title: Sodba Sodišča za uslužbence (drugi senat) z dne 23. marca 2015.#Julia Borghans proti Evropska komisija.#Javni uslužbenci – Osebni prejemki – Družinska pokojnina – Člen 27, prvi odstavek, Priloge VIII h Kadrovskim predpisom – Razvezani zakonec umrlega uradnika – Obstoj preživnine na dan smrti uradnika – Člen 42 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom – Rok za vložitev zahteve za izplačilo pokojnine.#Zadeva F-6/14.

text:
      SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE
      EVROPSKE UNIJE (drugi senat)
      z dne 23. marca 2015(*)

      „Javni uslužbenci – Osebni prejemki – Družinska pokojnina – Člen 27, prvi odstavek, Priloge VIII h Kadrovskim predpisom – Razvezani zakonec umrlega uradnika – Obstoj preživnine na dan smrti uradnika – Člen 42 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom – Rok za vložitev zahteve za izplačilo pokojnine“
      V zadevi F‑6/14,
      zaradi tožbe, vložene na podlagi člena 270 PDEU, ki se uporablja za Pogodbo ESAE v skladu z njenim členom 106a,
      Julia Borghans, bivša žena R. van Raana, umrlega uradnika Evropske komisije, stanujoča v Auderghemu (Belgija), ki jo zastopata F. Van der
         Schueren in C. Lefèvre, odvetnika,

      tožeča stranka,
      proti
      Evropski komisiji, ki jo zastopata J. Currall in A.-C. Simon, agenta,

      tožena stranka,
      SODIŠČE ZA USLUŽBENCE (drugi senat),
      v sestavi K. Bradley, predsednik, H. Kreppel (poročevalec), sodnik, in M. I. Rofes i Pujol, sodnica,
      sodni tajnik: P. Cullen, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 6. novembra 2014
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        J. Borghans s tožbo, ki je v sodno tajništvo Sodišča za uslužbence prispela 28. januarja 2014, predlaga razglasitev ničnosti
         sklepa, s katerim ji je Evropska komisija zavrnila družinsko pokojnino.

       Pravni okvir
      2        Pravni okvir tvorijo člena 27 in 42 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom za uradnike Evropske unije v različici pred začetkom
         veljavnosti Uredbe (EU, Euratom) št. 1023/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. oktobra 2013 o spremembi Kadrovskih
         predpisov za uradnike Evropske unije in Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev Evropske unije (v nadaljevanju: Kadrovski
         predpisi) ter v nadaljevanju navedene določbe Kadrovskih predpisov in Priloge VIII k tem predpisom.

      3        Člen 79 Kadrovskih predpisov določa:

      „Preživeli zakonec uradnika ali nekdanjega uradnika je, tako kakor je predvideno v poglavju 4 Priloge VIII [h Kadrovskim predpisom],
         upravičen do družinske pokojnine v višini 60 % starostne pokojnine ali invalidnine, ki jo je prejemal umrli ali ki bi jo prejemal
         ne glede na delovno dobo ali starost, če bi ob smrti izpolnjeval pogoje zanjo.

      Znesek družinske pokojnine, izplačan preživeli zakonec [preživelemu zakoncu] uradnika, ki je imel ob smrti enega od upravnih
         statusov iz člena 35 [Kadrovskih predpisov], ne sme biti nižji od zneska življenjskega minimuma niti nižji od 35 % uradnikove
         zadnje osnovne plače.

      […]“
      4        Člen 80 Kadrovskih predpisov določa:

      „Če uradnik ali oseba, ki je upravičena do starostne pokojnine ali invalidnine, ob smrti nima zakonca, ki bi bil upravičen
         do družinske pokojnine, so njegovi vzdrževani otroci v smislu člena 2 Priloge VII [h Kadrovskim predpisom] ob njegovi smrti
         upravičeni do pokojnine po starših v skladu s členom 21 Priloge VIII [h Kadrovskim predpisom].

      Do takšne pokojnine so upravičeni tudi otroci, ki izpolnjujejo zgornje pogoje, v primeru smrti ali ponovne poroke zakonca,
         ki je prejemnik družinske pokojnine.

      Če uradnik ali oseba, ki je upravičena do starostne pokojnine ali invalidnine, umre, pogoji iz prvega odstavka pa niso izpolnjeni,
         so vzdrževani otroci v smislu člena 2 Priloge VII [h Kadrovskim predpisom] upravičeni do pokojnine po starših v skladu s členom 21
         Priloge VII [VIII] [h Kadrovskim predpisom]; vendar je znesek pokojnine enak polovici pokojnine, izračunane v skladu z navedenim
         členom.

      […]“
      5        Člen 21(1), prvi pododstavek, Priloge VIII h Kadrovskim predpisom določa:

      „Pokojnina po starših, predvidena v prvem, drugem in tretjem odstavku člena 80 Kadrovskih predpisov znaša za prvega otroka
         osem desetin družinske pokojnine, do katere bi bila [bil] upravičen preživeli zakonec uradnika ali bivšega uradnika, ki je
         prejemal starostno pokojnino ali invalidnino, pri čemer se ne upošteva zmanjšanje iz člena 25 [te priloge].“

       Dejansko stanje
      6        Tožeča stranka se je 20. aprila 1991 poročila z R. van Raanom, ki je bil takrat uradnik Komisije.

      7        V tej zakonski zvezi se je 10. septembra 1993 rodil otrok.

      8        Sodišče prve stopnje v Bruslju (Belgija) je s sodbo z dne 15. junija 2004 razglasilo sporazumno razvezo zakonske zveze R. van
         Raana in tožeče stranke. V sporazumu o razvezi zakonske zveze, sklenjenem 24. decembra 2003 (v nadaljevanju: sporazum o razvezi)
         in priloženem navedeni sodbi, je bilo določeno, da bo R. van Raan od tega datuma do svoje smrti tožeči stranki plačeval preživnino
         v znesku, ki je bil takrat določen na 3000 EUR na mesec.

      9        Mirovni sodnik kantona Overijse-Zaventem (Belgija) je s sodbo z dne 18. decembra 2007 na podlagi zahtevka R. van Raana z učinkom
         od 1. septembra 2006 ukinil preživnino, ki jo je ta plačeval tožeči stranki.

