Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 16. septembra 1999. # Metalmeccanica Fracasso SpA in Leitschutz Handels- und Montage GmbH proti Amt der Salzburger Landesregierung für den Bundesminister für wirtschaftliche Angelegenheiten. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesvergabeamt - Avstrija. # Zadeva C-27/98.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 16. oktobra 2014.#Welmory sp. z o.o. proti Dyrektor Izby Skarbowej w Gdańsku.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Naczelny Sąd Administracyjny.#Predhodno odločanje – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Direktiva 2006/112/ES – Člen 44 – Pojem ‚stalna poslovna enota‘ prejemnika storitve – Kraj, za katerega se šteje, da so bile storitve opravljene za davčne zavezance – Transakcija znotraj Skupnosti.#Zadeva C‑605/12.

text:
         SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 16. oktobra 2014 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Skupni sistem davka na dodano vrednost — Direktiva 2006/112/ES — Člen 44 — Pojem ‚stalna poslovna enota‘ prejemnika storitve — Kraj, za katerega se šteje, da so bile storitve opravljene za davčne zavezance — Transakcija znotraj Skupnosti“
      V zadevi C‑605/12,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Naczelny Sąd Administracyjny (Poljska) z odločbo z dne 25. oktobra 2012, ki je prispela na Sodišče 24. decembra 2012, v postopku

         Welmory sp. z o.o.

      proti

         Dyrektor Izby Skarbowej w Gdańsku,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi M. Ilešič, predsednik senata, A. Ó Caoimh, sodnik, C. Toader, sodnica, E. Jarašiūnas in C. G. Fernlund (poročevalec), sodnika,
      generalna pravobranilka: J. Kokott,
      sodni tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 6. marca 2014,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Welmory sp. z o.o. M. Gorazda, odvetnik,

               —

               za Dyrektor Izby Skarbowej w Gdańsku T. Tratkiewicz in J. Kaute, agenta,

               —

               za poljsko vlado B. Majczyna in A. Kramarczyk, agenta,

               —

               za ciprsko vlado K. Kleanthous in E. Symeonidou, agentki,

               —

               za vlado Združenega kraljestva L. Christie, agent, skupaj z O. Thomasom, barrister,

               —

               za Evropsko komisijo K. Herrmann, L. Lozano Palacios in R. Lyal, agentke,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 15. maja 2014
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 44 Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost (UL L 347, str. 1), kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 2008/8/ES z dne 12. februarja 2008 (UL L 44, str. 11, v nadaljevanju: Direktiva o DDV).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Welmory sp. z o.o. s sedežem na Poljskem (v nadaljevanju: poljska družba) in Dyrektor Izby Skarbowej w Gdańsku (direktor davčne uprave v Gdansku, v nadaljevanju: Dyrektor) glede kraja obdavčitve storitev, ki jih ta družba opravlja za družbo s sedežem gospodarske dejavnosti v drugi državi članici, z davkom na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Direktiva o DDV je v skladu s členoma 411 in 413 s 1. januarjem 2007 razveljavila in nadomestila zakonodajo Evropske unije s področja DDV, zlasti Šesto direktivo Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str. 23, v nadaljevanju: Šesta direktiva). Člen 9(1) Šeste direktive, naslovljen „Opravljanje storitev“, je določal:
               „Za kraj opravljanja storitve se šteje kraj, kjer ima izvajalec, ki opravi storitev, sedež svoje dejavnosti ali stalno poslovno enoto, iz katere opravi storitev, ali če nima takšnega sedeža ali stalne poslovne enote, kraj, kjer ima stalno prebivališče ali običajno prebiva.“

               4

               Člen 43 Direktive 2006/112, ki je bil v njenem poglavju 3, naslovljen „Kraj opravljanja storitev“, je do 31. decembra 2009 določal:
               „Kraj opravljanja storitve je kraj, kjer ima izvajalec, ki opravi storitev, sedež svoje dejavnosti ali stalno poslovno enoto, iz katere opravi storitev, ali če nima takšnega sedeža ali stalne poslovne enote, kraj, kjer ima stalno prebivališče ali kjer običajno prebiva.“

               5

               Direktiva 2008/8 je z učinkom od 1. januarja 2010 nadomestila člene od 43 do 59, ki so bili v navedenem poglavju Direktive 2006/112.

               6

               Člen 44 Direktive o DDV določa:
               „Kraj opravljanja storitev je za davčnega zavezanca, ki deluje kot tak, kraj, kjer ima sedež svoje dejavnosti. Če so te storitve opravljene stalni poslovni enoti davčnega zavezanca v kraju, ki ni kraj, v katerem ima sedež svoje dejavnosti, je kraj opravljanja teh storitev kraj, kjer ima stalno poslovno enoto. Če takega sedeža ali take stalne poslovne enote ni, je kraj opravljanja storitev kraj, kjer ima davčni zavezanec, ki prejme te storitve, stalno prebivališče ali kjer običajno prebiva.“

               7

               V uvodni izjavi 4 Izvedbene uredbe Sveta (EU) št. 282/2011 z dne 15. marca 2011 o določitvi izvedbenih ukrepov za Direktivo 2006/112/ES o skupnem sistemu davka na dodano vrednost (UL L 77, str. 1, v nadaljevanju: izvedbena uredba), ki se uporablja od 1. julija 2011, je navedeno:
               „Cilj te uredbe je zagotoviti bolj enotno uporabo sedanjega sistema DDV z določitvijo pravil izvajanja Direktive 2006/112/ES, zlasti glede davčnih zavezancev, dobav blaga in opravljanja storitev ter kraja obdavčljivih transakcij. […]“

               8

               V uvodni izjavi 14 izvedbene uredbe je navedeno:
               „Za zagotovitev enotne uporabe pravil v zvezi s krajem obdavčljivih transakcij je treba pojasniti pojme, kot so kraj, v katerem ima davčni zavezanec sedež dejavnosti, stalna poslovna enota, stalno prebivališče ali običajno prebivališče. Ob upoštevanju prakse Sodišča [Evropske unije] je treba z uporabo kar se da jasnih in objektivnih meril omogočati lažjo dejansko uporabo teh pojmov.“

               9

               Člen 11(1) izvedbene uredbe določa:
               „Za uporabo člena 44 Direktive [o DDV] je ‚stalna poslovna enota‘ vsaka enota, ki ni sedež dejavnosti […] z dovolj stalnimi in ustrezno strukturiranimi človeškimi in tehničnimi viri, da lahko prejme in uporabi storitve, ki so opravljene za lastne potrebe navedene poslovne enote.“

         Poljsko pravo

               10

               Zakon o davku na dodano vrednost (Ustawa o podatku od towarów i usług) z dne 11. marca 2004 (Dz. U. št. 54, poz. 535) v različici, ki je veljala od 1. januarja 2010 do 30. junija 2011 (v nadaljevanju: zakon o DDV), se uporablja v zadevi v glavni stvari.

               11

               Člen 19(1) in (4) zakona o DDV določa:
               „1.   Davčna obveznost nastane ob dobavi blaga, ali ko so storitve opravljene, razen v primerih iz odstavkov od 2 do 21 in členov 14(6), 20 in 21(1).
               […]
               4.   Če je treba dobavo blaga ali opravljanje storitev potrditi z računom, davčna obveznost nastane ob izdaji računa, vendar najpozneje 7. dan od dneva dobave blaga, ali ko so bile storitve opravljene.“

               12

               Člen 28b(1) in (2) tega zakona določa:
               „1.   Kraj opravljanja storitev je pri opravljanju storitev za davčnega zavezanca kraj, kjer ima prejemnik storitev, ki je davčni zavezanec, sedež ali stalno prebivališče, brez poseganja v odstavke od 2 do 4 ter člene 28e, 28f(1), 28g(1), 28i, 28j in 28n.
               2.   Če so te storitve opravljene stalni poslovni enoti davčnega zavezanca v kraju, ki ni kraj, v katerem ima sedež ali stalno prebivališče, je kraj opravljanja teh storitev kraj, kjer je stalna poslovna enota.“

         Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

               13

               Družba Welmory LTD s sedežem v Nikoziji (Ciper, v nadaljevanju: ciprska družba) organizira prodaje na dražbi na spletni prodajni platformi. V ta namen prodaja sklope bids (ponudbe), to pomeni bone, ki dajejo pravico do oddaje ponudbe za nakup izdelkov, danih na dražbo s ponudbo cene, ki je višja od zadnje predlagane cene.

               14

               Iz spisa, predloženega Sodišču, je razvidno, da je ciprska družba 2. aprila 2009 sklenila pogodbo o sodelovanju s poljsko družbo, v skladu s katero se je prva zavezala, da bo za drugo opravljala storitev dajanja na voljo spletne strani za prodajo na dražbi pod imenom domene www.za10groszy.pl, ki vključuje tudi opravljanje storitev, povezanih, prvič, z zakupom strežnikov, ki so nujni za delovanje spletnega mesta, in drugič, s predstavitvijo proizvodov, ki se prodajajo na dražbi. Poljska družba pa se je zavezala, da bo na tej strani v glavnem prodajala izdelke.

               15

               Postopek prodaje je naslednji. Najprej stranka pri ciprski družbi kupi neko število „bids“ na prodajni spletni strani. Ti nato dajo stranki pravico, da se udeleži prodaje izdelkov, ki jih poljska družba na isti strani ponudi v prodajo na dražbi, in da poda ponudbo za nakup enega od teh izdelkov. Drugače od klasičnega sistema prodaje na dražbi se stranka, ki želi ponuditi več, ne sme le zavezati k plačilu višjega zneska od zadnjega ponujenega, ampak mora v ta namen „unovčiti“„bids“. Nazadnje, izdelek se dodeli stranki, ki je s svojimi „bids“ ponudila najvišjo ceno za njegovo pridobitev.

               16

               Prav tako je iz spisa, predloženega Sodišču, razvidno, da vir dohodka poljske družbe izvira, prvič, iz prodajne cene, prejete v okviru spletnih prodaj na dražbi, in drugič, iz plačila, ki ga prejme ciprska družba, ki ustreza delu prometa od prodaje „bids“, ki so jih uporabile stranke na Poljskem za oddajo ponudbe na dražbi.

               17

               Ciprska družba je 19. aprila 2010 pridobila 100‑odstotni lastniški kapital poljske družbe.

               18

               Za obdobje med januarjem in aprilom 2010, pred to pridobitvijo, je poljska družba izdala štiri račune v zvezi z opravljanjem storitev za ciprsko družbo (oglaševanje, oskrba, pridobivanje informacij in obdelava podatkov).

               19

               Glede na to, da so bile te storitve opravljene na sedežu ciprske družbe in da bi morale biti zato predmet DDV na Cipru, poljska družba ob navedbi, da bi moral ta davek plačati prejemnik teh storitev, ni zaračunala DDV.

