člena 49 PDEU.

               23

               Po eni strani družba BPSA 9 trdi, da ugotavljanje skladnosti člena 501 CSC s členom 49 PDEU ni pomembno, saj ob upoštevanju portugalskega prava, ki se uporablja v obravnavani zadevi, tri zadevne družbe ne sestavljajo skupine, za katere strukturo je značilen popoln nadzor. Glede tega naj se nacionalno sodišče še ne bi izreklo.

               24

               Po drugi strani družba BPSA 9 trdi, da iz uporabe člena 491 v povezavi s členom 501(2) CSC izhaja, da od matične družbe ni mogoče zahtevati prevzema obveznosti njene hčerinske družbe pred potekom 30 dni od takrat, ko hčerinska družba pride v zamudo, ter da ta rok ni bil spoštovan.

               25

               Iz tega naj bi izhajalo, da se družba Bouygues Immobilier ne glede na to, kje ima sedež, ne more šteti za odgovorno v postopku v glavni stvari.

               26

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso postopek iz člena 267 PDEU instrument sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, v okviru katerega prvo zadnjim da elemente razlage prava Unije, ki jih ta potrebujejo za rešitev spora, o katerem morajo odločiti (glej zlasti sodbe z dne 16. julija 1992 v zadevi Meilicke, C-83/91, Recueil, str. I-4871, točka 22; z dne 24. marca 2009 v zadevi Danske Slagterier, C-445/06, ZOdl., str. I-2119, točka 65, in z dne 19. junija 2012 v zadevi The Chartered Institute of Patent Attorneys, C-307/10, točka 31).

               27

               V okviru tega sodelovanja velja domneva upoštevnosti vprašanj o pravu Unije. Sodišče lahko predlog nacionalnega sodišča zavrne samo, če je očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari, če je vprašanje hipotetično ali če Sodišče nima na voljo dejanskih in pravnih elementov, ki so potrebni za to, da lahko na vprašanja, ki so mu predložena, da uporabne odgovore (glej zlasti sodbi z dne 5. decembra 2006 v združenih zadevah Cipolla in drugi, C-94/04 in C-202/04, ZOdl., str. I-11421, točka 25, in z dne 1. junija 2010 v združenih zadevah Blanco Pérez et Chao Gómez, C-570/07 in C-571/07, ZOdl., str. I-4629, točka 36, ter zgoraj navedeno sodbo The Chartered Institute of Patent Attorneys, točka 32 in navedena sodna praksa).

               28

               Vendar to v obravnavani zadevi ni tako. Čeprav so dejanski in pravni elementi v predložitveni odločbi Sodišču predstavljeni zgoščeno, so ti elementi jasno povezani s predmetom spora v postopku v glavni stvari in omogočajo, kot izhaja iz točk od 8 do 13 te sodbe, da se določijo obseg vprašanja za predhodno odločanje in okoliščine, v katerih je postavljeno. V navedeni odločbi so prav tako jasno navedeni razlogi, zaradi katerih se je predložitveno sodišče odločilo, da je za izdajo sodbe potrebna razlaga člena 49 PDEU.

               29

               Poleg tega ni razvidno, da zaprošena razlaga prava Unije ni povezana z vprašanjem, ki se postavlja v okviru spora o glavni stvari, namreč, ali se lahko šteje, da francoska družba Bouygues Immobilier odgovarja upnikom družbe BPSA 9.

               30

               Iz zgoraj navedenega je razvidno, da je predlog za sprejetje predhodne odločbe dopusten.

         Vprašanje za predhodno odločanje

               31

               Predložitveno sodišče z vprašanjem v bistvu sprašuje, ali člen 49 PDEU nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je ta iz postopka v glavni, ki izključuje uporabo načela solidarne odgovornosti matičnih družb v razmerju do upnikov njihovih hčerinskih družb za matične družbe s sedežem v drugi državi članici.

               32

               Najprej je treba opozoriti, da svoboda ustanavljanja za družbe, ki so ustanovljene v skladu z zakonodajo države članice in ki imajo registriran sedež, glavno upravo ali glavni kraj poslovanja v Evropski uniji, zajema pravico do opravljanja dejavnosti v drugih državah članicah prek hčerinske družbe, podružnice ali agencije (sodbe z dne 23. februarja 2006 v zadevi Keller Holding, C-471/04, ZOdl., str. I-2107, točka 29; z dne 15. maja 2008 v zadevi Lidl Belgium, C-414/06, ZOdl., str. I-03601, točka 18, in z dne 27. novembra 2008 v zadevi Papillon, C-418/07, ZOdl., str. I-8947, točka 15).

               33

               Člen 49 PDEU določa odpravo omejitev svobode ustanavljanja. Namen določb Pogodbe v zvezi s svobodo ustanavljanja glede na njihovo besedilo je zagotoviti, da so tuji državljani in družbe v državi članici gostiteljici obravnavani enako kot državljani in družbe te države. Poleg tega v skladu z ustaljeno sodno prakso člen 49 PDEU nasprotuje vsakemu nacionalnemu ukrepu, ki bi – tudi če se uporabi brez razlikovanja glede na državljanstvo – državljanom Unije lahko oviral uresničevanje svobode ustanavljanja, ki je zagotovljena s Pogodbo, ali zmanjšal privlačnost tega uresničevanja (glej v tem smislu sodbi z dne 29. novembra 2011 v zadevi National Grid Indus, C-371/10, ZOdl., str. I-12273, točki 35 in 36, in z dne 21. junija 2012 v zadevi Susisalo in drugi, C-84/11, točka 31).

               34

               V skladu s portugalsko nacionalno ureditvijo, kot je ta iz postopka v glavni stvari, se ureditev solidarne odgovornosti matičnih družb za dolgove njihovih portugalskih hčerinskih družb ne uporablja za matične družbe s sedežem v drugi državi članici. Zato je treba preučiti, ali taka ureditev pomeni omejitev v smislu člena 49 PDEU.

               35

               Ugotoviti je treba, da so države članice zato, ker pravila v zvezi s skupinami družb niso usklajena na ravni Unije, načeloma še vedno pristojne za določanje prava, ki se uporablja v zvezi z dolgovi povezane družbe. Tako portugalsko pravo določa solidarno odgovornost matičnih družb v razmerju do upnikov njihovih hčerinskih družb samo za matične družbe s sedežem na Portugalskem. Kot pravilno poudarja Komisija, člen 49 PDEU v okoliščinah, kot so tiste iz postopka v glavni stvari, ne nasprotuje temu, da bi država članica lahko zakonito izboljšala obravnavo terjatev skupin, prisotnih na njenem ozemlju (glej po analogiji sodbo z dne 7. februarja 1984 v zadevi Jongeneel Kaas in drugi, 237/82, Recueil, str. 483, točka 20).

               36

               Izključitev uporabe ureditve, kot je tista iz člena 501 CSC, za podjetja s sedežem v drugi državi članici v skladu z ureditvijo, kot je tista iz člena 481(2) CSC, za matične družbe s sedežem v drugi državi članici ne zmanjšuje privlačnosti uresničevanja svobode ustanavljanja, ki je zagotovljena s Pogodbo.