      10      Tožeča stranka je 12. februarja 2008 vložila pritožbo zoper sodbo mirovnega sodnika kantona Overijse-Zaventem z dne 18. decembra
         2007.

      11      R. van Raan je 2. marca 2008 umrl.

      12      Ni sporno, da Komisija po smrti R. van Raana tožeči stranki ni izplačevala družinske pokojnine.

      13      Komisija pa je otroku pokojnega R. van Raana in tožeče stranke od julija 2008 dodelila pokojnino po starših na podlagi člena 80
         Kadrovskih predpisov, katere znesek je bil v skladu s členom 21(1), prvi pododstavek, Priloge VIII h Kadrovskim predpisom
         določen na osem desetin družinske pokojnine, ki bi jo prejemala tožeča stranka, če bi bila upravičena do take pokojnine (v
         nadaljevanju: zvišana pokojnina po starših).

      14      Oktobra 2011 je otrok pokojnega R. van Raana in tožeče stranke, ki je postal polnoleten, kot dedič R. van Raana nadaljeval
         postopek, ki ga je ta začel pred belgijskimi sodišči za ukinitev preživnine tožeče stranke in ki je takrat potekal pred sodiščem
         prve stopnje v Bruslju.

      15      Sodišče prve stopnje v Bruslju je s sodbo z dne 25. marca 2013 razveljavilo sodbo mirovnega sodnika kantona Overijse-Zaventem
         z dne 18. decembra 2007 in ugotovilo neutemeljenost prvotnega zahtevka pokojnega R. van Raana za ukinitev preživnine, določene
         s sporazumom o razvezi v korist tožeče stranke, z obrazložitvijo, da pogoji, ki so bili v sporazumu o razvezi določeni za
         ukinitev preživnine, niso bili izpolnjeni.

      16      Otrok pokojnega R. van Raana in tožeče stranke je kot njegov dedič soglašal s sodbo sodišča prve stopnje v Bruslju z dne 25. marca
         2013.

      17      Tožeča stranka je v dopisu z dne 29. aprila 2013 od Komisije zahtevala, naj ji z učinkom od aprila 2008 izplačuje družinsko
         pokojnino, pri čemer je pojasnila, da – ker je bila s sodbo sodišča prve stopnje v Bruslju z dne 25. marca 2013 razveljavljena
         sodba mirovnega sodnika kantona Overijse-Zaventem z dne 18. decembra 2007 – izpolnjuje merila za upravičenost do take pokojnine,
         ki so določena v členu 27 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom.

      18      Komisija je s sklepom z dne 3. junija 2013 (v nadaljevanju: sporni sklep) zavrnila zahtevo tožeče stranke, pri čemer se je
         oprla na okoliščino, da je ta, ker za pokojnino ni zaprosila v enem letu po smrti R. van Raana, izgubila to pravico na podlagi
         člena 42 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom.

      19      Tožeča stranka je z dopisom z dne 9. julija 2013 zoper sporni sklep vložila pritožbo v skladu s členom 90(2) Kadrovskih predpisov.

      20      Organ, pristojen za imenovanja, je s sklepom z dne 29. oktobra 2013 zavrnil pritožbo iz istega razloga, kot je bil naveden
         v spornem sklepu (v nadaljevanju: sklep o zavrnitvi pritožbe).

       Predlogi strank
      21      Tožeča stranka Sodišču za uslužbence predlaga, naj:

      –        sklep o zavrnitvi pritožbe razglasi za ničen;
      –        Komisiji naloži plačilo stroškov.
      22      Komisija Sodišču za uslužbence predlaga, naj:

      –        tožbo zavrne;
      –        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
       Pravo
       Predmet tožbe
      23      V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišče za uslužbence na podlagi predlogov za razglasitev ničnosti, ki so formalno usmerjeni
         zoper odločbo o zavrnitvi pritožbe, odloča o aktu, zoper katerega je bila vložena pritožba, kadar navedena odločba nima samostojne
         vsebine (glej v tem smislu sodbo Vainker/Parlament, 293/87, EU:C:1989:8, točka 8).

      24      Ker v obravnavanem primeru sklep o zavrnitvi pritožbe nima samostojne vsebine, je treba za tožbo šteti, da je usmerjena le
         zoper sporni sklep.

       Dopustnost
       Trditve strank
      25      Komisija predlaga, naj se ugotovi, da je predlog za razglasitev ničnosti spornega sklepa nedopusten. Po mnenju Komisije namreč
         ta sklep zgolj potrjuje prejšnjo odločbo zaradi molka organa, sprejeto po smrti R. van Raana leta 2008, s katero je uprava
         tožeči stranki zavrnila upravičenost do družinske pokojnine in ki je ta ni izpodbijala v roku iz člena 90(2) Kadrovskih predpisov.
         Komisija dodaja, da v skladu z ustaljeno sodno prakso možnost vložiti zahtevo v smislu člena 90(1) Kadrovskih predpisov –
         to je možnost, ki jo je uporabila tožeča stranka, ko je v dopisu z dne 29. aprila 2013 zahtevala izplačevanje družinske pokojnine –
         uradniku ali po njem upravičeni osebi ne omogoča, da ne upošteva rokov, ki ju določata člena 90 in 91 Kadrovskih predpisov
         za vložitev pritožbe in tožbe, tako da z vložitvijo zahteve posredno izpodbija prejšnjo odločbo, ki ni bila izpodbijana v
         roku, tako kot ni bila v obravnavanem primeru.

      26      Tožeča stranka predlaga, naj se ugovor nedopustnosti, ki ga podaja Komisija, zavrne.

       Presoja Sodišča za uslužbence
      27      Kot izhaja iz ustaljene sodne prakse, je ničnostna tožba zoper odločbo, ki zgolj potrjuje prejšnjo odločbo, ki ni bila izpodbijana
         v roku, nedopustna. Odločba zgolj potrjuje prejšnjo odločbo, če v primerjavi s prejšnjim aktom ne vsebuje nobenega novega
         elementa in ni bila sprejeta po ponovnem pregledu položaja naslovnika tega prejšnjega akta (sodba A/Komisija, F‑12/09, EU:F:2011:136,
         točka 119).