               20

               Dyrektor pa je menil, da gre za storitve, opravljene v stalni poslovni enoti ciprske družbe na poljskem ozemlju in da bi jih bilo treba zato obdavčiti na Poljskem po 22‑odstotni splošni stopnji v skladu s členom 28b(2) zakona o DDV.

               21

               Poljska družba je pri Wojewódzki Sąd Administracyjny w Gdańsku (vojvodsko upravno sodišče v Gdansku) vložila tožbo za razveljavitev odločbe Dyrektor, pri čemer trdi, da neodvisni gospodarski subjekt, ki opravlja samostojno dejavnost in je davčni zavezanec za DDV, ne more biti stalna poslovna enota drugega davčnega zavezanca.

               22

               Wojewódzki Sąd Administracyjny w Gdańsku je to tožbo zavrnilo med drugim ob upoštevanju posebnosti storitev, ki jih ciprska družba opravlja na poljskem ozemlju. Menilo je, da ta družba za to, da bi se štelo, da ima stalno poslovno enoto na poljskem ozemlju, tam ne potrebuje niti stalnih materialnih in človeških virov v klasičnem smislu, niti ji ni treba neposredno uporabljati poslopij na tem ozemlju ali zaposlovati osebja.

               23

               Wojewódzki Sąd Administracyjny w Gdańsku je menilo, da so dejavnosti teh dveh družb z ekonomskega vidika oblikovale neločljivo celoto, saj naj bi bilo cilj njunih skupnih dejavnosti na Poljskem mogoče doseči le z medsebojnim sodelovanjem.

               24

               Wojewódzki Sąd Administracyjny w Gdańsku je v utemeljitev svoje odločbe menilo, da je ciprska družba na poljskem ozemlju uporabljala tehnične in človeške vire poljske družbe, tako da bi bilo treba slednjo obravnavati kot stalno poslovno enoto ciprske družbe na Poljskem. Zato je menilo, da so se storitve, ki jih je poljska družba opravljala za ciprsko družbo, opravljale za stalno poslovno enoto zadnjenavedene na Poljskem in so bile zato obdavčljive na ozemlju te države članice.

               25

               Poljska družba je zoper sodbo Wojewódzki Sąd Administracyjny w Gdańsku vložila kasacijsko pritožbo pri Naczelny Sąd Administracyjny (vrhovno upravno sodišče).

               26

               Predložitveno sodišče si v zvezi s posebnostjo zadeve, ki jo obravnava, postavlja vprašanje, ali je mogoče člen 44 Direktive o DDV razlagati tako, da je kraj obdavčitve opravljanja storitev na Poljskem, če poljska družba storitve opravlja za drugo družbo s sedežem na Cipru, če sta družbi neodvisni druga od druge v smislu kapitala in če ciprska družba svojo gospodarsko dejavnost opravlja z uporabo infrastrukture poljske družbe.

               27

               Predložitveno sodišče opozarja, da se sodna praksa Sodišča na področju pojma stalne poslovne enote nanaša na primere, ki se s pravnega in dejanskega vidika razlikujejo od zadevnega položaja v zadevi, ki jo obravnava.

               28

               Ta zadeva naj bi se nanašala na položaj, v katerem sta bili, v času dejanskega stanja, obe družbi neodvisni druga od druge. Poleg tega naj bi se sodna praksa Sodišča nanašala na položaj, v katerem je kraj stalne poslovne enote določen glede na ponudnika storitev, in tudi na položaj, v katerem je stalna poslovna enota določena glede na storitve, ki se opravljajo za tretje osebe, to pomeni za končnega potrošnika.

               29

               V teh okoliščinah je Naczelny Sąd Administracyjny prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „Ali je za obdavčitev storitev, ki jih [poljska] družba s sedežem na Poljskem opravi za [ciprsko] družbo s sedežem v drugi državi članici Unije, če [ciprska] družba pri opravljanju svoje dejavnosti uporablja infrastrukturo [poljske] družbe, sedež ‚stalne poslovne enote‘ v smislu člena 44 Direktive [o DDV] tam, kjer ima sedež [poljska] družba?“

         Vprašanje za predhodno odločanje

         Uvodne ugotovitve

               30

               Več strank v postopku je zatrjevalo, da vprašanje, ki se postavlja v sporu o glavni stvari, ni vprašanje, ali so storitve, ki jih poljska družba opravlja za ciprsko družbo, storitve, ki se opravljajo za stalno poslovno enoto zadnjenavedene na Poljskem, ampak v kateri državi, na Poljskem ali na Cipru, morajo biti „bids“, ki jih je ciprska družba prodala strankam na Poljskem, predmet DDV.

               31

               Poljska vlada poleg tega trdi, da davčna osnova za blago, ki ga je poljska družba prodala na dražbi na prodajni spletni strani ciprske družbe, morebiti ni bila pravilno ocenjena. Ta vlada si postavlja vprašanje, ali ne bi morala biti v skladu s členom 73 Direktive o DDV davčna osnova, ki jo je dolžna navesti poljska družba, sestavljena iz, prvič, cene blaga, prodanega na dražbi, in drugič, plačila, ki ga je prejela ciprska družba, ki ustreza delu prometa od prodaje „bids“, ki so jih uporabile stranke na Poljskem pri prodaji na dražbi.

               32

               Pojasniti pa je treba, da se predmet vprašanja za predhodno odločanje v bistvu nanaša na kraj obdavčitve storitev, ki jih poljska družba opravlja za ciprsko družbo, in tako na razlago člena 44 Direktive o DDV, in ne na kraj obdavčitve „bids“ ali na določitev davčne osnove blaga, ki ga je poljska družba prodala na dražbi.

               33

               V skladu s sodno prakso Sodišča v okviru sodelovanja med njim in nacionalnimi sodišči, kot ga določa člen 267 PDEU, le nacionalno sodišče, ki odloča v sporu in je pristojno za izdajo sodne odločbe, glede na posebnosti spora, ki poteka pred njim, presoja tako o nujnosti sprejetja predhodne odločbe, da bo lahko izdalo sodbo, kot upoštevnosti vprašanj, ki jih postavi Sodišču. Možnost določati vprašanja, ki jih je treba predložiti Sodišču, ima torej le nacionalno sodišče, stranke iz postopka v glavni stvari pa njihove vsebine ne morejo spremeniti (glej zlasti sodbo Danske Svineproducenter, C‑316/10, EU:C:2011:863, točka 32 in navedena sodna praksa).

               34

               Poleg tega sprememba vsebine vprašanj za predhodno odločanje ali odgovor na dopolnilna vprašanja strank ne bi bila v skladu z obveznostjo Sodišča, da vladam držav članic in zainteresiranim strankam omogoči, da v skladu s členom 23 Statuta Sodišča Evropske unije predložijo izjave, glede na to, da so na podlagi te določbe zainteresirane osebe obveščene le o predložitvenih odločbah (glej v tem smislu sodbo Danske Svineproducenter, EU:C:2011:863, točka 33 in navedeno sodno prakso).

               35

               Zato je treba v tej zadevi odgovoriti le na vprašanje predložitvenega sodišča, ki se nanaša na določitev kraja obdavčitve storitev, ki jih poljska družba opravlja za ciprsko družbo.

         Odgovor Sodišča

               36

               Predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, pod katerimi pogoji je treba za določitev kraja obdavčitve teh storitev za prvega davčnega zavezanca s sedežem gospodarske dejavnosti v državi članici, za katerega storitve opravlja drugi davčni zavezanec s sedežem v drugi državi članici, šteti, da ima v tej drugi državi članici „stalno poslovno enoto“ v smislu člena 44 Direktive o DDV.

               37

               V Direktivi o DDV je tako kot v Šesti direktivi, ki jo je prva nadomestila, naslov V, ki se nanaša na kraj obdavčljivih transakcij. Poglavje 3 pod tem naslovom se nanaša na kraj opravljanja storitev, njegova oddelka 2 in 3 pa določata splošna pravila za določanje kraja obdavčitve take storitve in posebne določbe v zvezi z opravljanjem posebnih storitev.

               38

               Členi od 44 do 59b Direktive o DDV tako kot člen 9 Šeste direktive zajemajo pravila, ki določajo kraj, ki je davčno upoštevna navezna okoliščina. Čeprav je člen 9(1) Šeste direktive glede tega določal splošna pravila, so taka pravila določena tudi v členih 44 in 45 Direktive o DDV. Poleg tega je v členih od 46 do 59b zadnje direktive tako kot v členu 9(2) in (3) Šeste direktive navedeno število posebnih davčno upoštevnih naveznih okoliščin.

               39

               Postopek v glavni stvari pa se nanaša na razlago člena 44 Direktive o DDV, v skladu s katerim je kraj storitev, ki se opravljajo za davčne zavezance, določen ne več glede na ponudnika storitev, ki je davčni zavezanec, ampak glede na prejemnika storitev, ki je davčni zavezanec.

               40

               Zato se postavlja vprašanje, ali sodna praksa Sodišča v povezavi z razlago člena 9(1) Šeste direktive glede na spremembe na področju člena 44 Direktive o DDV ostaja upoštevna.

               41

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da je treba pri razlagi določbe prava Unije upoštevati ne le njeno besedilo, ampak tudi sobesedilo in cilj, ki ga uresničuje ureditev, katere del je (sodba ADV Allround, C‑218/10, EU:C:2012:35, točka 26 in navedena sodna praksa).

               42

               V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča je cilj določb, ki določajo kraj, ki je davčno upoštevna navezna okoliščina za opravljanje storitev, izogibanje, prvič, sporom glede pristojnosti, ki lahko pripeljejo do dvojnega obdavčevanja, in drugič, neobdavčenju prihodkov (glej v tem smislu sodbo ADV Allround, EU:C:2012:35, točka 27 in navedena sodna praksa).

               43

               Opozoriti je treba, da je besedilo člena 44 Direktive o DDV podobno besedilu člena 9(1) Šeste direktive. Poleg tega sta člen 44 Direktive o DDV in člen 9(1) Šeste direktive določbi, ki določata kraj, ki je davčno upoštevna navezna okoliščina za opravljanje storitev, in sledita istemu cilju, tako da je mogoče sodno prakso Sodišča glede razlage člena 9(1) Šeste direktive načeloma smiselno uporabiti za razlago člena 44 Direktive o DDV.

               44

               Ta ugotovitev je podprta z izvedbeno uredbo, katere cilj je v skladu z njeno uvodno izjavo 4 zagotoviti enotnejšo uporabo sistema DDV s sprejetjem izvedbenih določb Direktive o DDV, predvsem kar zadeva davčne zavezance, dobave blaga in storitev ter kraj obdavčljivih transakcij.

               45

               Iz uvodne izjave 14 te uredbe je razvidno, da je bila volja zakonodajalca Unije pojasniti nekatere pojme, potrebne za opredelitev meril glede kraja obdavčljivih transakcij, ob upoštevanju sodne prakse Sodišča na tem področju.

               46

               V tem obsegu, čeprav navedena uredba v času dejanskega stanja iz postopka v glavni stvari še ni veljala, jo je treba v zvezi s tem kljub temu upoštevati.