               37

               Vsekakor je treba poudariti, da lahko matične družbe s sedežem v državi članici, ki ni Portugalska republika, pogodbeno uredijo uvedbo solidarne odgovornosti za dolgove svojih hčerinskih družb.

               38

               Zato je treba ugotoviti, da v zvezi z obravnavanjem matičnih družb s sedežem v državi članici, ki ni Portugalska republika, nacionalna ureditev, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ne pomeni omejitve svobode ustanavljanja v smislu člena 49 PDEU.

               39

               Glede na navedeno je na postavljeno vprašanje treba odgovoriti, da je treba člen 49 PDEU razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki izključuje uporabo načela solidarne odgovornosti matičnih družb v razmerju do upnikov njihovih hčerinskih družb za matične družbe s sedežem v drugi državi članici.

         Stroški

               40

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (deveti senat) razsodilo:

                           1.

                           Člen 49 PDEU je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki izključuje uporabo načela solidarne odgovornosti matičnih družb v razmerju do upnikov njihovih hčerinskih družb za matične družbe s sedežem v drugi državi članici.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: portugalščina.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 13. julija 2000. # Centrosteel Srl proti Adipol GmbH. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Pretore di Brescia - Italija. # Zadeva C-456/98.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 12. julija 1984. # Sophie Moussis proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 227/83.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 19. oktobra 2000. # Hans Sommer GmbH & Co. KG proti Hauptzollamt Bremen. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Finanzgericht Bremen - Nemčija. # Skupna carinska tarifa - Carinska vrednost. # Zadeva C-15/99.


Sodba Sodišča z dne 17. junija 1987. # Coöperatieve Melkproducentenbedrijven Noord-Nederland BA ("Frico") in drugi proti Voedselvoorzienings In- en Verkoopbureau. # Predloga za sprejetje predhodne odločbe: College van Beroep voor het Bedrijfsleven - Nizozemska. # Združeni zadevi 424/85 in 425/85.


Sodba Sodišča z dne 5. marca 1980. # H. Ferwerda BV proti Produktschap voor Vee en Vlees. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: College van Beroep voor het Bedrijfsleven - Nizozemska. # Zadeva 265/78. #


Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 9. januarja 1997. # S. Agri SNC in Agricola Veneta Sas proti Regione Veneto. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Consiglio di Stato - Italija. # Zadeva C-255/95.


Sodba Sodišča z dne 21. maja 1987. # Union Deutsche Lebensmittelwerke GmbH in drugi proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Ničnostna tožba - "Beurre de Berlin". # Zadeva 97/85.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 5. decembra 2002. # Overland Footwear Ltd proti Commissioners of Customs & Excise. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: VAT and Duties Tribunal, London - Združeno kraljestvo. # Zadeva C-379/00.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 7. marca 1991. # Baywa AG proti Hauptzollamt Weiden. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Finanzgericht München - Nemčija. # Zadeva C-116/89.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (peti razširjeni senat) z dne 12. junija 2007. # Budějovický Budvar, národní podnik proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava besedne znamke Skupnosti BUD - Označba porekla, registrirana na podlagi Lizbonskega aranžmaja - Člen 8(4) Uredbe (ES) št. 40/94 - Zavrnitev ugovora. # Združene zadeve T-60/04 do T-64/04.

text:
      Sodba Sodišča prve stopnje (peti razširjeni senat) z dne 12. junija 2007 – Budĕjovický Budvar proti UUNT – Anheuser-Busch
            (BUD)
      (Združene zadeve od T-60/04 do T-64/04)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijave besednih znamk Skupnosti BUD – Označba porekla, registrirana na podlagi Lizbonskega aranžmaja – Člen 8(4) Uredbe (ES) št. 40/94 – Zavrnitev ugovora“
      1.                     Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika neregistrirane
            znamke ali drugega znaka, ki se uporablja v gospodarskem prometu (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(4)) (Glej točke od 68 do
            72.)
      2.                     Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika neregistrirane
            znamke ali drugega znaka, ki se uporablja v gospodarskem prometu (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(4)) (Glej točko 197.)
      Predmet

               Razveljavitev petih odločb drugega odbora za pritožbe UUNT z dne 3. decembra 2003 (zadeve R 107/2003-2, R 111/2003-2, R 114/2003-2,
                  R 115/2003-2 in R 122/2003-2) v zvezi s postopki z ugovorom med družbama Budĕjovický Budvar, národní podnik, in Anheuser-Busch,
                  Inc.

            Podatki o zadevi

               Prijavitelj znamke Skupnosti:

               Anheuser-Busch, Inc.

               Zadevna znamka Skupnosti:

               besedna znamka BUD za proizvode iz razredov 9, 14, 16, 21, 25, 29 in 30 – prijave št. 739102, 24729, 24737, 24695 in 24679

               Imetnik znamke ali znaka, navajanega v postopku z ugovorom:

               Budĕjovický Budvar, národní podnik

               Znamka ali znak, navajan v postopku z ugovorom:

               označba porekla BUD

               Odločba oddelka za ugovore:

               zavrnitev ugovorov

               Odločba odbora za pritožbe:

               zavrnitev pritožb

      Izrek

                  1)

                  	Tožbe v združenih zadevah od T-60/04 do T-64/04 se zavrnejo.

                  2)

                  	Družbi Budĕjovický Budvar, národní podnik, se naloži plačilo stroškov postopka.


Sodba Splošnega sodišča (tretji senat) z dne 17. oktobra 1991.#Henri de Compte proti Evropski parlament.#Zadeva T-26/89.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 22. novembra 2007.#Alfredo Nieto Nuño proti Leonci Monlleó Franquet.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Juzgado de lo Mercantil 3 de Barcelona - Španija.#Znamke - Direktiva 89/104/EGS - Člen 4(2)(d) - V državi članici ‚nedvomno znane‘ znamke v smislu člena 6.bis Pariške konvencije - Poznanost znamke - Geografski obseg.#Zadeva C-328/06.

text:
      Zadeva C-328/06
      Alfredo Nieto Nuño
      proti
      Leonciju Monlleóju Franquetu
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Juzgado de lo Mercantil 3 de Barcelona)
      „Znamke – Direktiva 89/104/EGS – Člen 4(2)(d) – V državi članici ‚nedvomno znane‘ znamke v smislu člena 6.bis Pariške konvencije – Poznanost znamke – Geografski obseg“
      Sklepni predlogi generalnega pravobranilca P. Mengozzija, predstavljeni 13. septembra 2007
      Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 22. novembra 2007
      Povzetek sodbe
      Približevanje zakonodaj – Znamke – Direktiva 89/104 – Zavrnitev registracije ali ničnosti – Kolizija s prejšnjo znamko, ki
            je nedvomno znana v državi članici
      (Direktiva Sveta 89/104, člen 4(2)(d))
      Člen 4(2)(d) Prve direktive 89/104 o znamkah je treba razlagati tako, da mora biti prejšnja znamka nedvomno znana na celotnem
         ozemlju države članice registracije ali na njenem znatnem delu.