      28      V obravnavanem primeru je treba najprej preveriti, ali je, kot trdi Komisija, leta 2008 nastopila odločba zaradi molka organa,
         s katero je bila tožeči stranki zavrnjena upravičenost do družinske pokojnine, ker ni izpolnjevala pogojev iz člena 27, prvi
         odstavek, Priloge VIII h Kadrovskim predpisom.

      29      V zvezi s tem člen 90(1) Kadrovskih predpisov določa, da lahko vsaka oseba, za katero veljajo navedeni kadrovski predpisi,
         pri organu za imenovanja vloži zahtevo za sprejem odločitve, ki se nanaša nanjo, ter da se šteje, da gre za zavrnitev zaradi
         molka organa, če po izteku štirimesečnega roka, ki začne teči na dan vložitve zahteve, na to zahtevo ni odgovora. Iz take
         določbe izhaja, da je odločba, s katero je uradniku zaradi molka organa zavrnjena pravica, načeloma možna le, če je uradnik
         upravi predhodno predložil zahtevo za priznanje te pravice.

      30      Komisija pa je v svojih pisanjih navedla, da ni od tožeče stranke prejela nobene zahteve za izplačevanje družinske pokojnine.
         Čeprav je tožeča stranka v pritožbi, vloženi zoper sporni sklep, res omenila obstoj take zahteve in tudi odločbe, s katero
         ji je bila leta 2008 zavrnjena upravičenost do družinske pokojnine, je nato v svojih pisanjih in na obravnavi potrdila neobstoj
         kakršne koli zahteve in odločbe v tem smislu.

      31      Zato ni dokazano, da je Komisija z odločbo, ki bi izvirala iz molka glede zahteve tožeče stranke, tej zavrnila upravičenost
         do družinske pokojnine.

      32      Poleg tega tudi ob predpostavki, da je Komisija sočasno s tem, ko je otroku pokojnega R. van Raana in tožeče stranke dodelila
         zvišano pokojnino po starših, leta 2008 tožeči stranki zavrnila upravičenost do družinske pokojnine z odločbo zaradi molka
         organa, za sporni sklep ni mogoče šteti, da zgolj potrjuje to odločbo zaradi molka organa.

      33      Ta odločba zaradi molka organa bi namreč lahko temeljila samo na okoliščini, da tožeča stranka ni izpolnjevala pogojev, ki
         jih za upravičenost do take družinske pokojnine določa člen 27, prvi odstavek, Priloge VIII h Kadrovskim predpisom. Sporni
         sklep pa je bil obrazložen z dejstvom, da tožeča stranka ni ravnala v skladu z zahtevami glede roka, določenimi v členu 42
         te priloge. Komisija je torej v spornem sklepu opravila ponovni pregled položaja tožeče stranke na podlagi novih elementov,
         ki bi lahko vplivali na ta položaj.

      34      Iz tega sledi, da je treba ugovor nedopustnosti, ki ga podaja Komisija, zavrniti.

       Vsebinska presoja
       Trditve strank
      35      Tožeča stranka zoper sporni sklep v bistvu navaja en sam tožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev člena 42 Priloge VIII h Kadrovskim
         predpisom.

      36      Med očitki, ki jih izraža v utemeljitev svojega tožbenega razloga, tožeča stranka pojasnjuje, da ji ni mogoče očitati, da
         za družinsko pokojnino ni zaprosila v enem letu po dnevu smrti R. van Raana. Na ta dan zaradi sodbe mirovnega sodnika kantona
         Overijse-Zaventem z dne 18. decembra 2007 namreč ni bila več upravičena do preživnine in zato ni izpolnjevala pogojev iz člena 27
         Priloge VIII h Kadrovskim predpisom. Tožeča stranka dodaja, da je pozneje ravnala v skladu z določbami člena 42 Priloge VIII
         h Kadrovskim predpisom, s tem ko je v enem letu po razglasitvi sodbe sodišča prve stopnje v Bruslju z dne 25. marca 2013,
         s katero ji je bila preživnina ponovno dodeljena, vložila zahtevo za izplačevanje družinske pokojnine.

      37      Komisija predlaga, naj se tožbeni razlog zavrne.

      38      Komisija trdi, da bi morala tožeča stranka upoštevati rok, določen v členu 42 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom, da bi zaprosila
         za družinsko pokojnino. Po mnenju te institucije bi morala tožeča stranka v enem letu po smrti R. van Raana obvestiti upravo,
         da ji je bila s sporazumom o razvezi dodeljena preživnina in da je vložila pritožbo zoper sodbo z dne 18. decembra 2007, s
         katero je mirovni sodnik kantona Overijse-Zaventem to preživnino ukinil.

      39      Na obravnavi je Komisija pojasnila, da bi lahko, če bi ji tožeča stranka sporočila take informacije, za dokončno izplačevanje
         zvišane pokojnine po starših otroku pokojnega R. van Raana in tožeče stranke določila pogoj, da sodišče prve stopnje v Bruslju
         ne razveljavi sodbe mirovnega sodnika kantona Overijse-Zaventem z dne 18. decembra 2007 in da ne pride do ponovne dodelitve
         preživnine z retroaktivnim učinkom.

      40      Komisija je – prav tako na obravnavi – v odgovor na vprašanja Sodišča za uslužbence navedla, da tožeča stranka v nobenem primeru
         in nikoli ne bi mogla zahtevati družinske pokojnine, ker na dan smrti R. van Raana ni izpolnjevala pogojev, ki jih člen 27
         Priloge VIII h Kadrovskim predpisom določa za uveljavljanje take pokojnine, in sicer na dan smrti svojega bivšega zakonca,
         ki je bil uradnik ali nekdanji uradnik, ni bila upravičena do preživnine po njem. Komisija dodaja, da je neupoštevna okoliščina,
         da je sodišče prve stopnje v Bruslju po smrti R. van Raana razveljavilo sodbo mirovnega sodnika kantona Overijse-Zaventem
         z dne 18. decembra 2007 in torej tožeči stranki ponovno dodelilo preživnino, določeno v sporazumu o razvezi. Po mnenju Komisije
         bi se z nasprotno presojo priznalo, da se lahko v določenem obdobju zakonito hkrati izplačujeta družinska pokojnina in zvišana
         pokojnina po starših, kar je v nasprotju z določbami člena 80 Kadrovskih predpisov.