               47

               Iz tega sledi, da sta sodna praksa Sodišča v zvezi s členom 9(1) Šeste direktive in izvedbena uredba upoštevni za odgovor na vprašanje predložitvenega sodišča.

               48

               Vprašanje, ki se postavlja v okviru zadeve v glavni stvari, je vprašanje določitve kraja opravljanja storitev, ki jih poljska družba opravlja za ciprsko družbo, in, natančneje, opredelitev meril, namenjenih ugotovitvi, ali ima zadnjenavedena stalno poslovno enoto na Poljskem.

               49

               V skladu s členom 44 Direktive o DDV je kraj storitev, ki se opravljajo za davčnega zavezanca kot takega, kraj, kjer ima davčni zavezanec sedež svoje gospodarske dejavnosti. Če pa so te storitve opravljene na stalni poslovni enoti davčnega zavezanca v kraju, ki ni kraj, v katerem ima sedež svoje dejavnosti, je kraj opravljanja teh storitev kraj stalne poslovne enote. Če takega sedeža ali take stalne poslovne enote ni, je kraj opravljanja storitev kraj, kjer ima davčni zavezanec, ki prejme te storitve, stalno prebivališče ali kjer običajno prebiva.

               50

               V tem okviru je treba opozoriti, kot je razvidno iz točke 42 te sodbe, da je določba, kot je člen 44 Direktive o DDV, pravilo, ki določa kraj obdavčitve opravljanja storitev, pri čemer določa kraj davčno upoštevne navezne okoliščine in tako razmejuje pristojnosti držav članic.

               51

               V ta namen naj bi bila z navedeno določbo uvedena razumna razdelitev posamičnih področij uporabe nacionalnih zakonodaj na področju DDV s tem, da se enotno določi navezna okoliščina za določitev kraja opravljanja storitev.

               52

               Zato je treba, prvič, določiti primarno navezno okoliščino za določitev kraja opravljanja storitev, in drugič, pojasniti merila, ki morajo biti izpolnjena, da bi bilo mogoče šteti, da ima prejemnik storitev, ki je davčni zavezanec, kot je ta v zadevi v glavni stvari, ki ima sedež v državi članici, stalno poslovno enoto v državi članici, ki ni država, v kateri ima svoj sedež.

         Primarna navezna okoliščina

               53

               Iz ustaljene sodne prakse Sodišča v zvezi s členom 9 Šeste direktive je razvidno, da je z davčnega vidika najkoristnejša in zato primarna navezna okoliščina za določitev kraja storitev sedež gospodarske dejavnosti davčnega zavezanca. Upoštevanje druge poslovne enote je mogoče le v primeru, če ta sedež ne vodi do razumne rešitve ali ustvarja spor z drugo državo članico (glej zlasti sodbe Berkholz, 168/84, EU:C:1985:299, točka 17; Faaborg-Gelting Linien, C‑231/94, EU:C:1996:184, točka 16, in ARO Lease, C‑190/95, EU:C:1997:374, točka 15).

               54

               Ta razlaga velja tudi v okviru člena 44 Direktive o DDV.

               55

               Kot v času veljavnosti Šeste direktive se je namreč zdelo, da je sedež gospodarske dejavnosti kot primarna navezna okoliščina objektivno, enostavno in praktično merilo, ki zagotavlja veliko pravno varnost, saj ga je lažje preveriti kot na primer obstoj stalne poslovne enote. Poleg tega domneva, da se storitve opravljajo v kraju, kjer ima prejemnik, ki je davčni zavezanec, sedež svoje gospodarske dejavnosti, omogoča, da se pristojni organi držav članic in ponudniki storitev izognejo zapletenim raziskavam, da bi določili davčno upoštevno navezno okoliščino.

               56

               Poleg tega je sedež gospodarske dejavnosti naveden v prvem stavku člena 44 Direktive o DDV, medtem ko je stalna poslovna enota navedena šele v naslednjem stavku. Slednje, uvedene z veznikom in členom „če [pa]“, ni mogoče razumeti drugače, kot da pomeni izjemo od splošnega pravila, določenega v prejšnjem stavku.

         Pojem stalne poslovne enote

               57

               Opozoriti je treba, kot je razvidno iz točke 39 te sodbe, da v okviru člena 44 Direktive o DDV kraj opravljanja storitev ni več določen glede na ponudnika storitev, ki je davčni zavezanec, ampak glede na njihovega prejemnika, ki je davčni zavezanec. Zato je treba kraj stalne poslovne enote opredeliti glede na prejemnika, ki je davčni zavezanec.

               58

               Iz sodne prakse Sodišča na tem področju (glej zlasti sodbo Planzer Luxembourg, C‑73/06, EU:C:2007:397, točka 54 in navedena sodna praksa), ki se neposredno odraža v členu 11 izvedbene uredbe, je mogoče izpeljati, da mora imeti stalna poslovna enota zadostno stopnjo stalnosti in ustrezno strukturo v smislu človeških in tehničnih virov, ki ji omogočajo prejemanje in uporabljanje storitev, ki se opravljajo za lastne potrebe te poslovne enote.

               59

               Zato da bi v okoliščinah, kot so te v zadevi v glavni stvari, štelo, da ima ciprska družba stalno poslovno enoto v smislu člena 44 Direktive o DDV, mora imeti na Poljskem vsaj strukturo z zadostno stopnjo stalnosti in ustrezno organizacijo v smislu človeških in tehničnih virov, ki bi ji omogočala na Poljskem prejemati storitve, ki jih zanjo opravlja poljska družba, in jih uporabljati za svojo gospodarsko dejavnost, in sicer upravljanje zadevnega sistema elektronske prodaje na dražbi ter izdajanje in prodajo „bids“.

               60

               Dejstvo, da bi bilo gospodarsko dejavnost, kot je ta, ki jo opravlja ciprska družba iz postopka v glavni stvari, ki vključuje upravljanje sistema elektronskih prodaj na dražbi, ki zajema, prvič, dajanje poljski družbi na voljo spletne strani za prodajo na dražbi, in drugič, izdajo in prodajo „bids“ strankam na Poljskem, mogoče opravljati brez zahteve po učinkoviti organizaciji v smislu človeških in tehničnih virov na poljskem ozemlju, ni odločilno. Kljub njeni posebni naravi je za tako gospodarsko dejavnost nujna vsaj ustrezna struktura, zlasti v smislu človeških in tehničnih virov, kot so računalniška oprema, strežniki in ustrezna programska oprema.

               61

               Poljska družba je v pisnih stališčih in na obravnavi zatrjevala, da infrastruktura, ki jo je dala na voljo ciprski družbi, slednji ne omogoča, da bi za svojo gospodarsko dejavnost prejemala in uporabljala storitve, ki jih za njo opravlja poljska družba. Ta meni, da so človeški in tehnični viri za gospodarsko dejavnost, ki jo opravlja ciprska družba, kot so računalniški strežniki, programska oprema, informacijske storitve ter sistem za sklepanje pogodb s potrošniki in za prejemanje dohodkov od njih, zunaj poljskega ozemlja. Te dejanske okoliščine naj v okviru postopka v glavni stvari ne bi bile preverjene.

               62

               Izključno pristojnost za preverjanje takih elementov pa ima nacionalno sodišče, da bi presodilo, ali ima ciprska družba na Poljskem potrebne človeške in tehnične vire, ki ji omogočajo prejemanje storitev, ki jih opravlja poljska družba, in njihovo uporabo za upravljanje in vzdrževanje spletne strani za prodajo na dražbi ter za izdajanje in trženje „bids“.

               63

               Če bi se dejanski elementi, ki jih navaja poljska družba, izkazali za resnične, bi moralo predložitveno sodišče tako ugotoviti, da ciprska družba na Poljskem nima stalne poslovne enote, saj nima potrebne infrastrukture, ki bi ji omogočila prejemanje storitev, ki jih opravlja poljska družba, in jih uporabljati za svojo gospodarsko dejavnost.

               64

               Okoliščina, da gospodarska dejavnost obeh družb, povezanih s pogodbo o sodelovanju, oblikuje ekonomsko celoto in da imajo korist od njunih rezultatov v bistvu potrošniki na Poljskem, ni upoštevna za odločitev, ali ima ciprska družba stalno poslovno enoto na Poljskem. Kot so pravilno poudarile poljska družba, ciprska vlada in Evropska komisija, je treba namreč storitve, ki jih poljska družba opravlja za ciprsko družbo, razlikovati od storitev, ki jih zadnjenavedena opravlja za potrošnike na Poljskem. Gre za različne storitve, ki so predmet različnih sistemov DDV.

               65

               Glede na vse zgoraj navedeno je treba na vprašanje za predhodno odločanje odgovoriti, da je treba za prvega davčnega zavezanca s sedežem gospodarske dejavnosti v državi članici, za katerega storitve opravlja drugi davčni zavezanec s sedežem v drugi državi članici, šteti, da ima – za določitev kraja obdavčitve teh storitev – v tej drugi državi članici „stalno poslovno enoto“ v smislu člena 44 Direktive o DDV, če ima ta poslovna enota zadostno stopnjo stalnosti in ustrezno strukturo v smislu človeških in tehničnih virov, ki mu omogoča prejemati storitve in jih uporabljati za svojo gospodarsko dejavnost, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

         Stroški

               66

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

                     Za prvega davčnega zavezanca s sedežem gospodarske dejavnosti v državi članici, za katerega storitve opravlja drugi davčni zavezanec s sedežem v drugi državi članici, je treba šteti, da ima – za določitev kraja obdavčitve teh storitev – v tej drugi državi članici „stalno poslovno enoto“ v smislu člena 44 Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost, kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 2008/8/ES z dne 12. februarja 2008, če ima ta poslovna enota zadostno stopnjo stalnosti in ima ustrezno strukturo v smislu človeških in tehničnih virov, ki mu omogoča prejemati storitve in jih uporabljati za svojo gospodarsko dejavnost, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: poljščina.


title: Sodba Sodišča z dne 11. julija 2002. # Mary Carpenter proti Secretary of State for the Home Department. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Immigration Appeal Tribunal - Združeno kraljestvo. # Prosto opravljanje storitev. # Zadeva C-60/00.

text:
      SODBA SODIŠČA
      z dne 11. julija 2002(*)

      „Svobodno opravljanje storitev ─ Člen 49 ES ─ Direktiva 73/148/EGS ─ Državljan ene države članice, ki ima sedež v tej državi in ki ponuja storitve osebam s sedežem v drugih državah članicah
         ─ Pravica do prebivanja zakonca, ki je državljan tretje države, v navedeni državi članici“

      V zadevi C‑60/00,
      katere predmet je predlog Immigration Appeal tribunal (Združeno kraljestvo), naslovljen na Sodišče, naj na podlagi člena 234
         ES v postopku v glavni stvari, ki poteka med