      Ker namreč ne obstaja natančnejša opredelitev v tem smislu, zagotovo ni mogoče zahtevati, da je prejšnja znamka poznana na
         celotnem ozemlju države članice in zadostuje, da je poznana na njenem znatnem delu. Vendar splošen pomen besed v izrazu „v
         državi članici“ nasprotuje temu, da se ta uporablja v primerih, ko je poznanost omejena na mesto in njegovo okolico, kar skupaj
         ne predstavlja znatnega dela države članice.

      (Glej točke 17, 18, 20 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 22. novembra 2007(*)

      „Znamke – Direktiva 89/104/EGS – Člen 4(2)(d) – V državi članici ‚nedvomno znane‘ znamke v smislu člena 6.bis Pariške konvencije – Poznanost znamke – Geografski obseg“
      V zadevi C-328/06,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Juzgado de lo Mercantil
         3 de Barcelona (Španija) z odločbo z dne 17. julija 2006, ki je prispela na Sodišče 27. julija 2006, v postopku

      Alfredo Nieto Nuño
      proti
      Leonciju Monlleó Franquetu,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata, L. Bay Larsen (poročevalec), J. Makarczyk, P. Kūris in J.‑C. Bonichot, sodniki,
      generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –       za L. Monlleó Franqueta C. Arcas Hernández, procurador, in C. Cardelús de Balle, odvetnik,
      –       za francosko vlado G. de Bergues in J.‑C. Niollet, zastopnika,
      –       za italijansko vlado I. M. Braguglia, zastopnik, skupaj s P. Gentilijem, avvocato dello Stato,
      –       za Komisijo Evropskih skupnosti R. Vidal Puig in W. Wils, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 13. septembra 2007
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1       Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 4 Prve direktive Sveta 89/104/EGS z dne 21. decembra 1988
         o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkam (UL L 40, str. 1, v nadaljevanju: Direktiva).

      2       Ta predlog je bil predložen v okviru spora med A. Nieto Nuñom, imetnikom registrirane znamke FINCAS TARRAGONA, ki zaobsega
         različne dejavnosti na nepremičninskem področju, in L. Monlleó Franquetom, nepremičninskim posrednikom v Tarragoni (Španija),
         ker slednji za svojo poklicno dejavnost uporablja neregistrirano prejšnjo znamko FINCAS TARRAGONA, v kastiljščini, ali FINQUES
         TARRAGONA, v katalonščini.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3       V členu 4 Direktive, naslovljenem „Nadaljnji razlogi za zavrnitev ali neveljavnost v zvezi s prejšnjimi pravicami“, je določeno:
      „1. Znamka se ne registrira ali, če se registrira, se jo lahko razglasi za neveljavno:
      (a)      če je enaka prejšnji znamki in če so blago in storitve, za katere se znamka uporablja oziroma je zanje registrirana, enaki
         blagu ali storitvam, za katere je varovana prejšnja znamka;

      (b)      če zaradi enakosti ali podobnosti s prejšnjo znamko in enakosti ali podobnosti blaga ali storitev, označenih z blagovnimi
         znamkami, obstaja verjetnost zmede v javnosti, pri čemer verjetnost zmede vključuje verjetnost povezovanja s prejšnjo znamko.

      2. Izraz ‚prejšnje znamke‘ v smislu odstavka 1 pomeni:
      […]
      (d)      znamke, ki so na dan vložitve prijave za registracijo znamke ali, kadar je to primerno, zahteve za priznanje prednosti v zvezi
         z zahtevo za registracijo znamke, v državi članici znane v smislu izraza ‚[nedvomno] znane‘ v členu 6.bis Pariške konvencije.

      […]
      4.      Poleg tega lahko vsaka država članica predvidi, da se znamka ne registrira ali da je v primeru registracije lahko razglašena
         za neveljavno, če in v naslednjem obsegu:

      […]
      (b)      [so bile] pravice do neregistrirane znamke ali drugega znaka v uporabi v gospodarskem prometu [...] pridobljene pred datumom
         vložitve zahteve za registracijo kasnejše znamke ali datuma zahtevanega priznanja prednostne pravice v zvezi z zahtevo za
         registracijo poznejše znamke, če neregistrirana znamka podeljuje svojemu imetniku prejšnje znamke pravico do prepovedi uporabe
         kasnejše znamke;

      […]“
      4       Člen 6 Direktive, naslovljen „Omejitev učinkov znamke“, v odstavku (2) določa:
      „Znamka ne daje imetniku pravice, da prepove tretji stranki uporabo v gospodarskem prometu prejšnje pravice, ki velja le na
         določenem področju, če je ta pravica priznana v zadevni državi članici in znotraj meja področja, na katerem je priznana.“

       Pariška konvencija
      5       Člen 6.bis Konvencije za varstvo industrijske lastnine, ki je bila podpisana v Parizu 20. marca 1883 in nazadnje revidirana
         v Stockholmu 14. julija 1967 ter spremenjena 28. septembra 1979 (Zbirka pogodb Združenih narodov, zv. 828, št. 11851, str. 305, v nadaljevanju: Pariška konvencija) in ki zavezuje vse države članice Evropske skupnosti,
         določa:

      „Znamke: nedvomno znane znamke

      1)      Države unije se zavezujejo bodisi po uradni dolžnosti, če zakonodaja države to dovoljuje, bodisi na zahtevo zainteresiranega
         zavrniti ali razveljaviti registracijo in prepovedati uporabo tovarniške ali trgovske znamke, ki pomeni takšno reprodukcijo,
         posnemanje ali prevod, da utegne napraviti zmedo s kakšno znamko, za katero bi bilo pristojno oblastvo države registracije
         ali uporabe mnenja, da je v tej državi nedvomno znana kot znamka tistega, ki uživa pravico uporabe te konvencije, in se uporablja
         za istovetne ali podobne proizvode. Enako se ravna, če pomeni bistveni del znamke reprodukcijo kakšne takšne znamke, ki je
         nedvomno znana, ali posnemanje, ki lahko ustvari zmedo s to znamko.

      2)      Rok vsaj petih let, računano od dneva registracije, mora biti dan za zahtevo, da se takšna znamka črta. Države unije lahko
         predpišejo rok, v katerem se prepoved uporabe mora zahtevati.

      3)      Ne določi se rok za zahtevo, da se črta ali prepove uporaba registriranih ali zlonamernih uporabljenih znamk.“
       Nacionalna ureditev
      6       Člen 6 španskega zakona o znamkah št. 17/2001 (Ley de Marcas Española 17/2001) z dne 7. decembra 2001 določa:
      „1.      Znaka ni možno registrirati kot znamke:
      a)      če je ta enak prejšnji znamki, ki označuje enake proizvode ali storitve;
      b)      ko zaradi enakosti ali podobnosti s prejšnjo znamko ali zaradi enakosti ali podobnosti proizvodov ali storitev, ki jih zaznamujejo,
         v javnosti obstaja verjetnost zmede; verjetnost zmede vključuje tudi verjetnost povezovanja s prejšnjo znamko.