       Presoja Sodišča za uslužbence
      –       Uvodne ugotovitve
      41      Čeprav je Komisija v spornem sklepu in sklepu o zavrnitvi pritožbe svojo zavrnitev zahteve za izplačevanje družinske pokojnine,
         ki jo je vložila tožeča stranka, utemeljila z okoliščino, da je tožeča stranka izgubila to pravico, ker te zahteve ni vložila
         v roku enega leta iz člena 42 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom, je ta institucija v odgovoru na tožbo in na obravnavi zatrdila,
         da tožeča stranka nikoli ni imela pravice do družinske pokojnine, saj – ker na dan smrti svojega bivšega zakonca ni prejemala
         preživnine – ni izpolnjevala pogojev, ki jih člen 27, prvi odstavek, Priloge VIII h Kadrovskim predpisom določa za uveljavljanje
         take pokojnine.

      42      V zvezi s tem v skladu z ustaljeno sodno prakso instituciji, razen če je v položaju omejene pristojnosti, ni mogoče dovoliti,
         da med postopkom oblikuje nadomestno obrazložitev (sodba CP/Parlament, F‑8/13, EU:F:2014:44, točka 67 in navedena sodna praksa).

      43      Zato je treba preučiti, ali je bila Komisija, ki je predvsem želela prvotno obrazložitev spornega sklepa, in sicer da tožeča
         stranka ni upoštevala člena 42 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom, nadomestiti z novo obrazložitvijo, in sicer da tožeča
         stranka ni spadala na področje uporabe člena 27, prvi odstavek, navedene priloge, v položaju omejene pristojnosti.

      44      Kot določa člen 27, prvi odstavek, Priloge VIII h Kadrovskim predpisom, je „[r]azvezani zakonec uradnika ali nekdanjega uradnika
         […] upravičen do družinske pokojnine, opredeljene v tem poglavju, če ob smrti bivšega zakonca lahko dokaže upravičenost do
         preživnine [po njem], dodeljene po odločbi sodišča ali z uradno registriranim dogovorom med njim/njo in bivšim zakoncem“.

      45      Kadar mora uprava preveriti, ali lahko razvezani zakonec uradnika ali nekdanjega uradnika, ki je umrl, ob smrti svojega bivšega
         zakonca dokaže upravičenost do preživnine v smislu člena 27, prvi odstavek, Priloge VIII h Kadrovskim predpisom, nima nikakršnega
         polja proste presoje in je dolžna to upravičenost priznati ali zavrniti glede na to, ali je ta dejanska okoliščina dokazana
         ali ne.

      46      Ker je torej uprava v položaju omejene pristojnosti za priznanje ali zavrnitev upravičenosti do družinske pokojnine iz člena 27,
         prvi odstavek, Priloge VIII h Kadrovskim predpisom, je Komisija v odgovoru na tožbo in na obravnavi lahko oblikovala nadomestno
         obrazložitev, v skladu s katero tožeča stranka ni spadala na področje uporabe te določbe.

      47      Zato mora Sodišče za uslužbence najprej preveriti, ali je bilo za tožečo stranko mogoče šteti, da ima zaradi sodbe sodišča
         prve stopnje v Bruslju z dne 25. marca 2013 pravico do družinske pokojnine.

      48      Če bo odgovor pritrdilen, bo moralo Sodišče za uslužbence nato ugotoviti, ali je za tožečo stranko veljal prekluzivni rok
         iz člena 42 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom.

      –       Vprašanje, ali je imela tožeča stranka zaradi sodbe sodišča prve stopnje v Bruslju z dne 25. marca 2013 pravico do družinske
         pokojnine

      49      Kot je bilo navedeno, iz člena 27, prvi odstavek, Priloge VIII h Kadrovskim predpisom izhaja, da je dodelitev družinske pokojnine
         razvezanemu zakoncu umrlega uradnika ali nekdanjega uradnika pogojena s tem, da „ob smrti bivšega zakonca lahko dokaže upravičenost
         do preživnine [po njem], dodeljene po odločbi sodišča ali z uradno registriranim dogovorom med njim/njo in bivšim zakoncem“.

      50      V obravnavanem primeru je iz listin iz spisa razvidno, da čeprav je sporazum o razvezi določal, da bo R. van Raan tožeči stranki
         plačeval preživnino v mesečnem znesku 3000 EUR, je bila ta preživnina z učinkom od 1. decembra 2006 ukinjena s sodbo mirovnega
         sodnika kantona Overijse-Zaventem, to je s sodbo, ki jo je v skladu z belgijskim pravom spremljala začasna izvršitev po samem
         zakonu.

      51      Tako za tožečo stranko 2. marca 2008, ko je umrl R. van Raan, kljub temu, da je vložila pritožbo zoper sodbo mirovnega sodnika
         kantona Overijse-Zaventem z dne 18. decembra 2007, ni bilo mogoče šteti, da ima na podlagi belgijskega prava pravico do preživnine
         po svojem bivšem zakoncu.

      52      Ko je R. van Raan umrl, sodba mirovnega sodnika kantona Overijse-Zaventem z dne 18. decembra 2007 resda ni bila pravnomočna,
         ker je tožeča stranka, kot je bilo navedeno, zoper to sodbo vložila pritožbo. Vendar zaradi začasne izvršitve, ki je spremljala
         navedeno sodbo, tožeča stranka ni imela več nobenega naslova, ki bi ji omogočal prizadevanje za ponovno pridobitev preživnine.

      53      Posledično tožeča stranka na dan smrti R. van Raana ni izpolnjevala pogojev, ki jih člen 27, prvi odstavek, Priloge VIII h
         Kadrovskim predpisom določa za uveljavljanje družinske pokojnine.

      54       tega je Komisija v svojih pisanjih sama priznala, da se „[č]len 27 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom […] ni uporabljal“
         za položaj tožeče stranke na dan smrti R. van Raana.

      55      Vendar ni sporno, da je sodišče prve stopnje v Bruslju s sodbo z dne 25. marca 2013 razveljavilo sodbo mirovnega sodnika kantona
         Overijse-Zaventem z dne 18. decembra 2007 in ugotovilo neutemeljenost prvotnega zahtevka pokojnega R. van Raana za ukinitev
         preživnine, predvidene s sporazumom o razvezi.