      Mary Carpenter
      in
      Secretary of State for the Home Department,

      sprejme predhodno odločbo o razlagi člena 49 ES in Direktive Sveta 73/148/EGS z dne 21. maja 1973 o odpravi omejitev gibanja
         in bivanja v Skupnosti za državljane držav članic v zvezi z ustanavljanjem in opravljanjem storitev (UL L 172, str. 14),

      SODIŠČE,
      v sestavi G. C. Rodríguez Iglesias, predsednik, N. Colneric, predsednica senata, in S. Von bahr, predsednik senata, C. Gulmann,
         D. A. O. Edward, J.‑P. Puissochet, M. Wathelet, R. Schintgen in J. N. Cunha Rodrigues (poročevalec), sodniki,

      generalna pravobranilka: C. Stix‑Hackl,
      sodni tajnik: H. A. Rühl, glavni administrator,
      ob upoštevanju pisnih stališč, ki so jih predložili:
      –        za M. Carpenter J. Walsch, barrister, po pooblastilu J. Wymana, solicitor,
      –        za vlado Združenega kraljestva G. Amodeo, zastopnica, skupaj z D. Wyattom, QC,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti N. Yerrell, zastopnica,
      na podlagi poročila za obravnavo,
      po predstavitvi ustnih stališč, ki so jih na obravnavi 29. maja 2001 podali M. Carpenter, ki jo je zastopal J. Walsch, vlada
         Združenega kraljestva, ki jo je zastopala R. Magrill, zastopnica, skupaj z D. Wyattom, in Komisija, ki sta jo zastopali N.
         Yerrel in H. Michard, zastopnici,

      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 13. septembra 2001
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        S sklepom z dne 16. decembra 1999, ki je prispel na Sodišče 21. februarja 2000, je Immigration Appeal Tribunal na podlagi
         člena 234 ES predložilo vprašanje za predhodno odločanje o razlagi člena 49 ES in Direktive Sveta 73/148/EGS z dne 21. maja 1973
         o odpravi omejitev gibanja in bivanja v Skupnosti za državljane držav članic v zvezi z ustanavljanjem in opravljanjem storitev
         (UL L 172, str. 14; v nadaljevanju: Direktiva).

      2        To vprašanje je bilo postavljeno v okviru spora med M. Carpenter, filipinsko državljanko, in Secetary of State for the Home
         Department (v nadaljevanju: Secretary of State) zaradi njene pravice do prebivanja v Združenem kraljestvu.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        V členu 49, prvi odstavek, ES je določeno:

      „V okviru določb, navedenih v nadaljevanju, se omejitve svobode opravljanja storitev v Skupnosti prepovejo za državljane držav
         članic, ki imajo sedež v eni od držav Skupnosti, vendar ne v državi osebe, ki so ji storitve namenjene.“

      4        V prvi uvodni izjavi Direktive je določeno:

      „ker ima prosti pretok ljudi, kakor je zagotovljen v Pogodbi in Splošnih programih za odpravo omejitev svobode ustanavljanja
         in svobode opravljanja storitev, za posledico odpravo omejitev gibanja in bivanja v Skupnosti za državljane držav članic,
         ki se želijo ustanoviti ali opravljati storitve na ozemlju druge države članice“.

      5        V členu 1(1) Direktive je določeno:

      „Države članice v skladu z določbami te direktive odpravijo omejitve gibanja in prebivanja za:
      (a)       državljane države članice, ki imajo sedež ali želijo imeti sedež v drugi državi članici, da bi opravljali dejavnost kot samozaposlene
         osebe, ali ki želijo opravljati storitve v tej državi;

      (b)       državljane držav članic, ki želijo iti v drugo državo članico kot uporabniki storitev;
      (c)       zakonce in otroke teh državljanov, mlajše od enaindvajset let, ne glede na njihovo državljanstvo;
      (d)       sorodnike, v naraščajoči in padajoči liniji, teh državljanov ter zakonce teh državljanov, ki jih državljan vzdržuje, ne glede
         na njihovo državljanstvo.“

      6        V členu 4(2), prvi pododstavek, Direktive je določeno:

      „Pravica do [pre]bivanja za osebe, ki opravljajo in uporabljajo storitve, velja za enak čas kakor obdobje opravljanja in uporabe
         storitev.“

       Nacionalna ureditev
      7        V Immigration Act 1971 (zakon o priseljevanju iz leta 1971) in United Kingdom Immigration Rules (House of Commons Paper 395)
         (pravila o priseljevanju, ki jih je sprejel parlament Združenega kraljestva leta 1994; v nadaljevanju: Immigration Rules)
         je določeno, da lahko praviloma oseba, ki nima britanskega državljanstva, vstopi ali biva v Združenem kraljestvu le, če je
         za to pridobila dovoljenje. Takšni dovoljenji se imenujeta „dovoljenje za vstop“ in „dovoljenje za prebivanje“.

      8        V členu 7(1) Immigration Act 1988 (zakon o priseljevanju iz leta 1988) je določeno:

      „Osebi v skladu z [Immigration Act 1971] ni treba pridobiti dovoljenja za vstop v Združeno kraljestvo ali za prebivanje v
         njem, če je do tega upravičena na podlagi določbe prava Skupnosti, na katero se lahko neposredno sklicuje, ali člena 2(2)
         European Communities Act 1972 [zakon o Evropskih skupnostih iz leta 1972].“

      9        V točki 281 Immigration rules so našteti pogoji za pridobitev dovoljenja za vstop v Združeno kraljestvo kot zakonec osebe,
         ki se nahaja in prebiva v Združenem kraljestvu. V prvem odstavku, točka (vi), je določeno, da mora prosilec imeti veljavno
         odobritev za vstop kot zakonec („entry clearance“), ki jo je izdalo Združeno kraljestvo. Vendar pa lahko oseba, ki se nahaja
         v Združenem kraljestvu in ki ima pravico do vstopa ali prebivanja iz drugega naslova, preide v kategorijo zakoncev, če izpolnjuje
         pogoje iz točke 284 Immigration Rules.

      10      V točki 284 Immigration Rules so določeni pogoji za podaljšanje pravice do prebivanja v Združenem kraljestvu kot zakonec osebe,
         ki se nahaja in prebiva v Združenem kraljestvu. V podtočki (i) je določeno, da mora imeti prosilec omejeno dovoljenje za prebivanje
         v Združenem kraljestvu – ki vključuje tudi dovoljenje za vstop – v podtočki (iv) pa, da prosilec ni smel prebivati v nasprotju
         z zakoni o priseljevanju.

      11      V členu 3(5)(a) Immigration Act 1971 so določena splošna pravila glede izgona („deportation“) iz Združenega kraljestva. V
         njih je določeno:

      „Osebo, ki ni britanski državljan, se lahko izžene iz Združenega kraljestva,
      (a)      če ima omejeno dovoljenje za vstop ali prebivanje na ozemlju in ne upošteva pogoja, določenega v dovoljenju, ali prekorači
         čas bivanja, določen v dovoljenju [...]“

      12      Secretary of State mora v zvezi z izgonom zakoncev britanskih državljanov v skladu s točko 364 Immigration Rules upoštevati
         posebne okoliščine vsakega primera, preden odloči o izgonu. Vendar so v splošni politični deklaraciji (DP 3/96) opredeljene
         okoliščine, v katerih lahko Secretary of State načeloma dovoli prebivanje zakoncev, ki se jih sme izgnati ali ki nezakonito
         prebivajo. V točki 5 te deklaracije je kot splošno pravilo določeno, da izgon običajno ni mogoč, če je zadevna oseba v veljavni
         in trajni zakonski zvezi z osebo, ki prebiva v Združenem kraljestvu, in če sta zakonca živela skupaj v Združenem kraljestvu
         nepretrgoma od poroke vsaj dve leti pred uvedbo postopka za izgon. V deklaraciji je dodano, da ni mogoče razumno pričakovati,
         da bo oseba, ki prebiva v Združenem kraljestvu, spremljala svojega zakonca v primeru njegovega izgona.

       Spor o glavni stvari
      13      M. Carpenter, filipinska državljanka, je 18. septembra 1994 dobila dovoljenje za vstop v Združeno kraljestvo kot obiskovalka
         („visitor“) za obdobje šestih mesecev. V Združenem kraljestvu je ostala tudi po izteku tega obdobja in ni vložila prošnje
         za podaljšanje svojega dovoljenja za prebivanje. Poročila se je 22. maja 1996 s Petrom Carpenterjem, britanskim državljanom.

      14      Iz predložitvenega sklepa izhaja, da vodi P. Carpenter podjetje, ki prodaja oglasni prostor v zdravniških in znanstvenih revijah
         in ki urednikom teh revij ponuja različne storitve na področju upravljanja in založništva. To podjetje ima sedež v Združenem
         kraljestvu, kjer imajo sedež tudi uredniki revij, v katerih prodaja oglasni prostor. Večji del svoje dejavnosti opravlja z
         oglaševalci, ki imajo sedež v drugih državah članicah Evropske skupnosti. P. Carpenter za potrebe svojega podjetja potuje
         v druge države članice.

      15      M. Carpenter je 15. julija 1996 pri State Secretary vložila prošnjo za dovoljenje za prebivanje v Združenem kraljestvu kot
         zakonec državljana te države članice. Ta prošnja je bila zavrnjena z odločbo Secretary of State z dne 21. julija 1997.

      16      Secretary of State je poleg tega izdal odločbo o izgonu M. Carpenter na Filipine. V tej odločbi je predvidena možnost, da
         M. Carpenter prostovoljno zapusti Združeno kraljestvo. Če tega ne stori, bo Secretary of State podpisal sklep o izgonu in
         M. Carpenter bo morala doseči njegovo razveljavitev, preden bo lahko zahtevala dovoljenje za vstop v Združeno kraljestvo kot
         zakonec britanskega državljana.

      17      M. Carpenter je na Immigration Adjudicator (Združeno kraljestvo) vložila pritožbo zoper odločbo o izgonu, v kateri je navedla,
         da naj je Secretary of State ne bi mogel izgnati, ker ima pravico do prebivanja v Združenem kraljestvu na podlagi prava Skupnosti.
         Navedla je, da mora namreč njen mož za potrebe svojega podjetja potovati po državah članicah, kjer opravlja in uporablja storitve,
         in da mu je bilo to olajšano, odkar je ona skrbela za njegove otroke, ki so bili rojeni v prvem zakonu, tako da bi njen izgon
         omejil pravico njenega moža do opravljanja in uporabljanja storitev.

      18      Immigration Adjudicator je ugotovilo, da je zakonska zveza M. Carpenter veljavna in da igra pomembno vlogo pri vzgoji svojih
         pastorkov. Prav tako je ugotovilo, da je posredno odgovorna za naraščajoči uspeh podjetja svojega moža in da je on ponudnik
         storitev v smislu prava Skupnosti. Po mnenju Immigration Adjudicator ima P. Carpenter pravico potovati v druge države članice,
         da tam ponuja storitve, in pri tem ga lahko spremlja njegova žena. Vendar se ga ne more obravnavati kot osebo, ki izvršuje
         katerokoli svoboščino o pretoku v smislu prava Skupnosti, če prebiva v Združenem kraljestvu. Immigration Adjudicator je tako
         zavrnil pritožbo M. Carpenter z odločbo z dne 10. junija 1998.