      2.      Za ,prejšnje znamke‘ iz odstavka (1) štejejo:
      […]
      d)      neregistrirane znamke, ki so na dan vložitve zahteve za registracijo znamke ali zahteve za priznanje prednosti v zvezi z zahtevo
         za registracijo zadevne znamke v Španiji ‚nedvomno znane‘ v smislu člena 6.bis Pariške konvencije.“

       Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      7       A. Nieto Nuño je imetnik znamke FINCAS TARRAGONA, registrirane v Španiji za razred 36, ki ga opredeljuje Nicejski aranžma
         o mednarodni klasifikaciji blaga in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kot je bil revidiran in dopolnjen,
         za dejavnosti upravljanja z lastnino in solastnino, dajanja v najem nepremičnin, prodaje nepremičnin, pravne pomoči in promocije
         nepremičnin.

      8       L. Monlleó Franquet, nepremičninski posrednik v Tarragonu, za identifikacijo svoje poklicne dejavnosti javno in nepretrgano
         uporablja ime FINCAS TARRAGONA, v kastiljščini, ali FINQUES TARRAGONA, v katalonščini.

      9       A. Nieto Nuño je na podlagi španske zakonodaje o znamkah pred Juzgado de lo Mercantil 3 de Barcelona vložil tožbo zoper L.
         Monlleó Franqueta z namenom ugotovitve, da je tožena stranka v postopku v glavni stvari kršila registrirano znamko FINCAS
         TARRAGONA.

      10     L. Monlleó Franquet je v obrambo navedel, da je ime, pod katerim opravlja svojo dejavnost, neregistrirana prejšnja znana znamka,
         ki jo uporablja vsaj od leta 1978. Vložil je nasprotno tožbo za izbris registracije znamke tožene stranke v postopku v glavni
         stvari.

      11     Predložitveno sodišče navaja, da tožena stranka v postopku v glavni stvari uporablja svojo neregistrirano znamko le v mestu
         Tarragona in njegovi okolici, tako da upoštevno področje javnosti, to pomeni strank, potrošnikov in konkurentov, ni celotna
         Španija niti njen znaten del.

      12     V teh okoliščinah je Juzgado de lo Mercantil 3 de Barcelona prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo
         to vprašanje:

      „Ali se pojem ‚nedvomno znane‘ znamke v državi članici iz člena 4 [Direktive] nanaša zgolj na poznanost in uveljavljenost
         v državi članici Evropske unije ali v znatnem delu ozemlja države; ali je mogoče poznanost znamke glede na proizvod ali storitev,
         na katere se nanaša znamka, in dejansko ciljno javnost znamke povezovati z ozemljem, ki ne ustreza ozemlju države ampak ozemlju
         avtonomne skupnosti, regije, pokrajine ali mesta; tj. v končni fazi glede na upoštevni trg?“

       Vprašanje za predhodno odločanje
      13     Postavljeno vprašanje je omejeno na geografski obseg poznanosti prejšnje znamke in ne na merila presoje njene poznanosti,
         gledano v smislu stopnje poznanosti znamke v javnosti.

      14     V zvezi z geografskim obsegom poznanosti je treba ugotoviti, da je treba na podlagi člena 4(2)(d) Direktive obstoj „nedvomno
         znanih znamk“ v smislu člena 6.bis Pariške konvencije presojati „v državi članici“.

      15     Predložitveno sodišče želi z vprašanjem določiti pomen izraza „v državi članici“.
      16     Glede na okoliščine spora o glavni stvari v bistvu sprašuje, ali je člen 4(2)(d) Direktive treba razlagati tako, da mora biti
         prejšnja znamka nedvomno znana na celotnem ozemlju države članice registracije ali v njenem znatnem delu, oziroma ali varstvo,
         ki ga podeljuje ta določba, velja tudi za primere, v katerih je poznanost prejšnje znamke omejena na mesto in njegovo okolico.

      17     Ker določba Skupnosti, ki je predmet razlage, ne vsebuje natančnejše opredelitve v tem smislu, zagotovo ni mogoče zahtevati,
         da je prejšnja znamka poznana na „celotnem“ ozemlju države članice, in zadostuje, da je poznana na njenem znatnem delu (glej
         po analogiji sodbo z dne 14. septembra 1999 v zadevi General Motors, C-375/97, Recueil, str. I-5421, točka 28, v zvezi s sorodnim
         pojmom „ugled“ znamke, za katerega člen 5(2) Direktive prav tako napotuje na presojo „v državi članici“).

      18     Vendar splošen pomen besed v izrazu „v državi članici“ nasprotuje temu, da se navedeni izraz uporablja v primerih, ko je poznanost
         omejena na mesto in njegovo okolico, kar skupaj ne predstavlja znatnega dela države članice.

      19     V vsakem primeru je treba ugotoviti, da je lahko neregistrirana prejšnja znamka, če je potrebno, varovana zlasti:
      –       s členom 4(4)(b) Direktive, ki dopušča, da lahko vsaka država članica predvidi, da se znamka ne registrira ali da je v primeru
         registracije lahko razglašena za neveljavno, če in kolikor so bile pravice do neregistrirane znamke pridobljene prej in če
         neregistrirana znamka podeljuje svojemu imetniku pravico do prepovedi uporabe kasnejše znamke;

      –       s členom 6(2) Direktive, ki državi članici podeljuje možnost, da dovoli uporabo prejšnje pravice, ki velja le na določenem
         področju, znotraj meja področja, na katerem je priznana.

      20     Brez poseganja v posamezni področji uporabe teh dveh določb, je na postavljeno vprašanje treba odgovoriti, da je treba člen
         4(2)(d) Direktive razlagati tako, da mora biti prejšnja znamka nedvomno znana na celotnem ozemlju države članice registracije
         ali na njenem znatnem delu.

       Stroški
      21     Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      Člen 4(2)(d) Prve direktive Sveta 89/104/EGS z dne 21. decembra 1988 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi
            znamkami je treba razlagati tako, da mora biti prejšnja znamka nedvomno znana na celotnem ozemlju države članice registracije
            ali na njenem znatnem delu.
      Podpisi
      * Jezik postopka: španščina.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 17. decembra 2008. # Italijanska republika proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Evropski socialni sklad (ESS) - Zmanjšanje finančne pomoči - Člen 24 Uredbe (EGS) št. 4253/88 - Ustrezna preučitev primera, ki jo opravi Komisija - Ničnostna tožba. # Zadeva T-154/06.

text:
      Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 17. decembra 2008 – Italija proti Komisiji
      (Zadeva T-154/06)
      „Evropski socialni sklad (ESS) – Zmanjšanje finančne pomoči – Člen 24 Uredbe (EGS) št. 4253/88 – Ustrezna preučitev primera, ki jo opravi Komisija – Ničnostna tožba“
      Ekonomsko-socialna kohezija – Strukturne pomoči – Financiranje Skupnosti – Temeljiti nadzor spoštovanja finančnih obveznosti upravičencev pomoči s strani nacionalnih organov – Obseg – Izjava službe, ki ni odvisna od izvajalske službe, o pravilnosti porabe – Izjava, ki je glavni in zanesljiv dokaz – Obveznost Komisije, da začne novo preiskavo – Neobstoj (Uredba Sveta št. 4253/88, člena 23 in 24; Uredba Komisije št. 2064/97, člen 8) (Glej točke od 38 do 43, od 50 do 52,
         od 66 do 69, 77, 78 in 91)

      Predmet

               Razglasitev ničnosti Odločbe Komisije C(2006) 1171 z dne 23. marca 2006 o zmanjšanju finančne pomoči, ki jo je Evropski socialni
                  sklad sprva namenil za operativni program za deželo Sicilijo, ki je vključen v skupnostni okvir podpore  strukturnih pomoči
                  v zvezi s ciljem št. 1 v Italiji (obdobje 1994–1999).