      56      Ugotoviti je treba, ali je, kot trdi tožeča stranka, razveljavitev prvostopenjske sodbe s strani pritožbenega sodišča učinkovala
         tako, da je bila tožeči stranki podeljena pravica do družinske pokojnine v smislu člena 27, prvi odstavek, Priloge VIII h
         Kadrovskim predpisom.

      57      V zvezi s tem Sodišče za uslužbence opozarja, da je treba izraze določbe prava Unije, ki – tako kot člen 27, prvi odstavek,
         Priloge VIII h Kadrovskim predpisom – ne napotuje izrecno na pravo držav članic za določitev njenega pomena in obsega, običajno
         razlagati samostojno ter upoštevajoč kontekst določbe in namen zadevne ureditve. Vendar je tudi ob neobstoju take izrecne
         napotitve mogoče, da se je treba za uporabo prava Unije obrniti na pravo držav članic, kadar sodišče Unije v pravu Unije in
         splošnih načelih tega prava ne uspe odkriti elementov, na podlagi katerih bi lahko vsebino in obseg zadevne določbe prava
         Unije razjasnilo s samostojno razlago (sodba Díaz García/Parlament, T‑43/90, EU:T:1992:120, točka 36).

      58      V obravnavanem primeru, kot je Sodišče prve stopnje Evropskih skupnosti izrecno presodilo v sodbi M/Sodišče (T‑172/01, EU:T:2004:108),
         pojma „preživnin[a], dodeljen[a] z […] dogovorom med njim/njo in bivšim zakoncem“, v smislu člena 27, prvi odstavek, Priloge VIII
         h Kadrovskim predpisom ni mogoče razlagati samostojno. Nasprotno, pojem preživninske obveznosti, o kateri se zaradi razveze
         zakonske zveze dogovorita nekdanja zakonca, spada med premoženjske posledice, ki izhajajo iz sodbe o razvezi zakonske zveze,
         izrečene na podlagi pravil civilnega prava, ki se uporablja (sodba M/Sodišče, T‑172/01, EU:T:2004:108, točka 72).

      59      Zato se je treba za določitev, ali lahko razvezani zakonec uradnika ali nekdanjega uradnika „ob smrti bivšega zakonca […]
         dokaže upravičenost do preživnine [po njem], dodeljene […] z […] dogovorom med njim/njo in bivšim zakoncem“, obrniti na zakon,
         ki ureja učinke razveze zakonske zveze, v obravnavanem primeru je to belgijski zakon, na podlagi katerega je bila razglašena
         razveza.

      60      Ker pa po belgijskem pravu razveljavitev prvostopenjske sodne odločbe s strani pritožbenega sodišča povzroči njeno retroaktivno
         izničenje, je sodba sodišča prve stopnje v Bruslju z dne 25. marca 2013, s katero je bila razveljavljena sodba mirovnega sodnika
         kantona Overijse-Zaventem z dne 18. decembra 2007, povzročila, da je bila zadnjenavedena sodba retroaktivno izničena in da
         je bila preživnina, predvidena v sporazumu o razvezi, obnovljena, zaradi česar se za to preživnino šteje, da nikdar ni bila
         ukinjena.

      61      Tako je bilo treba za tožečo stranko od 25. marca 2013, ko je bila razglašena sodba sodišča prve stopnje v Bruslju – glede
         na to, da ji je bila z učinkom od 1. septembra 2006 ponovno podeljena pravica do preživnine, določene s sporazumom o razvezi –
         nujno šteti, da po belgijskem pravu ob smrti R. van Raana izkazuje upravičenost do preživnine po njem.

      62      Iz tega sledi, da je sodba sodišča prve stopnje v Bruslju z dne 25. marca 2013 učinkovala tako, da je tožeča stranka postala
         upravičenka do družinske pokojnine v smislu člena 27, prvi odstavek, Priloge VIII h Kadrovskim predpisom.

      63      Na to ugotovitev ne more vplivati ugovor Komisije, da je treba pri ugotavljanju, ali je razvezani zakonec uradnika ali nekdanjega
         uradnika upravičen do družinske pokojnine na podlagi člena 27 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom, upoštevati le položaj na
         dan smrti uradnika ali nekdanjega uradnika, ne pa morebitne retroaktivne spremembe tega položaja. Pritrditev takemu ugovoru
         bi namreč pomenila, da bi se kršilo belgijsko pravo, v skladu s katerim razveljavitev prvostopenjske odločbe o ukinitvi preživnine
         s strani pritožbenega sodišča učinkuje tako, da se preživnina retroaktivno obnovi.

      64      Prav tako ni mogoče sprejeti trditve Komisije, da bi bilo priznanje pravice tožeče stranke do družinske pokojnine od dneva
         smrti R. van Raana v nasprotju z določbami člena 80, tretji odstavek, Kadrovskih predpisov.

      65      V zvezi s tem je res, da določbe člena 80, tretji odstavek, Kadrovskih predpisov nasprotujejo temu, da bi se za isto obdobje
         hkrati priznavali pravica razvezanega zakonca uradnika ali nekdanjega uradnika do prejemanja družinske pokojnine in pravica
         vzdrževanega otroka tega uradnika ali nekdanjega uradnika ob njegovi smrti do prejemanja zvišane pokojnine po starših.

      66      Vendar je v obravnavanem primeru sodba sodišča prve stopnje v Bruslju z dne 25. marca 2013 povzročila – poleg ponovne dodelitve
         preživnine, plačevane tožeči stranki na podlagi sporazuma o razvezi, od 1. septembra 2006 in posledičnega nastanka pravice
         tožeče stranke do prejemanja družinske pokojnine od smrti R. van Raana – da je bila sklepu Komisije, s katerim je ta otroku
         pokojnega R. van Raana in tožeče stranke od julija 2008 dodelila zvišano pokojnino po starših, retroaktivno odvzeta pravna
         podlaga.