      19      Immigration Appeal Tribunal, pri katerem je M. Carpenter vložila pritožbo, meni, da se glede prava Skupnosti postavlja vprašanje,
         ali je v nasprotju s pravom Skupnosti, zlasti s členom 49 ES in/ali Direktivo, da Secretary of State zavrne priznanje pravice
         do prebivanja M. Carpenter in odloči, da jo bo izgnal, če na eni strani P. Carpenter izvršuje svojo pravico do svobodnega
         opravljanja storitev v drugi državi članici in če lahko na drugi strani M. Carpenter s tem, da skrbi za otroke in gospodinjstvo,
         posredno pomaga P. Carpenterju pri izvrševanju pravic na podlagi člena 49 ES in mu to izvrševanje olajša, tako da mu pomaga
         v gospodarskem smislu, kar mu omogoča, da več časa nameni svojemu podjetju.

      20      Ker Immigration Appeal Tribunal meni, da je za rešitev spora potrebna razlaga prava Skupnosti, je prekinilo odločanje in Sodišču
         v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:

      „V primeru, da državljan države članice:
      (a)      ki ima sedež v tej državi članici in opravlja storitve v dobro oseb v drugih državah članicah,
      (b)      ima zakonca, ki ni državljan države članice,
      ali se lahko zakonec, ki ni državljan države članice, sklicuje na
      (i)      člen 49 ES in/ali
      (ii)      Direktivo Sveta 73/148/EGS z dne 21. maja 1973 o odpravi omejitev gibanja in bivanja v Skupnosti za državljane držav članic
         v zvezi z ustanavljanjem in opravljanjem storitev,

      da bi pridobil pravico do prebivanja s svojim zakoncem v njegovi državi članici izvora?
      Ali je odgovor na vprašanje, ki je predmet predloga za sprejetje predhodne odločbe, drugačen, če zakonec, ki ni državljan
         države članice, posredno pomaga državljanu države članice pri opravljanju storitev v drugih državah članicah tako, da skrbi
         za otroke?“

       Vprašanje za predhodno odločanje
       Stališča, predložena Sodišču
      21      M. Carpenter priznava, da nima v nobeni državi članici pravice do prebivanja, ampak navaja, da njene pravice izvirajo iz pravic,
         ki jih uživa P. Carpenter, ko opravlja storitve in potuje po Evropski uniji. Njen mož naj bi imel pravico do opravljanja svoje
         dejavnosti na celotnem notranjem trgu, ne da bi moral upoštevati nezakonite omejitve. Zaradi izgona M. Carpenter bi P. Carpenter
         moral oditi z njo na Filipine ali pa ločiti družinske člane, če bi ostal v Združenem kraljestvu. V obeh primerih bi to vplivalo
         na poklicno dejavnost P. Carpenterja. Med drugim se ne bi moglo trditi, da je omejitev svobodnega opravljanja storitev, ki
         bi veljala za P. Carpenterja, če bi bila njegova žena izgnana, povsem omejena na eno državo, ker opravlja storitve na celotnem
         notranjem trgu.

      22      Po mnenju vlade Združenega kraljestva je v določbah Direktive določeno, na primer, da ima britanski državljan, ki želi opravljati
         storitve v drugi državi članici, pravico do prebivanja v tej državi za čas njihovega opravljanja in da ima tam njegov zakonec
         v istem obdobju pravico do prebivanja. Vendar pa naj na podlagi teh določb ne bi bila priznana pravica do prebivanja na ozemlju
         Združenega kraljestva britanskim državljanom, ki imajo v vsakem primeru to pravico na podlagi nacionalnega prava, niti njihovim
         zakoncem. Sodišče naj bi to razlago potrdilo v sodbi z dne 7. julija 1992 v zadevi Singh (C‑370/90, Recueil, str. I‑4265,
         točki 17 in 18).

      23      Ista vlada opozarja, da je Sodišče v sodbi z dne 27. junija 1996 v zadevi Asscher (C‑107/94, Recueil, str. I‑3089) obravnavalo
         vprašanje, ali se državljan države članice, ki opravlja dejavnost kot samozaposlena oseba v drugi državi članici, kjer prebiva,
         lahko sklicuje na člen 52 Pogodbe ES (po spremembi člen 43 ES) v razmerju do svoje države članice izvora, na ozemlju katere
         prav tako opravlja dejavnost kot samozaposlena oseba. Sodišče naj bi v točki 32 te sodbe razsodilo, da če se določbe Pogodbe
         glede svobode ustanavljanja ne morejo uporabiti za primere, ki so omejeni na eno državo članico, pa se člen 52 Pogodbe ne
         more razlagati tako, da pravo Skupnosti ne velja za državljane zadevne države članice, ki so na podlagi svojega ravnanja v
         razmerju do svoje države izvora v položaju, ki je primerljiv s tistim, v katerem je vsaka druga oseba, ki uživa pravice in
         svoboščine, zagotovljene s Pogodbo.

      24      Ker P. Carpenter vendarle ni izvrševal svoje pravice do prostega gibanja, naj se njegova žena ne bi mogla sklicevati na zgoraj
         navedeni sodbi Singh in Asscher. Posledično naj oseba v položaju, v kakršnem je M. Carpenter, na podlagi prava Skupnosti ne
         bi mogla imeti pravice do vstopa v Združeno kraljestvo ali do prebivanja v njem.

      25      Po mnenju Komisije je treba jasno ločevati med položajem M. Carpenter in tistim, v katerem je zakonec državljana države članice,
         ki izvršuje svojo pravico do prostega gibanja in ki je zapustil svojo državo članico izvora ter odšel v drugo državo članico,
         da bi imel tam svoj sedež ali da bi tam delal.

      26      V slednjem primeru naj bi zakonec, ne glede na svoje državljanstvo, nedvomno spadal na področje uporabe prava Skupnosti in
         imel pravico do prebivanja z državljanom države članice v državi članici gostiteljici, ker bi lahko bil v nasprotnem primeru
         navedeni državljan odvrnjen od izvrševanja svoje pravice do prostega gibanja. Poleg tega, kot naj bi Sodišče razsodilo v točki
         23 zgoraj navedene sodbe Singh, bi moral zakonec državljana države članice, če se slednji vrne v svojo državo izvora, imeti
         vsaj enake pravice do vstopa in prebivanja, kot so tiste, ki so mu priznane na podlagi prava Skupnosti, če se njegov zakonec
         odloči za vstop in prebivanje v drugi državi članici.

      27      Nasprotno pa naj se načelo iz točke 23 zgoraj navedene sodbe Singh ne bi moglo uporabiti v primeru, kot je ta iz postopka
         v glavni stvari, ko državljan države članice s svojim zakoncem ni nikoli poskušal imeti sedeža v drugi državi članici, ampak
         opravlja storitve iz svoje države izvora. Komisija meni, da je tak primer treba obravnavati kot notranji položaj v smislu
         sodbe z dne 27. oktobra 1982 v zadevi Morson in Jharjan (35/82 in 36/82, Recueil, str. 3723), tako da je pravica M. Carpenter
         do prebivanja v Združenem kraljestvu, če je ta sploh podana, odvisna izključno od nacionalnega prava.

       Presoja Sodišča
      28      Uvodoma je treba opozoriti, da se določbe Pogodbe o svobodnem opravljanju storitev in predpisi, ki so bili sprejeti za njihovo
         izvedbo, ne morejo uporabiti za primere, ki nimajo nobene navezne okoliščine na kateregakoli od primerov, predvidenih v pravu
         Skupnosti (glej v tem smislu zlasti sodbo z dne 21. oktobra 1999 v zadevi Jägerskiöld, C‑97/98, Recueil, str. I‑7319, točke
         od 42 do 45).

      29      Nato je treba poudariti, kot izhaja iz točke 14 te sodbe, da je pomemben del poklicne dejavnosti P. Carpenterja opravljanje
         storitev proti plačilu za oglaševalce s sedežem v drugih državah članicah. Takšno opravljanje je zajeto s pojmom opravljanja
         storitev v smislu člena 49 ES tako v primeru, kadar gre ponudnik s tem namenom v državo članico uporabnika, kot tudi, če ponudnik
         ponuja čezmejne storitve, ne da bi šel iz države članice, v kateri ima sedež (glej glede prakse „cold calling“ sodbo z dne
         10. maja 1995 v zadevi Alpine Investments, C‑384/93, Recueil, str. I‑1141, točke 15 in od 20 do 22).

      30      P. Carpenter tako izvršuje pravico do svobodnega opravljanja storitev, ki je zagotovljena s členom 49 ES. Poleg tega lahko,
         kot je Sodišče razsodilo v več zadevah, ponudnik to pravico uveljavlja v razmerju do države, v kateri ima sedež, če opravlja
         storitve za uporabnike s sedežem v drugi državi članici (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Alpine Investments, točka 30).

      31      Prav tako je treba poudariti, da je namen Direktive na področju pravice do ustanavljanja in svobodnega opravljanja storitev
         odprava omejitev gibanja in prebivanja za državljane držav članic v Skupnosti.

      32      Iz cilja, ki se mu sledi z Direktivo, in iz besedila njenega člena 1(1)(a) in (b) izhaja, da se Direktiva uporablja v primeru,
         ko državljan države članice zapusti svojo državo članico izvora in gre v drugo državo članico, da bi tam imel sedež, da bi
         tam opravljal storitve ali da bi tam uporabljal takšno storitev.

      33      Ta razlaga je potrjena zlasti s členom 2(1), v skladu s katerim „[d]ržave članice zagotovijo osebam iz člena 1 pravico, da
         zapustijo njihovo ozemlje“, členom 3(1), v skladu s katerim „[d]ržave članice zagotovijo osebam iz člena 1 pravico vstopati
         na njihovo ozemlje samo s predložitvijo veljavnega osebnega dokumenta ali potnega lista“, členom 4(1), v skladu s katerim
         „[v]saka država članica zagotovi pravico do stalnega prebivališča državljanom drugih držav članic, ki ustanovijo sedež na
         njenem ozemlju“, in členom 4(2) Direktive, v skladu s katerim „[p]ravica do [pre]bivanja za osebe, ki opravljajo in uporabljajo
         storitve, velja za enak čas kakor obdobje opravljanja in uporabe storitev“.

      34      Člen 1(1)(c) Direktive sicer razširja pravico do vstopa v drugo državo članico in do prebivanja v tej državi na zakonce državljanov
         držav članic iz točk (a) in (b) istega člena ne glede na njihovo državljanstvo. Vendar pa so bile z Direktivo v delu, v katerem
         je njen namen, da državljanom držav članic olajša izvrševanje svobode ustanavljanja in svobodnega opravljanja storitev, priznane
         pravice zakoncem navedenih državljanov zato, da bi lahko te državljane, ki potujejo v državo članico, ki ni njihova država
         članica izvora, ali tam prebivajo, spremljali, medtem ko v skladu s pogoji iz Direktive izvršujejo pravice, ki jih imajo na
         podlagi Pogodbe.