            Izrek

                  1)

                  	Tožba se zavrne.

                  2)

                  	Italijanski republiki se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 5. februarja 1991. # Deltakabel BV proti Staatssecretaris van Financiën. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Hoge Raad - Nizozemska. # Zadeva C-15/89.


Sodba Sodišča z dne 18. marca 1975. # Marie-Louise Acton in drugi proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Združene zadeve 44, 46 in 49-74.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 23. septembra 1982. # G.F. Koks proti Raad van Arbeid. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Centrale Raad van Beroep - Nizozemska. # Socialna varnost. # Zadeva 275/81.


Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 10. februarja 1994. # George John White proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki - Povračilo neupravičeno plačanih zneskov. # Zadeva T-107/92.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 4. junija 2009.#Agenzia Dogane Ufficio delle Dogane di Trieste proti Pometon SpA.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Commissione tributaria regionale di Trieste - Italija.#Carinski zakonik Skupnosti - Uredba (ES) št. 384/96 - Zaščita proti dampinškemu uvozu iz držav, ki niso članice Evropske skupnosti - Uredba (ES, Euratom) št. 2988/95 - Zaščita finančnih interesov Evropskih skupnosti - Predelava v postopku aktivnega oplemenitenja - Nepravilna praksa.#Zadeva C-158/08.

text:
      Zadeva C-158/08
      Agenzia Dogane Ufficio delle Dogane di Trieste
      proti
      Pometon SpA
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo
      Commissione tributaria regionale di Trieste)
      „Carinski zakonik Skupnosti – Uredba (ES) št. 384/96 – Zaščita proti dampinškemu uvozu iz držav, ki niso članice Evropske skupnosti – Uredba (ES, Euratom) št. 2988/95 – Zaščita finančnih interesov Evropskih skupnosti – Predelava v postopku aktivnega oplemenitenja – Nepravilna praksa“
      Povzetek sodbe
      1.        Skupna trgovinska politika – Zaščita pred dampingom – Izogibanje
      (Uredba Sveta št. 384/96, člen 13)
      2.        Prosti pretok blaga – Trgovanje s tretjimi državami – Postopek aktivnega oplemenitenja – Obseg
      (Uredba Komisije št. 2454/93, člen 551(1))
      1.        Člena 13 Uredbe št. 384/96 o zaščiti proti dumpinškemu uvozu iz držav, ki niso članice Evropske skupnosti, ni mogoče uporabiti,
         če Svet na predlog Komisije ne sprejme sklepa o razširitvi uporabe protidampinških dajatev na uvoz podobnih izdelkov ali njihovih
         delov iz tretjih držav.

      (Glej točke od 17 do 20 in točko 1 izreka.)
      2.        Operacija, pri kateri bi se blago po predelavi v proizvod, za katerega se ne odmerijo protidampinške dajatve, brez resničnega
         namena ponovnega izvoza zgolj poslalo čez mejo in se kmalu po tem spet uvozilo, ne more biti zakonito del postopka aktivnega
         oplemenitenja. S tega vidika je namen ureditve aktivnega oplemenitenja oprostiti carinskih dajatev samo tisto blago, ki je
         na carinsko območje Skupnosti uvoženo zgolj začasno, da bi bilo obdelano, popravljeno ali predelano, in je nato ponovno izvoženo,
         tako da ni kaznovana gospodarska dejavnost držav Skupnosti. Zato bi bila praksa, kakršna je opisana zgoraj, v nasprotju s
         samim ciljem postopka aktivnega oplemenitenja in bi ogrožala učinkovitost skupnostne ureditve.

      Uvoznik, ki bi se nepravilno podal v ta postopek in bi ga izkoristil, je zavezan plačati dajatve na zadevne proizvode ne glede
         na morebitne upravne, civilne in kazenske sankcije, določene z nacionalno zakonodajo. Pristojno nacionalno sodišče mora presoditi,
         ali je treba zadevno operacijo glede na zgoraj navedene preudarke šteti za nepravilno glede na pravo Skupnosti.

      (Glej točke od 23 do 30 in točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 4. junija 2009(*)

      „Carinski zakonik Skupnosti – Uredba (ES) št. 384/96 – Zaščita proti dampinškemu uvozu iz držav, ki niso članice Evropske skupnosti – Uredba (ES, Euratom) št. 2988/95 – Zaščita finančnih interesov Evropskih skupnosti – Predelava v postopku aktivnega oplemenitenja – Nepravilna praksa“
      V zadevi C‑158/08,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Commissione tributaria
         regionale di Trieste (Italija) z odločbo z dne 13. marca 2008, ki je prispela na Sodišče 16. aprila 2008, v postopku

      Agenzia Dogane Ufficio delle Dogane di Trieste
      proti
      Pometon SpA,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata, J.‑C. Bonichot (poročevalec), J. Makarczyk, P. Kūris in L. Bay Larsen, sodniki,
      generalna pravobranilka: V. Trstenjak,
      sodni tajnik: B. Fülöp, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 19. marca 2009,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za družbo Pometon SpA E. Volli in F. Trevisan, odvetnika,
      –        za italijansko vlado I. Bruni, zastopnica, skupaj z G. Albenziom, avvocato dello Stato,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti H. van Vliet, E. Righini in S. Schønberg, zastopniki,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalne pravobranilke, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 13 Uredbe Sveta (ES) št. 384/96 z dne 22. decembra 1995
         o zaščiti proti dumpinškemu uvozu iz držav, ki niso članice Evropske skupnosti (UL 1996, L 56, str. 1) ter členov 4, 114 in
         naslednjih, 202, 204, 212 in 214 Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL L 302,
         str. 1, v nadaljevanju: carinski zakonik Skupnosti).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Agenzia Dogane Ufficio delle Dogane di Trieste (carinski urad Trst) in družbo
         Pometon SpA v zvezi z uvozom neobdelanih magnezijevih palic s poreklom in izvorom iz Kitajske, ki so bile deklarirane v postopku
         aktivnega oplemenitenja.