      67      Nazadnje, spomniti je treba, da je cilj člena 27 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom razvezanemu zakoncu uradnika ali nekdanjega
         uradnika, ki je ob smrti tega uradnika prejemal preživnino po njem, omogočiti, da po njegovi smrti še naprej prejema sredstva
         za preživljanje. Z ničemer pa ne bi bilo mogoče upravičiti, da se razvezani zakonec uradnika ali nekdanjega uradnika prikrajša
         za prejemanje družinske pokojnine in torej za sredstva za preživljanje zgolj iz razloga, na katerega nima vpliva, in sicer
         da je bila preživnina, ki jo je prejemal na podlagi nacionalnega prava, pred smrtjo uradnika ali nekdanjega uradnika ukinjena,
         po njegovi smrti pa retroaktivno ponovno dodeljena.

      –       Vprašanje, ali je za tožečo stranko veljal prekluzivni rok iz člena 42 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom
      68      Člen 42 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom določa, da „[č]e umre uradnik ali nekdanji uradnik, ki prejema starostno pokojnino
         ali invalidnino[,] in po njem upravičene osebe ne zaprosijo za pokojnino ali invalidnino v enem letu po datumu smrti, izgubijo
         to pravico, razen če je dokazana višja sila“.

      69      Iz samega besedila člena 42 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom izhaja, da v njem določen prekluzivni rok velja le za upravičence
         po umrlem uradniku ali nekdanjem uradniku, ki imajo na dan smrti pravico do pokojnine ali invalidnine.

      70      Posledično na področje uporabe člena 42 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom ne spadajo upravičenci po umrlem uradniku ali
         nekdanjem uradniku, ki tako kot v obravnavanem primeru na dan njegove smrti nimajo pravice do pokojnine ali invalidnine, temveč
         jim je ta priznana po tej smrti in retroaktivno, in sicer zaradi sprejetja odločbe nacionalnega sodišča.

      71      Kot je bilo navedeno, v obravnavanem primeru tožeča stranka na dan smrti R. van Raana ni imela pravice do družinske pokojnine,
         saj je bila preživnina, določena s sporazumom o razvezi, pred tem ukinjena s sodbo mirovnega sodnika kantona Overijse-Zaventem
         z dne 18. decembra 2007, pritožbeno sodišče pa te preživnine takrat še ni ponovno dodelilo z retroaktivnim učinkom.

      72      V teh okoliščinah je Komisija, s tem ko se je v spornem sklepu oprla na okoliščino, da je tožeča stranka, ker za pokojnino
         ni zaprosila v enem letu po smrti R. van Raana, izgubila to pravico na podlagi člena 42 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom,
         napačno uporabila pravo.

      73      Ostane še vprašanje, ali je bila tožeča stranka vseeno dolžna svojo zahtevo za izplačevanje družinske pokojnine vložiti v
         nekem roku.

      74      V zvezi s tem, ker v Kadrovskih predpisih ni nobene določbe, s katero bi se upravičencem po umrlem uradniku ali nekdanjem
         uradniku, ki so v položaju iz točke 70 te sodbe, predpisoval rok, v katerem morajo vložiti zahtevo za izplačevanje pokojnine
         ali invalidnine, mora to pravno praznino zapolniti Sodišče za uslužbence (glej po analogiji, kar zadeva rok za vložitev tožbe
         v sporih med Evropsko investicijsko banko in njenimi uslužbenci, sodbo Dunnett in drugi/EIB, T‑192/99, EU:T:2001:72, točka 51).

      75      Načeli pravne varnosti in varstva zaupanja v pravo, ki sta splošni načeli prava Unije, namreč institucijam in fizičnim osebam
         onemogočata, da bi delovale brez časovnih omejitev, s čimer bi lahko med drugim ogrozile stabilnost že ustvarjenih pravnih
         položajev, in zahtevata upoštevanje razumnega roka (glej po analogiji, kar zadeva rok za vložitev odškodninskega zahtevka,
         sklep Marcuccio/Komisija, T‑157/09 P, EU:T:2010:403, točka 42).

      76      Zato Sodišče za uslužbence meni, da načelo pravne varnosti upravičencem po umrlem uradniku ali nekdanjem uradniku, ki so v
         položaju iz točke 70 te sodbe, nalaga, naj v razumnem roku vložijo zahtevo za izplačevanje pokojnine ali invalidnine, ta rok
         pa začne teči od datuma vročitve nacionalne sodne odločbe, na podlagi katere jim je retroaktivno priznana pravica do pokojnine
         ali invalidnine.

      77      Čeprav v obravnavanem primeru na podlagi listin iz spisa ni mogoče natančno ugotoviti datuma, ko je bila sodba sodišča prve
         stopnje v Bruslju z dne 25. marca 2013 vročena tožeči stranki, se ta vročitev nikakor ni mogla zgoditi pred 25. marcem 2013.

      78      Tožeča stranka pa je zahtevo za izplačevanje družinske pokojnine vložila že 29. aprila 2013, to je v roku, za katerega je
         treba glede na okoliščine te zadeve šteti, da je razumen.

      79      Tako je treba ugotoviti, da tožeča stranka ni izgubila svoje pravice do družinske pokojnine, ko je zaprosila zanjo.

      80      Vendar Komisija zatrjuje, da bi jo morala tožeča stranka v enem letu po smrti R. van Raana vsaj obvestiti o svojem osebnem
         položaju ter ji zlasti sporočiti, da ji na podlagi sporazuma o razvezi pripada preživnina po R. van Raanu, da je bila ta preživnina
         ukinjena s sodbo mirovnega sodnika kantona Overijse-Zaventem z dne 18. decembra 2007 in da pred sodiščem prve stopnje v Bruslju
         poteka postopek s pritožbo, ki jo je vložila zoper to sodbo.

      81      Ne iz besedila ne iz sistematike člena 42 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom pa ni mogoče sklepati, da je bila tožeča stranka
         dolžna Komisiji predložiti tovrstne informacije, saj se s to določbo predpisuje le rok, v katerem morajo upravičenci po umrlem
         uradniku ali nekdanjem uradniku, ki dejansko imajo pravico do pokojnine ali invalidnine, zaprositi zanjo.

      82      Zato je okoliščina, da tožeča stranka Komisiji ni predložila informacij o svojem osebnem položaju, zlasti o pritožbi, ki jo
         je vložila zoper sodbo mirovnega sodnika kantona Overijse-Zaventem z dne 18. decembra 2007, neupoštevna za vprašanje, ali
         je pravočasno zaprosila za družinsko pokojnino.