      35      Posledično iz ciljev, ki se jim sledi z Direktivo, in iz njene vsebine izhaja, da Direktiva ureja pogoje, v skladu s katerimi
         lahko državljan države članice in druge osebe iz člena 1(1)(c) in (d) zapustijo državo članico izvora navedenega državljana
         in vstopijo na ozemlje druge države članice ter tam prebivajo zaradi enega od ciljev, navedenih v členu 1(1)(a) in (b), in
         za obdobje, določeno v členu 4(1) in (2).

      36      Ker Direktiva ne ureja pravice do prebivanja za družinske člane ponudnika storitev v njegovi državi članici izvora, je odgovor
         na vprašanje za predhodno odločanje odvisen torej od vprašanja, ali se lahko v primeru, kot je ta iz postopka v glavni stvari,
         pravico do prebivanja v dobro zakonca izpelje iz načel ali drugih določb prava Skupnosti.

      37      Kot je bilo ugotovljeno v točkah 29 in 30 te sodbe, P. Carpenter izvršuje pravico do svobodnega opravljanja storitev iz člena
         49 ES. Storitve, ki jih opravlja P. Carpenter, ustrezajo bistvenemu delu njene gospodarske dejavnosti, ki poteka tako na ozemlju
         njegove države izvora v dobro oseb, ki imajo sedež na ozemlju drugih držav članic, kot tudi na ozemlju slednjih.

      38      V zvezi s tem je treba poudariti, da se je zakonodajalec Skupnosti zavedal pomena zagotavljanja varstva družinskega življenja
         državljanov držav članic, da bi se odpravilo omejitve izvrševanja temeljnih svoboščin, ki so zagotovljene s Pogodbo, kar izhaja
         zlasti iz določb uredb in direktiv Sveta o prostem gibanju zaposlenih in samozaposlenih oseb v Skupnosti (glej na primer člen
         10 Uredbe Sveta (EGS) št. 1612/68 z dne 15. oktobra 1968 o prostem gibanju delavcev v Skupnosti (UL L 257, str. 2), člena
         1 in 4 Direktive Sveta 68/360/EGS z dne 15. oktobra 1968 o odpravi omejitev gibanja in prebivanja v Skupnosti za delavce držav
         članic in za njihove družine (UL L 257, str. 13) ter člena 1(1)(c) in 4 Direktive 73/148).

      39      Ločitev zakoncev Carpenter bi nedvomno otežila njuno družinsko življenje, P. Carpenterju pa bi posledično otežila tudi pogoje
         za izvrševanje temeljne svoboščine. Ta svoboščina namreč ne bi mogla imeti polnega učinka, če bi bil P. Carpenter odvrnjen
         od njenega izvrševanja zaradi ovir, ki bi obstajale v njegovi državi izvora, za vstop in prebivanje njegove žene (glej v tem
         smislu zgoraj navedeno sodbo Singh, točka 23).

      40      V zvezi s tem je treba poudariti, da lahko država članica uveljavlja razloge splošnega interesa, da bi utemeljila nacionalni
         ukrep, ki lahko omejuje svobodno opravljanje storitev, le takrat, ko je ta ukrep v skladu s temeljnimi pravicami, katerih
         spoštovanje zagotavlja Sodišče (glej v tem smislu sodbi z dne 18. junija 1991 v zadevi ERT, C‑260/89, Recueil, str. I‑2925,
         točka 43; in z dne 26. junija 1997 v zadevi Famialiapress, C‑368/95, Recueil, str. I‑3689, točka 24).

      41      Odločba o izgonu M. Carpenter je poseg v izvrševanje pravice P. Carpenterja do spoštovanja družinskega življenja v smislu
         člena 8 Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane v Rimu 4. novembra 1950 (v nadaljevanju:
         Konvencija), ki spada med temeljne pravice, ki so v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča varovane v pravnem redu Skupnosti
         in ki so bile ponovno potrjene tudi v preambuli Enotnega evropskega akta in členu 6(2) EU.

      42      Čeprav s Konvencijo ni zagotovljena pravica tujca do vstopa na ozemlje določene države ali do prebivanja na tem ozemlju, je
         lahko izgon osebe iz države, kjer živijo njeni bližnji družinski člani, poseg v pravico do spoštovanja družinskega življenja,
         kot je zagotovljena s členom 8(1) Konvencije. Takšen poseg krši Konvencijo, če niso izpolnjeni pogoji iz odstavka 2 istega
         člena, in sicer če poseg ni „določen[…] z zakonom“, če se z njim ne sledi enemu ali več legitimnim ciljem iz navedenega odstavka
         in če ni „nuj[en] v demokratični družbi“, torej če ni utemeljen z nujno socialno potrebo in zlasti če ni sorazmeren zastavljenemu
         legitimnemu cilju (glej zlasti Evropsko sodišče za človekove pravice, sodba v zadevi Boultif proti Švici z dne 2. avgusta 2001,
         Recueil des arrêts et décisions 2001‑IX, točke 39, 41 in 46).

      43      V odločbi o izgonu M. Carpenter, ki je bila sprejeta v okoliščinah, kot so te iz spora o glavni stvari, obstoječi interesi
         niso primerno uravnoteženi, namreč pravica P. Carpenterja do spoštovanja družinskega življenja na eni strani in zaščita javnega
         reda ter javne varnosti na drugi strani.

      44      Če je v postopku v glavni stvari žena P. Carpenterja kršila predpise Združenega kraljestva o priseljevanju, s tem ko ni zapustila
         nacionalnega ozemlja po izteku njenega dovoljenja za prebivanje kot obiskovalka, njeno ravnanje po prihodu v Združeno kraljestvo
         septembra 1994 ni bilo predmet nobenih drugih očitkov, ki bi lahko utemeljili bojazen, da bo v prihodnje ogrožala javni red
         in javno varnost. Poleg tega je ugotovljeno, da je zakonska zveza zakoncev Carpenter, ki sta jo sklenila leta 1996 v Združenem
         kraljestvu, veljavna in da ima M. Carpenter tam še vedno dejansko družinsko življenje, zlasti ker skrbi za otroke svojega
         zakonca iz njegovega prvega zakona.

      45      V teh okoliščinah pomeni odločba o izgonu M. Carpenter poseg, ki ni sorazmeren z zastavljenim ciljem.

      46      Glede na navedeno je treba na predloženo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 49 ES, ob upoštevanju temeljne pravice do
         spoštovanja družinskega življenja, razlagati tako, da nasprotuje temu, da v primeru, kot je ta iz postopka v glavni stvari,
         država članica izvora ponudnika storitev s sedežem v tej državi, ki storitve opravlja za uporabnike s sedežem v drugih državah
         članicah, zavrne prebivanje na svojem ozemlju zakoncu tega ponudnika, ki je državljan tretje države.

       Stroški
      47      Stroški, ki sta jih priglasili vlada Združenega kraljestva in Komisija, ki sta Sodišču predložili svoja stališča, se ne povrnejo.
         Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred nacionalnim sodiščem, to odloči o
         stroških.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE
      glede vprašanja, ki ga je s sklepom z dne 16. decembra 1999 predložilo Immigration Appeal Tribunal, razsodilo:
      Člen 49 ES, ob upoštevanju temeljne pravice do spoštovanja družinskega življenja, je treba razlagati tako, da nasprotuje temu,
            da v primeru, kot je ta iz postopka v glavni stvari, država članica izvora ponudnika storitev s sedežem v tej državi, ki storitve
            opravlja za uporabnike s sedežem v drugih državah članicah, zavrne prebivanje na svojem ozemlju zakoncu tega ponudnika, ki
            je državljan tretje države.

               Rodríguez Iglesias

               Colneric

               von Bahr

               Gulmann

               Edward

               Puissochet

               Wathelet

               Schintgen

               Cunha Rodrigues

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu 11. julija 2002.

               Sodni tajnik

                     Predsednik

               R. Grass

                      G. C. Rodríguez Iglesias

         * Jezik postopka: angleščina.


Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 6. junija 1990. # Laura Gouvras-Laycock proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki. # Zadeva T-44/89.


Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 15. decembra 1983. # Papierfabrik Schoellershammer Heinrich August Schoeller & Söhne GmbH & Co. KG proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 283/82.


Sodba Splošnega sodišča (tretji senat) z dne 9. decembra 2014. # DTL Corporación, SL proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Zadeva T-176/13.


Sodba Sodišča z dne 11. novembra 1997. # Eurotunnel SA in drugi proti SeaFrance. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal de commerce de Paris - Francija. # Zadeva C-408/95.


Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 17. maja 2000. # Yannis Tzikis proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki - Odstavitev - Obrazložitev. # Zadeva T-203/98.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 1. julija 1999. # Spyridoula Celia Alexopoulou proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Pritožba - Uradniki. # Zadeva C-155/98 P.


Sodba Sodišča z dne 27. marca 1990. # Boots Company plc proti Commissioners of Customs and Excise. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: High Court of Justice, Queen's Bench Division - Združeno kraljestvo. # Davek na dodano vrednost - Šesta direktiva. # Zadeva C-126/88.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 13. julija 2000. # Helenska republika proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Potrditev obračuna EKUJS. # Zadeva C-46/97.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 1. marca 2012.#Söll GmbH proti Tetra GmbH.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Landgericht Hamburg.#Dajanje biocidnih pripravkov v promet – Direktiva 98/8/ES – Člen 2(1)(a) – Pojem ‚biocidni pripravki‘ – Pripravek, ki povzroča flokulacijo škodljivih organizmov, ne da bi jih uničil, odvračal ali naredil neškodljive.#Zadeva C‑420/10.

text:
         SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 1. marca 2012 (
            *1
         )
      „Dajanje biocidnih pripravkov v promet — Direktiva 98/8/ES — Člen 2(1)(a) — Pojem ‚biocidni pripravki‘ — Pripravek, ki povzroča flokulacijo škodljivih organizmov, ne da bi jih uničil, odvračal ali naredil neškodljive“
      V zadevi C-420/10,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Landgericht Hamburg (Nemčija) z odločbo z dne 3. avgusta 2010, ki je na Sodišče prispela 23. avgusta 2010, v postopku

         Söll GmbH

      proti

         Tetra GmbH,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi K. Lenaerts, predsednik senata, E. Juhász, G. Arestis, T. von Danwitz in D. Šváby (poročevalec), sodniki,
      generalni pravobranilec: N. Jääskinen,
      sodni tajnik: B. Fülöp, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 22. junija 2011,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Söll GmbH P. Süss in R. Schlötter, odvetnika,