       Skupnostna ureditev
      3        Člen 13 Uredbe št. 384/96 v različici, ki je veljala v času dejanskega stanja v postopku v glavni stvari, je določal:

      „1.      [Protidampinške] dajatve, uvedene v skladu s to uredbo, se lahko razširijo tudi na uvoz podobnih izdelkov iz tretjih držav
         ali njihovih delov, če prihaja do izogibanja veljavnim ukrepom. Izogibanje je opredeljeno kot sprememba v vzorcu trgovanja
         med tretjimi državami in Skupnostjo, ki izhaja iz prakse, procesov ali dela, za katere ni dovolj potrebnih razlogov ali ekonomske
         razlage, razen same uvedbe dajatev, in kjer obst[a]jajo dokazi, da so popravljalni učinki dajatev oslabljeni v smislu cen
         in/ali količin podobnih izdelkov in obstajajo dokazi o d[a]mpingu v zvezi z normalnimi vrednostmi, ki so bile predhodno ugotovljene
         za podobne ali sorodne izdelke.

      2.      Za določeno aktivnost sestavljanja v Skupnosti ali tretji državi se šteje, da se izogiba veljavnim ukrepom, če:
      (a)      se je aktivnost pričela ali znatno okrepila po tem, ali pa neposredno pred tem, ko se je začela [protidampinška] preiskava,
         zadevni deli pa prihajajo iz države, ki je predmet teh ukrepov; in

      (b)      vrednost delov predstavlja 60 % ali več celotne vrednosti delov sestavljenega izdelka, vendar pa se v nobenem primeru ne šteje,
         da gre za izogibanje, če je dodana vrednost, za katero se poveča vrednost delov, vnesenih tekom aktivnosti sestavljanja ali
         končne izdelave, večja od 25 % proizvodnih stroškov,

      in
      (c)      so popravljalni učinki dajatev oslabljeni v smislu cen in/ali količin sestavljenega podobnega izdelka in obstajajo dokazi
         o d[a]mpingu v zvezi z normalnimi vrednostmi, ki so bile prehodno ugotovljene za podobne ali sorodne izdelke.

      3.      Preiskave se pričnejo v skladu s tem členom, če vsebuje zahteva dovolj dokazov glede dejavnikov, določenih v odstavku 1. Preiskave
         se začnejo po posvetovanju s Svetovalnim odborom na osnovi uredbe Komisije, ki tudi da navodilo carinskim organom, da [pogojijo]
         uvoz [z] registracij[o] v skladu s členom 14(5) ali da zahtevajo jamstva. Preiskave vodi Komisija, ki ji lahko pomagajo carinski
         organi, in se zaključi v devetih mesecih. Če končno ugotovljena dejstva upravičujejo [razširitev] ukrepov, [o tej razširitvi
         z navadno večino odloča Svet] na predlog Komisije, z začetkom veljavnosti na dan, ko je bila odrejena registracija v skladu
         s členom 14(5), ali, ko so bil[a] zahtevana jamstva. Ustrezne postopkovne določbe te uredbe v zvezi z začetkom in vodenjem
         preiskav se uporabljajo v skladu s tem členom.

      […]“
      4        Člen 114 carinskega zakonika Skupnosti določa:

      „1.      Postopek aktivnega oplemenitenja omogoča, da se naslednje blago uporablja na carinskem območju Skupnosti v eni ali več operacijah
         oplemenitenja, brez poseganja v člen 115:

      (a)      neskupnostno blago, namenjeno za ponovni izvoz s carinskega območja Skupnosti v obliki pridobljenih proizvodov, ne da bi bilo
         to blago zavezano plačilu uvoznih dajatev ali ukrepom trgovinske politike;

      (b)      blago, dano v prosti promet[,] za katerega se uvozne dajatve, ki se zaračunavajo za tako blago, povrnejo ali odpustijo, če
         je izvoženo s carinskega območja Skupnosti v obliki pridobljenih proizvodov.

      2.      Naslednji izrazi imajo naslednji pomen:
      (a)      sistem odloga: postopek aktivnega oplemenitenja, predviden v odstavku 1(a);
      […]“
      5        Člen 551(1) Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93 z dne 2. julija 1993 o določbah za izvajanje Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92
         o carinskem zakoniku Skupnosti (UL L 253, str. 1) v različici, ki je veljala v času dejanskega stanja v postopku v glavni
         stvari, je poleg tega določal:

      „Sistem odloga se odobri samo, če vložnik zahtevka dejansko namerava ponovno izvoziti glavne pridobljene proizvode s carinskega
         območja Skupnosti. V tem primeru se lahko ta sistem odobri za vs[e] blago, ki ga je treba oplemenititi.“

      6        Člen 4(3) Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 2988/95 z dne 18. decembra 1995 o zaščiti finančnih interesov Evropskih skupnosti
         (UL L 312, str. 1) določa:

      „Če se ugotovi, da so bili v nasprotju s cilji veljavne zakonodaje Skupnosti zaradi pridobitve neke koristi zahtevani pogoji
         za pridobitev koristi ustvarjeni umetno, se zato korist ne odobri ali pa se odvzame.“

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      7        V skladu s predložitveno odločbo je družba Pometon SpA med koncem leta 1998 in letom 2001 od povezane družbe Pometon, d. o.
         o., ustanovljene leta 1998 in s sedežem v Sežani (Slovenija), kupila neobdelane magnezijeve palice s poreklom in izvorom iz
         Kitajske, na njihov uvoz pa naj bi se na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 2402/98 z dne 3. novembra 1998 o uvedbi dokončne protidampinške
         dajatve na uvoz neobdelanega in nelegiranega magnezija s poreklom iz Ljudske republike Kitajske in o dokončnem pobiranju začasnih
         dajatev (UL L 298, str. 1) odmerila protidampinška dajatev. Ta proizvod je bil v skladu s pogodbami o predelavi uvožen v imenu
         družbe Pometon, d. o. o., stranke s sedežem v tretji državi. Družba Pometon SpA je na prošnjo pridobila dovoljenje, da to
         blago da v postopek aktivnega oplemenitenja s šestmesečnim odlogom. Navedeno blago je predelala v magnezijeva zrna, za katera
         se ne odmeri protidampinška dajatev, ta pa so bila ponovno izvožena čez mejni prehod Fernetiči (Italija).

      8        V predložitveni odločbi je pojasnjeno, da je bilo zadevno blago v postopku v glavni stvari, ne da bi prispelo do podjetja
         v Sloveniji, samo shranjeno na odlagalni površini in znova uvoženo v Italijo kot proizvod, ki ga je družba Pometon, d. o.
         o., prodala družbi Pometon SpA. Prav tako so v skladu s to odločbo izvedene preiskave razkrile, da je bilo približno 87 %
         izvoženega proizvoda takoj vrnjenega v Italijo in sproščenega na evropski trg.