      83      Iz vsega navedenega izhaja, da je treba sporni sklep razglasiti za ničen, ne da bi bilo treba preučiti druge očitke, navedene
         v utemeljitev edinega tožbenega razloga.

       Stroški
      84      Kot določa člen 101 Poslovnika, brez poseganja v druge določbe poglavja 8 naslova II tega poslovnika neuspela stranka nosi
         svoje stroške in se ji na predlog naloži plačilo stroškov druge stranke. Sodišče za uslužbence lahko na podlagi člena 102(1)
         istega poslovnika, če to zahteva pravičnost, odloči, da neuspela stranka nosi svoje stroške in da se ji naloži le delno plačilo
         stroškov nasprotne stranke ali da se ji ne naloži plačilo stroškov.

      85      Iz obrazložitve te sodbe izhaja, da je Komisija stranka, ki ni uspela. Poleg tega je tožeča stranka v svojih predlogih izrecno
         predlagala, naj se Komisiji naloži plačilo stroškov. Ker okoliščine primera ne upravičujejo uporabe določb člena 102(1) Poslovnika,
         Komisija nosi svoje stroške, naloži pa se ji tudi plačilo stroškov tožeče stranke.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE ZA USLUŽBENCE (drugi senat)
      razsodilo:
      1.      Sklep z dne 3. junija 2013, s katerim je Evropska komisija zavrnila izplačilo družinske pokojnine J. Borghans, se razglasi
            za ničen.
      2.      Evropska komisija nosi svoje stroške in se ji naloži plačilo stroškov, ki jih je priglasila J. Borghans.

               Bradley

                Kreppel

                Rofes i Pujol

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 23. marca 2015.

               Sodna tajnica

                      Predsednik

               W. Hakenberg

                      K. Bradley

         * Jezik postopka: francoščina.


Sodba Splošnega sodišča (prvi senat) z dne 3. maja 2017.#Gfi PSF Sàrl proti Evropski komisiji.#Javna naročila storitev – Postopek javnega razpisa – Razvijanje, vzdrževanje, servisiranje in podpora spletnih strani – Zavrnitev ponudbe ponudnika – Prejeta ponudba, ki je že odprta – Člen 111(4)(b) Finančne uredbe.#Zadeva T-200/16.


title: Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 21. septembra 2016.#Kazenski postopek proti Etablissements Fr. Colruyt NV.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Hof van beroep te Brussel.#Predhodno odločanje – Direktiva 2011/64/EU – Člen 15(1) – Svobodno določanje najvišjih drobnoprodajnih cen za tobačne izdelke s strani proizvajalcev in uvoznikov – Nacionalna ureditev, s katero je trgovcem na drobno prepovedana prodaja teh izdelkov po nižjih cenah od tistih, ki so navedene na tobačni znamki – Prosti pretok blaga – Člen 34 PDEU – Načini prodaje – Člen 101 PDEU v povezavi s členom 4(3) PEU.#Zadeva C-221/15.

text:
         SODBA SODIŠČA (šesti senat)
      z dne 21. septembra 2016 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Direktiva 2011/64/EU — Člen 15(1) — Svobodno določanje najvišjih drobnoprodajnih cen za tobačne izdelke s strani proizvajalcev in uvoznikov — Nacionalna ureditev, s katero je trgovcem na drobno prepovedana prodaja teh izdelkov po nižjih cenah od tistih, ki so navedene na tobačni znamki — Prosti pretok blaga — Člen 34 PDEU — Načini prodaje — Člen 101 PDEU v povezavi s členom 4(3) PEU“
      V zadevi C‑221/15,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo hof van beroep te Brussel (pritožbeno sodišče v Bruslju, Belgija) z odločbo z dne 5. maja 2015, ki je prispela na Sodišče 13. maja 2015, v kazenskem postopku zoper

         Etablissements Fr. Colruyt NV,

      SODIŠČE (šesti senat),
      v sestavi A. Arabadžiev (poročevalec), predsednik senata, J.‑C. Bonichot in C. G. Fernlund, sodnika,
      generalni pravobranilec: N. Wahl,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 17. februarja 2016,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Etablissements Fr. Colruyt NV R. Verstraeten in H. De Bauw, odvetnika,

               —

               za belgijsko vlado naprej N. Zimmer, J. Van Holm in M. Jacobs, nato J. Van Holm in M. Jacobs, agenti, skupaj z A. Fromont, odvetnico,

               —

               za francosko vlado G. de Bergues, D. Colas, J. Bousin in S. Ghiandoni, agenti,

               —

               za portugalsko vlado L. Inez Fernandes, A. Brigas Afonso in M. Rebelo, agenti,

               —

               za Evropsko komisijo E. Manhaeve, H. van Vliet in F. Tomat, agenti,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 21. aprila 2016
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 15(1) Direktive Sveta 2011/64/EU z dne 21. junija 2011 o strukturi in stopnjah trošarine, ki velja za tobačne izdelke (UL 2011, L 176, str. 24) v povezavi s členoma 20 in 21 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina), člena 34 PDEU in člena 101 PDEU v povezavi s členom 4(3) PEU.

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru kazenskega postopka zoper družbo Établissements Fr. Colruyt NV (v nadaljevanju: Colruyt), ker je ta tobačne izdelke prodajala po ceni na enoto, ki je bila nižja od cene, ki jo je proizvajalec ali uvoznik navedel na tobačni znamki, nalepljeni na teh izdelkih.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               V uvodnih izjavah 2, 3, 9 in 10 Direktive 2011/64 je navedeno:

                        „(2)

                        Davčna zakonodaja Unije o tobačnih izdelkih mora zagotoviti pravilno delovanje notranjega trga in hkrati visoke ravni varovanja zdravja […]

                        (3)

                        Eden od ciljev Pogodbe Evropske unije je ohranjanje ekonomske unije, katere značilnosti so podobne tistim na domačem trgu, znotraj katerega je zdrava konkurenca. Glede tobačnih izdelkov doseganje tega cilja predpostavlja, da v državah članicah obdavčenje, ki vpliva na porabo izdelkov iz tega sektorja, ne izkrivlja pogojev konkurenčnosti in ne ovira prostega pretoka znotraj Unije.