               —

               za Tetra GmbH K. Albers, odvetnik,

               —

               za belgijsko vlado T. Materne in M. Jacobs, zastopnika,

               —

               za Evropsko komisijo G. Wilms in E. Manhaeve, zastopnika,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 27. oktobra 2011
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 2(1)(a) Direktive 98/8/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. februarja 1998 o dajanju biocidnih pripravkov v promet (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 23, str. 3).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbama Söll GmbH in Tetra GmbH glede tega, da zadnjenavedena prodaja algicid TetraPond AlgoRem, katerega aktivna snov je aluminijev klorohidrat.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva 98/8

               3

               V uvodni izjavi 4 je navedeno:
               „ker je pregled Komisije pokazal razlike med predpisi držav članic; ker take razlike lahko predstavljajo ovire v trgovini z biocidnimi pripravki ter v trgovini z izdelki, tretiranimi z biocidnimi pripravki, s čimer vplivajo na delovanje notranjega trga; ker je Komisija predlagala, da bi razvili okvir pravil za dajanje biocidnih pripravkov v promet in njihovo uporabo ob upoštevanju pogoja visoke ravni varstva človeka, živali in okolja; […]“

               4

               Člen 2(1)(a) in (d) te direktive določa:
               „V tej direktivi se uporabljajo naslednje opredelitve:

                        (a)

                        Biocidni pripravki
                        Aktivne snovi in pripravki, ki vsebujejo eno ali več aktivnih snovi, pripravljeni v obliki, v kakršni se dobavljajo uporabniku, in predvideni, da se z njimi uničuje, odvrača, naredi neškodljivo, prepreči delovanje, ali kako drugače vpliva na škodljivi organizem na kemičen ali biološki način.
                        Izčrpen seznam 23 vrst pripravkov z opisom posameznih vrst je podan v Prilogi V.

                  […]

                        (d)

                        Aktivna snov
                        Snov ali mikroorganizem, tudi virus ali gliva, s splošnim ali posebnim delovanjem na škodljive organizme ali proti njim.“

               5

               Člen 3(1) navedene direktive določa:
               „1.   Države članice predpišejo, da se biocidni pripravek ne daje v promet in se na njenem ozemlju ne uporablja, če zanj ni bilo izdano dovoljenje v skladu s to direktivo.“

               6

               Priloga V k Direktivi 98/8, ki je naslovljena „Vrste biocidnih pripravkov in njihovi opisi, kot je navedeno v členu 2(1)(a) te direktive“, določa:
               „Med te vrste pripravkov ne sodijo pripravki, zajeti v direktivah, navedenih v členu 1(2) direktive [98/8] za namen teh direktiv in njihovih poznejših sprememb.
               1. GLAVNA SKUPINA: Dezinfekcijska sredstva in splošni biocidni pripravki
               […]
               2. vrsta izdelkov: razkužila in drugi biocidni pripravki za zasebne površine in površine, namenjene javnemu zdravstvu
               Pripravki, ki se uporabljajo za razkuževanje zraka, površin, materialov, opreme in pohištva, ki se ne uporabljajo v neposrednem stiku s hrano ali krmo v zasebnih, javnih in industrijskih območjih, vključno z bolnišnicami, ter pripravki, ki se uporabljajo kot algicidi.
               Med področja uporabe sodijo med drugim plavalni bazeni, akvariji, kopalne in druge vode; klimatske naprave; stene in tla v zdravstvenih in drugih ustanovah; kemična stranišča, odpadne vode, odpadki iz bolnišnic, prst in drugi substrati (na igriščih).“

               7

               V skladu s členom 16(2) Direktive 98/8 mora Komisija v dveh fazah izvesti program za sistematično preučevanje vseh aktivnih snovi, ki so v biocidnih pripravkih in so že v prometu 14. maja 2000 (v nadaljevanju: obstoječe aktivne snovi).

               8

               Namen prve faze tega programa, ki se je izvajala z Uredbo Komisije (ES) št. 1896/2000 z dne 7. septembra 2000 o prvi fazi programa iz člena 16(2) Direktive 98/8 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 30, str. 266), je bila opredelitev obstoječih aktivnih snovi in določitev tistih, ki jih je treba oceniti za morebitno vključitev v eno od treh prilog k Direktivi 98/8, in sicer Prilogo I z naslovom „Seznam aktivnih snovi z zahtevami, dogovorjenimi na ravni Skupnosti za uporabo v biocidnih pripravkih“, Prilogo IA z naslovom „Seznam aktivnih snovi z zahtevami, dogovorjenimi na ravni Skupnosti za uporabo v biocidnih pripravkih z manjšim tveganjem“ ali Prilogo IB z naslovom „Seznam osnovnih snovi z zahtevami, dogovorjenimi na ravni Skupnosti“. V Uredbi št. 1896/2000 je v ta namen pojasnjeno, kako proizvajalci, formulatorji, združenja in države članice obvestijo Komisijo o svojem interesu, da se take obstoječe aktivne snovi vpišejo v eno od navedenih prilog k Direktivi 98/8.

               9

               Po drugi fazi navedenega programa, ki se je izvajala z Uredbo Komisije (ES) št. 2032/2003 z dne 4. novembra 2003 o drugi fazi desetletnega delovnega programa iz člena 16(2) Direktive 98/8 in o spremembi Uredbe št. 1896/2000 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 41, str. 92), ki je bila pozneje nadomeščena z Uredbo Komisije (ES) št. 1451/2007 z dne 4. decembra 2007 o drugi fazi desetletnega delovnega programa iz člena 16(2) Direktive 98/8 (UL L 325, str. 3), so bile v Prilogo I k Uredbi št. 2032/2003 vključene obstoječe aktivne snovi, ki jih je treba oceniti, začelo pa se je tudi njihovo postopno ocenjevanje.

         Uredba št. 1896/2000

               10

               Člen 3 Uredbe št. 1896/2000 z naslovom „Opredelitev obstoječih aktivnih snovi“ v odstavku 1 določa:
               „Vsak proizvajalec obstoječe aktivne snovi, dane na trg za uporabo v biocidnih pripravkih, opredeli to aktivno snov, tako da Komisiji predloži informacije o aktivni snovi, navedene v Prilogi I, ki jih mora Komisija prejeti najkasneje 18 mesecev po začetku veljavnosti te uredbe. Ta zahteva se ne uporablja za obstoječe aktivne snovi, ki po 13. maju 2000 niso več na trgu, niti samostojno niti v biocidnih pripravkih.
               […]“

               11

               Člen 4, naslovljen „Prijava obstoječih aktivnih snovi“, v odstavku 1 določa:
               „Proizvajalci, formulatorji in združenja, ki želijo zaprositi za vključitev obstoječe aktivne snovi v eni ali več vrstah biocidnih pripravkov v Prilogo I ali Prilogo IA k [D]irektivi [98/8], prijavijo to aktivno snov Komisiji, tako da predložijo informacije iz Priloge II k tej uredbi, ki jih mora Komisija prejeti najkasneje 18 mesecev po začetku veljavnosti te uredbe.
               […]“

         Uredba št. 1451/2007

               12

               Člen 3 Uredbe št. 1451/2007, naslovljen „Obstoječe aktivne snovi“, v odstavkih 1 in 2 določa:
               „1.   Seznam aktivnih snovi, ki so bile identificirane kot dosegljive na trgu pred 14. majem 2000 kot aktivne snovi biocidnih pripravkov za druge namene, kot so navedeni v členu 2(2)(c) in (d) Direktive [98/8], je naveden v Prilogi I.
               2.   Izčrpen seznam obstoječih aktivnih snovi, ki jih je treba oceniti v programu pregledovanja, je naveden v Prilogi II.“

               13

               Člen 4 te uredbe, naslovljen „Nevključitev“, v odstavku 1 določa:
               „Ne glede na člena 5 in 6 te uredbe ter na odstavek 2 tega člena se biocidni pripravki, ki vsebujejo aktivne snovi, ki niso navedene v Prilogi II k tej uredbi ali v prilogi I ali IA k Direktivi [98/8], ne smejo več dajati v promet.
               V primeru aktivne snovi iz Priloge II k tej uredbi se prvi pododstavek uporablja za navedeno snov tudi v zvezi s katero koli vrsto pripravka, ki je ni v navedeni prilogi.“

         Nacionalno pravo

               14

               Direktiva 98/8 je bila v nemško pravo prenesena z zakonom o biocidih (Biozidgesetz) z dne 20. junija 2002 (BGBl. 2002 I, str. 2076) in izvedena z zakonom o kemikalijah (Chemikaliengesetz) z dne 2. julija 2008 (BGBl. 2008 I, str. 1146), kakor je bil spremenjen z zakonom z dne 11. avgusta 2010 (BGBl. 2010 I, str. 1163, v nadaljevanju: ChemG).

               15

               Opredelitev biocidnih pripravkov, navedena v členu 2(1)(a) Direktive 98/8, je bila v nemško pravo prenesena s členom 3b(1), točka 1, ChemG.

               16

               Predložitveno sodišče ugotavlja, da mora za razlago člena 3b(1), točka 1, ChemG uporabiti razlago člena 2(1)(a) Direktive 98/8.

         Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje

               17

               Stranki v postopku v glavni stvari sta podjetji, konkurentki pri prodaji algicidov, ki se uporabljajo v bazenih, predvsem umetno ustvarjenih vrtnih bazenih, naravnih bazenih in plavalnih bazenih.

               18

               Družba Tetra GmbH v Nemčiji prodaja algicid znamke TetraPond AlgoRem, ki vsebuje aluminijev klorohidrat. Iz te spojine – topnega polikationskega aluminijevega hidroksida – ob vnosu v vodo s hidrolizo nastane oborina aluminijevega hidroksida, ki je netopna in zato kemično in biološko neaktivna ter ima obliko mreže, ki omogoča kosmičenje prosto lebdečih alg, tako imenovano flokulacijo, z mehansko-fizikalnim postopkom, in sicer „koprecipitacijo“.

               19

               Predložitveno sodišče navaja, da je bil aluminijev klorohidrat opredeljen kot „obstoječa aktivna snov“ v smislu člena 3 Uredbe št. 1896/2000 in da je vključen v Prilogo I k Uredbi št. 1451/2007. Ker pa ta aktivna snov ni bila prijavljena v skladu s členom 4 Uredbe št. 1896/2000, ni bila vključena v Prilogo II k Uredbi št. 1451/2007 in je zato v skladu s členom 4(1) zadnjenavedene uredbe ni mogoče prodajati kot aktivno biocidno snov.

               20

               Družba Söll GmbH v okviru tožbe zaradi nelojalne konkurence, ki jo je vložila pri Landgericht Hamburg, trdi, da zadevnega algicida v skladu s členom 4(1) Uredbe št. 1451/2007 ni mogoče dati na trg.