      9        Agenzia Dogane Ufficio delle Dogane di Trieste je ob upoštevanju teh dokazov menil, da začasen uvoz neobdelanih magnezijevih
         palic s poreklom in izvorom iz Kitajske, deklariranih v postopku aktivnega oplemenitenja, dejansko pomeni dokončen uvoz tega
         proizvoda. Agenzia Dogane Ufficio delle Dogane di Trieste je zato izdal odločbe o dodatni obdavčitvi in o popravi obdavčitve,
         zoper katere je družba Pometon SpA vložila tožbo, ki ji je Commissione tributaria provinciale di Trieste (regijsko davčno
         sodišče v Trstu) ugodilo.

      10      Agenzia Dogane Ufficio delle Dogane di Trieste je zoper to sodbo vložil pritožbo, proti kateri je družba Pometon SpA vložila
         nasprotno pritožbo. V teh okoliščinah je Commissione tributaria regionale di Trieste prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno
         odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali se lahko šteje, da so s postopkom aktivnega oplemenitenja, kakršnega izvaja družba Pometon SpA, lahko kršena načela carinske
         politike Skupnosti, zlasti načela splošne in posebne protidampinške zakonodaje ter načela carinskega zakonika Skupnosti […]?
         Še zlasti, ali je treba člen 13 Uredbe ES št. 384/[96] razlagati kot splošno načelo, ki se lahko uporabi kot splošna klavzula
         pravnega reda Skupnosti, ki neposredno velja v odnosih med nacionalnimi organi in davčnimi zavezanci kot tudi v postopku odmere
         protidampinške dajatve; na primer, ali se je mogoče sklicevati na ta člen pri izvajanju carinskih kontrol, kot so opredeljene
         v členu 14 carinskega zakonika Skupnosti […]?

      2.      Ali se lahko člen 13 Uredbe ES št. 384/[96] v zvezi z izogibanjem protidampinški ureditvi v povezavi s členom 114 in naslednjimi
         carinskega zakonika Skupnosti […] v zvezi z aktivnim oplemenitenjem in s členi 202, 204, 212 in 214 v zvezi z nastankom carinskega
         dolga razlaga tako, da odmera protidampinške dajatve za določeno blago ni izključena, če je sam proizvod prej kupil subjekt
         z državljanstvom države, kjer se protidampinška dajatev ne uporablja, v državi, kjer se ta ukrep uporablja, in ga brez vsakršnih
         sprememb začasno uvozil v Skupnost v postopku aktivnega oplemenitenja, da bi ga potem spremenjenega ponovno uvozil, vendar
         le začasno in le za nekaj ur, ter ga takoj prodal isti družbi države članice Skupnosti, ki je skrbela za aktivno oplemenitenje?

      3.      Ali lahko sodišče države članice, če ni našlo kazenskih določb Skupnosti ali te ne obstajajo, uporabi pravila lastnega pravnega
         reda – ki ob izpolnitvi pogojev omogočajo razglasitev ničnosti pogodb o izročitvi v aktivno oplemenitenje in prodaji nadomestnega
         proizvoda – kakršna so členi 1343 (nedopustna podlaga), 1344 (pogodba o obidu zakona) in 1345 (nedopusten razlog) italijanskega
         civilnega zakonika ter člen 1414 in naslednji italijanskega civilnega zakonika v zvezi s pretvarjanjem, če bi bila ugotovljena
         in dokazana kršitev zgoraj navedenih načel Skupnosti?

      4.      Ali je zgoraj opisana operacija, če je bila izvedena zaradi izogibanja protidampinški dajatvi, v skladu s postopkom aktivnega
         oplemenitenja tudi iz drugih razlogov ali razlagalnih meril, ki jih bo navedlo Sodišče, ali dejansko krši carinska načela
         v zvezi z uporabo protidampinške dajatve, ki jih bo navedlo Sodišče?

      5.      Ali zadevna operacija tudi iz drugih razlogov ali razlagalnih meril, ki jih bo navedlo Sodišče, pomeni dokončen uvoz proizvoda,
         za katerega se odmeri protidampinška dajatev?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Dopustnost
      11      Družba Pometon SpA v bistvu trdi, da so predložena vprašanja nedopustna v delu, v katerem je njihov namen pridobiti od Sodišča
         pravno mnenje in ne razlage prava Skupnosti, da so predložena sodišču, ki ni pristojno za odločanje o njih, in da nacionalno
         sodišče ni navedlo predpisov prava Skupnosti, katerih razlago zahteva, niti splošnih načel, na katera se sklicuje.

      12      Te utemeljitve ni mogoče sprejeti.

      13      V skladu z ustaljeno sodno prakso se predpostavlja upoštevnost vprašanj v zvezi z razlago prava Skupnosti, ki jih je zastavilo
         nacionalno sodišče v normativnem in dejanskem okviru, ki ga opredeli na podlagi lastne odgovornosti in katerega pravilnosti
         Sodišče ne preizkuša. Zavrnitev Sodišča, da bi odločalo o predlogu za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo nacionalno
         sodišče, je mogoča samo, če je jasno, da zahtevana razlaga prava Skupnosti nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom
         spora v postopku v glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo pravnih in dejanskih elementov, ki
         so potrebni za to, da bi lahko uporabno odgovorilo na predložena vprašanja (glej v tem smislu sodbo z dne 7. junija 2007 v
         združenih zadevah Van der Weerd in drugi, od C‑222/05 do C‑225/05, ZOdl., str. I‑4233, točka 22 in navedena sodna praksa).

      14      V tem primeru ne kaže, da naj se zahtevana razlaga nikakor ne bi nanašala na razlago prava Skupnosti, tako da Sodišče ne bi
         bilo pristojno za odločanje o njej, ali da naj zahtevana razlaga očitno ne bi imela nobene zveze z resničnostjo ali predmetom
         spora v glavni stvari. Poleg tega so pravni in dejanski elementi, potrebni za to, da bi Sodišče lahko uporabno odgovorilo
         na vprašanja, ki so mu predložena, predstavljeni v predložitveni odločbi. V tej odločbi so navedena tudi besedila, katerih
         razlaga se zahteva.

      15      Vprašanja za predhodno odločanje so zato dopustna.

       Prvo in drugo vprašanje
      16      Predložitveno sodišče s prvim in drugim vprašanjem v bistvu sprašuje Sodišče, v kolikšnem obsegu se določbe člena 13 Uredbe
         št. 384/96 uporabljajo za spor, kakršen je ta, o katerem odloča.

      17      Člen 13(3) Uredbe št. 384/96 določa, da Komisija sprejme odločitev o začetku preiskave v obliki uredbe, če je dovolj dokazov
         o izogibanju protidampinškim dajatvam. Če se s to preiskavo lahko dokončno ugotovijo dejstva, ki upravičujejo razširitev uporabe
         protidampinških dajatev na uvoz podobnih izdelkov ali njihovih delov iz tretjih držav, o tej razširitvi z navadno večino odloča
         Svet na predlog Komisije.

      18      V tem primeru zadošča ugotovitev, da ni bilo nobene uredbe Komisije o začetku preiskave niti nobenega sklepa Sveta o razširitvi
         uporabe protidampinških ukrepov.

      19      Določb člena 13 Uredbe št. 384/96 torej nikakor ni mogoče uporabiti za spor v glavni stvari, ne da bi se bilo treba izreči,
         ali se je besedilo člena 13(1) v različici, ki je veljala med dejanskim stanjem v postopku v glavni stvari, nanašalo na transakcije,
         ki jih je opravljala družba Pometon SpA.

      20      Na prvo in drugo vprašanje je treba zato odgovoriti, da člena 13 Uredbe št. 384/96 ni mogoče uporabiti, če Svet na predlog
         Komisije ne sprejme sklepa o razširitvi uporabe protidampinških dajatev na uvoz podobnih izdelkov ali njihovih delov iz tretjih
         držav.

       Tretje, četrto in peto vprašanje
      21      Tretje, četrto in peto vprašanje se v bistvu nanašajo na to, ali je transakcijo, s katero družba v postopku aktivnega oplemenitenja
         uvozi blago, za katerega se uporabljajo protidampinške dajatve, ga predela v proizvod, za katerega se take dajatve ne odmerijo,
         in ga znova izvozi v povezano družbo v sosednji tretji državi, ki to blago znova izvozi v Skupnost, tako da ga proda nazaj
         prvi družbi, treba šteti za dokončen uvoz na carinsko območje Skupnosti.

      22      Postopek aktivnega oplemenitenja na podlagi člena 114 carinskega zakonika Skupnosti omogoča, da se na carinskem območju Skupnosti
         uporablja neskupnostno blago, namenjeno za ponovni izvoz s tega območja. Ta uporaba pomeni, da se na tem blagu izvedejo postopki
         „oplemenitenja“, kar pomeni zlasti predelave. Ponovno izvoženo blago se imenuje „pridobljeni proizvodi“.

      23      Ponovni izvoz blaga v obliki pridobljenih proizvodov s carinskega območja Skupnosti je pogoj za uporabo postopka aktivnega
         oplemenitenja. Ta se zato lahko zakonito uporabi samo, če je neskupnostno blago resnično namenjeno za ponovni izvoz s carinskega
         območja Skupnosti, kakor določa zgoraj navedeni člen 551(1) Uredbe št. 2454/93, v skladu s katerim mora vložnik zahtevka „dejansko
         nameravati ponovno izvoziti“ zadevno blago.

      24      Iz vseh pravil, ki sestavljajo pravno ureditev aktivnega oplemenitenja, je jasno razvidno, da je namen tega postopka oprostiti
         carinskih dajatev samo tisto blago, ki je na carinsko območje Skupnosti uvoženo zgolj začasno, da bi bilo obdelano, popravljeno
         ali predelano, in je nato ponovno izvoženo, tako da ni kaznovana gospodarska dejavnost držav Skupnosti.

      25      Iz tega nujno sledi, da bi bila praksa, kakršna je opisana v točki 8 te sodbe, pri kateri bi se blago brez resničnega namena
         ponovnega izvoza zgolj pošiljalo čez mejo in se kmalu po tem ponovno uvažalo, v nasprotju s samim ciljem postopka aktivnega
         oplemenitenja in bi ogrožala učinkovitost skupnostne ureditve.

      26      Predložitveno sodišče mora preveriti, ali gre pri dejanskem stanju, zaradi katerega je nastal spor o glavni stvari, za tako
         nepravilnost.

      27      Člen 4(3) Uredbe št. 2988/95, ki je po obsegu splošna, določa, da „[č]e se ugotovi, da so bili v nasprotju s cilji veljavne
         zakonodaje Skupnosti zaradi pridobitve neke koristi zahtevani pogoji za pridobitev koristi ustvarjeni umetno, se zato korist
         ne odobri ali pa se odvzame“.

      28      Sodišče je že razsodilo, da z obveznostjo vračila koristi, ki je bila z nepravilno prakso pridobljena neupravičeno, ni kršeno
         načelo zakonitosti. Ta obveznost namreč ne pomeni sankcije, temveč je zgolj posledica ugotovitve, da so bili zahtevani pogoji
         za pridobitev koristi na podlagi skupnostne ureditve ustvarjeni umetno, zaradi česar je pridobljena korist neupravičena, in
         je torej obveznost njenega vračila upravičena (glej v tem smislu sodbo z dne 14. decembra 2000 v zadevi Emsland-Stärke, C‑110/99,
         Recueil, str. I‑11569, točka 56).

      29      Podobno je uvoznik, ki se je nepravilno podal v postopek aktivnega oplemenitenja in ga izkoristil tako, da je umetno ustvaril
         zahtevane pogoje za njegovo uporabo, zavezan plačati dajatve na zadevne proizvode ne glede na morebitne upravne, civilne in
         kazenske sankcije, določene z nacionalno zakonodajo.

      30      Na tretje, četrto in peto vprašanje je treba zato odgovoriti, da operacija, pri kateri bi se blago po predelavi v proizvod,
         za katerega se ne odmerijo protidampinške dajatve, brez resničnega namena ponovnega izvoza zgolj poslalo čez mejo in se kmalu
         po tem ponovno uvozilo, ne more biti zakonito del postopka aktivnega oplemenitenja. Uvoznik, ki bi se nepravilno podal v ta
         postopek in bi ga izkoristil, je zavezan plačati dajatve na zadevne proizvode ne glede na morebitne upravne, civilne in kazenske
         sankcije, določene z nacionalno zakonodajo. Pristojno nacionalno sodišče mora presoditi, ali je treba zadevno operacijo v
         postopku v glavni stvari glede na zgoraj navedene preudarke šteti za nepravilno glede na pravo Skupnosti.

       Stroški
      31      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      1)      Člena 13 Uredbe Sveta (ES) št. 384/96 z dne 22. decembra 1995 o zaščiti proti dumpinškemu uvozu iz držav, ki niso članice
            Evropske skupnosti, ni mogoče uporabiti, če Svet Evropske unije na predlog Komisije Evropskih skupnosti ne sprejme sklepa
            o razširitvi uporabe protidampinških dajatev na uvoz podobnih izdelkov ali njihovih delov iz tretjih držav.
      2)      Operacija, pri kateri bi se blago po predelavi v proizvod, za katerega se ne odmerijo protidampinške dajatve, brez resničnega
            namena ponovnega izvoza zgolj poslalo čez mejo in se kmalu po tem ponovno uvozilo, ne more biti zakonito del postopka aktivnega
            oplemenitenja. Uvoznik, ki bi se nepravilno podal v ta postopek in bi ga izkoristil, je zavezan plačati dajatve na zadevne
            proizvode ne glede na morebitne upravne, civilne in kazenske sankcije, določene z nacionalno zakonodajo. Pristojno nacionalno
            sodišče mora presoditi, ali je treba zadevno operacijo v postopku v glavni stvari glede na zgoraj navedene preudarke šteti
            za nepravilno glede na pravo Skupnosti.
      Podpisi
      * Jezik postopka: italijanščina.


Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 14. julija 1994. # Milchwerke Köln/Wuppertal eG proti Hauptzollamt Köln-Rheinau. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Finanzgericht Düsseldorf - Nemčija. # Dodatni prelevmani za mleko. # Zadeva C-352/92.