               21

               Družba Tetra GmbH pa trdi, da algicida, ki ga prodaja, ni mogoče opredeliti za biocidni pripravek v smislu Direktive 98/8, ker ob vnosu algicida v vodo v bazenu sicer poteka hidroliza, vendar to nima nobenih kemičnih učinkov na alge, saj se te le povežejo v kosmiče in se jih ne uniči, odvrača, naredi neškodljive ali kako drugače vpliva nanje. Nasprotno, alge še vedno živijo v tej obliki in nemoteno opravljajo fotosintezo. Alge ostajajo v vodi v bazenu, dokler niso mehansko polovljene.

               22

               Ob upoštevanju teh elementov in ob nagibanju k razlagi, ki jo predlaga tožena stranka v postopku v glavni stvari, je Landgericht Hamburg prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

                        „1.

                        Ali se za opredelitev pripravka kot ‚biocidnega pripravka‘ v smislu člena 2(1)(a) Direktive 98/8 zahteva, da ta pripravek neposredno biološko ali kemično učinkuje na sam škodljivi organizem, tako da ga uniči, odvrača, naredi neškodljivega, prepreči njegovo delovanje ali kako drugače vpliva nanj, ali pa zadošča že posreden učinek na škodljivi organizem?

                        2.

                        Če Sodišče šteje, da za opredelitev pripravka kot ‚biocidnega pripravka‘ v smislu člena 2(1)(a) Direktive 98/8 zadošča že posredno biološko ali kemično učinkovanje na škodljivi organizem: katere zahteve morajo biti pri posrednem učinkovanju posameznega pripravka na škodljivi organizem izpolnjene, da se ta pripravek lahko opredeli kot biocidni pripravek v smislu člena 2(1)(a) Direktive 98/8, ali pa je mogoče utemeljiti biocidnost z vsakršnim posrednim učinkom?“

         Vprašanji za predhodno odločanje

               23

               Predložitveno sodišče z vprašanjema, ki ju je treba preučiti skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba pojem „biocidnih pripravkov“ iz člena 2(1)(a) Direktive 98/8 razlagati tako, da vključuje pripravke, ki vsebujejo aktivne snovi, ki zaradi svojega posebnega načina učinkovanja kemično ali biološko le posredno učinkujejo na ciljne škodljive organizme, in, po potrebi, katere zahteve morajo veljati za tako učinkovanje.

               24

               Uvodoma je treba navesti, da je v členu 2(1)(a), prvi pododstavek, Direktive 98/8 navedena opredelitev biocidnih pripravkov sestavljena iz treh kumulativnih elementov. V tej določbi je najprej pojasnjeno, da morajo ti pripravki vsebovati „aktivno snov“, kakor je opredeljena v odstavku 1(b) tega člena . Nato so določeni nameni takih pripravkov, pri čemer gre zlasti za sklicevanje na izčrpen seznam različnih vrst biocidnih pripravkov iz Priloge V k Direktivi 98/8. Nazadnje je v njej navedeno, da morajo ti pripravki učinkovati bodisi kemično bodisi biološko.

               25

               Natančneje glede drugega elementa te opredelitve, ki je predmet predloga za sprejetje predhodne odločbe, člen 2(1)(a), prvi pododstavek, Direktive 98/8 določa, da je treba s takimi pripravki „uničiti, odvračati, narediti neškodljivo, preprečiti delovanje, ali kako drugače vplivati na škodljivi organizem“. V zvezi s tem je treba navesti, da, kot je navedel generalni pravobranilec v točki 31 sklepnih predlogov, obstajajo razlike med jezikovnimi različicami te določbe. Nekatere od teh jezikovnih različic, zlasti nemška, francoska in nizozemska, nakazujejo na to, da bi morali biocidni pripravki neposredno učinkovati na ciljne škodljive organizme. Druge jezikovne različice, zlasti angleška, španska in italijanska, pa se sklicujejo tudi na s širšimi izrazi opredeljen učinek „nadzorovanja“ teh organizmov z biocidnimi pripravki.

               26

               V skladu z ustaljeno sodno prakso je treba pri razhajanjih med jezikovnimi različicami besedila Unije zadevno določbo razlagati glede na splošno sistematiko in namen ureditve, katere del je (glej sodbo z dne 16. junija 2011 v zadevi Laki, C-351/10, ZOdl., str. I-5495, točka 39 in navedena sodna praksa).

               27

               V zvezi s tem je iz uvodne izjave 4 Direktive 98/8 razvidno, da znotraj okvira pravil za dajanje biocidnih pripravkov v promet obstaja „pogoj visoke ravni varstva človeka, živali in okolja“. Taka raven varstva pa bi bila resno ogrožena, če bi bilo treba za biocidne pripravke šteti samo tiste pripravke, ki vsebujejo eno ali več aktivnih snovi in kemično ali biološko neposredno učinkujejo na ciljne organizme, in bi bili tako izključeni pripravki, ki tudi vsebujejo eno ali več teh snovi, vendar kemično ali biološko le posredno učinkujejo na navedene organizme. Že sama prisotnost aktivne snovi kot take v algicidu, kakršen je obravnavani v postopku v glavni stvari, lahko namreč pomeni tveganje za okolje, neodvisno od tega, ali navedena snov neposredno ali posredno učinkuje na ciljne organizme.

               28

               Poleg tega je iz naštevanja namenov biocidnih pripravkov v členu 2(1)(a), prvi pododstavek, Direktive 98/8 razvidno, da je zakonodajalec nameraval vključiti vse pripravke, ki vsebujejo eno ali več aktivnih snovi in kemično ali biološko učinkujejo, če ti pripravki inhibitorno učinkujejo na ciljne škodljive organizme. Stopnjevanje v opisu namenov takih pripravkov, izvedeno v tej določbi, in sicer od preprečevanja njihovega delovanja do uničenja škodljivih organizmov, in kar je pomembneje, dejstvo, da so v tej določbi na zadnjem mestu navedeni pripravki, ki „kako drugače“ učinkujejo na te škodljive organizme, pomenita, da tak učinek navedenega pripravka – četudi omejen na možnost izvajanja boljšega nadzora nad ciljnimi škodljivimi organizmi ali na njihovo lažje uničevanje – zadošča. Taka razlaga pojma „biocidni pripravki“ izhaja tudi iz pojma „aktivne snovi“, kakor je opredeljen v členu 2(1)(d) Direktive 98/8.

               29

               Glede algicida, kakršen je obravnavani v postopku v glavni stvari, je treba ob upoštevanju navedb iz spisa navesti, prvič, da se po vnosu tega algicida v vodo sproži kemična reakcija, to je hidroliza. Drugič, s to hidrolizo nastane oborina, na kateri se nato na površini vode z mehansko-fizikalnim delovanjem zbirajo alge, to je flokulacija, kar omogoča, da se jih odstrani iz vode. Sicer se s kemično reakcijo aktivne snovi, obravnavane v postopku v glavni stvari, ne vpliva neposredno na alge, vendar se z njo pomaga pri odstranitvi alg iz vode.

               30

               Ob upoštevanju tesne povezave, ki obstaja med kemično reakcijo in njenimi učinki, ki so izvajanje boljšega nadzora nad ciljnimi škodljivimi organizmi, je treba glede algicida, kakršen je obravnavani v postopku v glavni stvari, šteti, da kemično učinkuje na navedene organizme.

               31

               Ob upoštevanju navedenega je treba na postavljeni vprašanji odgovoriti, da je treba pojem „biocidni pripravki“ iz člena 2(1)(a) Direktive 98/8 razlagati tako, da vključuje tudi pripravke, ki posredno učinkujejo na ciljne škodljive organizme, če vsebujejo eno ali več aktivnih snovi, ki povzročijo kemično ali biološko reakcijo, ki je sestavni del vzročne verige, katere cilj je inhibitorno učinkovati na navedene organizme.

         Stroški

               32

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je
               Sodišče (tretji senat)
               razsodilo:

                     Pojem „biocidni pripravki“ iz člena 2(1)(a) Direktive 98/8/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. februarja 1998 o dajanju biocidnih pripravkov v promet je treba razlagati tako, da vključuje tudi pripravke, ki učinkujejo posredno na ciljne škodljive organizme, če vsebujejo eno ali več aktivnih snovi, ki povzročijo kemično ali biološko reakcijo, ki je sestavni del vzročne verige, katere cilj je inhibitorno učinkovati na navedene organizme.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 27. novembra 2003. # Laurence Bories in drugi proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Javni uslužbenci - Interes službe - Interes službe. # Združeni zadevi T-331/00 in T-115/01.


title: Sodba Sodišča (peti senat) z dne 19. aprila 2007. # Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Španiji. # Neizpolnitev obveznosti države - Direktiva 91/271/EGS - Onesnaženje in škodljivi vplivi - Čiščenje komunalne odpadne vode - Aglomeracija Sueca, njeni obalni predeli in določene občine La Ribere - Odvajanje na občutljivo območje brez čiščenja. # Zadeva C-219/05.

text:
      Sodba Sodišča (peti senat) z dne 19. aprila 2007 – Komisija proti Španiji
      (Zadeva C-219/05)
      „Neizpolnitev obveznosti države – Direktiva 91/271/EGS – Onesnaženje in škodljivi vplivi – Čiščenje komunalne odpadne vode – Aglomeracija Sueca, njeni obalni predeli in določene občine regije La Ribera – Odvajanje na občutljivo območje brez čiščenja“
      1.                     Okolje – Čiščenje komunalne odpadne vode – Direktiva 91/271 – Izvajanje držav članic (člen 226 ES; Direktiva Sveta 91/271,
            členi 3(1), drugi odstavek, 4(4) in 5(2)) (Glej točke 19, 20 in od 23 do 28.)
      2.                     Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Preizkus utemeljenosti, ki ga opravi Sodišče – Upoštevni položaj – Stanje po izteku
            roka, določenega v obrazloženem mnenju (člen 226 ES) (Glej točko 22.)
      Predmet

               Neizpolnitev obveznosti države – Kršitev členov 3, 4 in 5(2) Direktive Sveta 91/271/EGS z dne 21. maja 1991 o čiščenju komunalne
                  odpadne vode (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 2, str. 26) – Komunalne odpadne vode Suece, njenih obalnih
                  aglomeracij in določenih občin regije La Ribera – Odvajanje na občutljivo območje brez ustreznega postopka čiščenja

            Izrek

                  1.

                  	Kraljevina Španija s tem, da do 31. decembra 1998 ni sprejela potrebnih ukrepov za zagotovitev, da se komunalne odpadne vode
                     aglomeracije Sueca, njenih obalnih predelov (El Perelló, Les Palmeres, Mareny de Barrequetes, Playa del Rey et Boga de Mar)
                     in nekaterih občin regije La Ribera (Benifaió, Sollana et Almussafes) primerno čistijo pred odvajanjem na občutljivo območje,
                     ni izpolnila obveznosti iz členov 3(1), drugi pododstavek, in 5(2) Direktive Sveta 91/271/EGS z dne 21. maja 1991 o čiščenju
                     komunalne odpadne vode v zvezi s členom 4(4) omenjene direktive.

                  2.

                  	Kraljevini Španiji se naloži plačilo stroškov.