                  […]

                        (9)

                        Kar zadeva trošarine mora uskladitev struktur imeti za posledico konkurenco med različnimi kategorijami tobačnih izdelkov iz iste skupine, ki naj je obračunavanje davkov ne izkrivlja in mora pripeljati do odprtja nacionalnih trgov držav članic.

                        (10)

                        Konkurenca zahteva sistem svobodnega oblikovanja cen za vse skupine tobačnih izdelkov.“

               4

               Člen 1 te direktive iz poglavja 1, naslovljenega „Vsebina“, določa:
               „Ta direktiva določa splošna načela za uskladitev strukture in stopenj trošarine, s katero države članice obdavčijo tobačne izdelke.“

               5

               Člen 7(1), prvi pododstavek, navedene direktive določa:
               „Cigarete, proizvedene v Uniji in tiste, uvožene iz tretjih držav se obdavčijo s trošarino ad valorem, izračunano glede na najvišjo drobnoprodajno ceno, vključno s carinami, ter s specifično trošarino, ki se izračuna na enoto izdelka.“

               6

               Člen 15(1) te direktive določa:
               „Proizvajalci oziroma njihovi zastopniki ali pooblaščeni posredniki v Uniji in uvozniki tobaka iz tretjih držav lahko svobodno določijo najvišjo drobnoprodajno ceno za vsak svoj izdelek in za vsako državo članico, v kateri se zadevni izdelki sprostijo v porabo.
               Vendar pa prvi pododstavek ne sme ovirati delovanja nacionalnih pravnih sistemov glede kontrole cen ali upoštevanja predpisanih cen, če so sistemi združljivi z zakonodajo Unije.“

         Belgijsko pravo

               7

               Člen 7(2a), točka 1, Wet betreffende de bescherming van de gezondheid van de gebruikers op het stuk van de voedingsmiddelen en andere producten (zakon o varovanju zdravja potrošnikov v zvezi z živili in drugimi proizvodi, Belgisch Staatsblad z dne 8. aprila 1977, str. 4501) z dne 24. januarja 1977 v različici, ki se uporabi glede na čas dejanskega stanja v postopku v glavni stvari (v nadaljevanju: zakon o varovanju zdravja), določa:
               „Oglaševanje tobaka, izdelkov iz tobaka in podobnih izdelkov (v nadaljevanju: tobačni izdelki) in sponzoriranje z uporabo takih izdelkov sta prepovedana.
               Oglaševanje ali sponzoriranje je kakršno koli sporočanje ali dejanje, ki je neposredno ali posredno namenjeno pospeševanju prodaje, ne glede na kraj, uporabljena sredstva sporočanja in tehniko.“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               8

               Družba Colruyt v Belgiji upravlja več istoimenskih supermarketov.

               9

               Po preiskavi federale overheidsdienst van volksgezondheid (zvezna javna služba za javno zdravje, Belgija) je openbaar ministerie (državno tožilstvo, Belgija) ugotovilo, da je družba Colruyt v svojih supermarketih uporabila oglaševanje tobaka, ki je prepovedano na podlagi člena 7(2a), točka 1, zakona o varovanju zdravja. Družba Colruyt naj bi tako razne tobačne izdelke prodajala:

                        —

                        po ceni na enoto, ki je bila nižja od cene, ki jo je proizvajalec ali uvoznik navedel na tobačni znamki, nalepljeni na teh izdelkih;

                        —

                        s količinskim popustom, ki je bil označen tako, da je bila na prodajni polici prikazana cena na rumeno-rdeči podlagi;

                        —

                        z začasnim splošnim 3‑odstotnim popustom za vse kupce;

                        —

                        s splošnim 3‑odstotnim popustom za posebno skupino oseb, in sicer za člane mladinskih organizacij, tako imenovanim kampkorting (taborniški popust).

               10

               Družbi Colruyt je bilo s sodbo correctionele rechtbank te Brussel (kazensko sodišče v Bruslju, Belgija) z dne 10. maja 2013 med drugim naloženo plačilo 270.000 EUR kazni zaradi kršitve navedene določbe.

               11

               Družba Colruyt je vložila pritožbo pri hof van beroep te Brussel (pritožbeno sodišče v Bruslju, Belgija), v kateri je zlasti zatrjevala, da prepoved določanja drobnoprodajnih cen, ki so nižje od tiste, ki jo je proizvajalec ali uvoznik navedel na tobačni znamki, nalepljeni na tobačnih izdelkih, ni združljiva s členom 15(1) Direktive 2011/64, členom 34 PDEU in členom 101 PDEU v povezavi s členom 4(3) PEU.

               12

               V teh okoliščinah je hof van beroep te Brussel (pritožbeno sodišče v Bruslju) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali člen 15(1) Direktive 2011/64, po potrebi v povezavi s členoma 20 in 21 Listine, nasprotuje nacionalnemu ukrepu, ki trgovcem na drobno nalaga spoštovanje minimalnih cen tako, da jim prepoveduje, da bi za tobačne izdelke določili ceno, ki je nižja od tiste, ki jo je proizvajalec/uvoznik navedel na tobačni znamki?

                        2.

                        Ali člen 34 PDEU nasprotuje nacionalnemu ukrepu, ki trgovcem na drobno nalaga spoštovanje minimalnih cen tako, da jim prepoveduje, da bi za tobačne izdelke določili ceno, ki je nižja od tiste, ki jo je proizvajalec/uvoznik navedel na tobačni znamki?

                        3.

                        Ali člen 4(3) [PEU] v povezavi s členom 101 PDEU nasprotuje nacionalnemu ukrepu, ki trgovcem na drobno nalaga spoštovanje minimalnih cen tako, da jim prepoveduje, da bi za tobačne izdelke določili ceno, ki je nižja od tiste, ki jo je proizvajalec/uvoznik navedel na tobačni znamki?“

         Dopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe

               13

               Belgijska vlada zatrjuje, da je predlog za sprejetje predhodne odločbe nedopusten, prvič, ker naj se člen 7(2a), točka 1, zakona o varovanju zdravja ne bi nanašal na predmet spora v postopku v glavni stvari, saj naj bi bile cene nadaljnje prodaje na drobno tobačnih izdelkov v Belgiji urejene z drugimi določbami belgijskega prava. Drugič, zatrjuje, da je razlaga Direktive 2011/64 brezpredmetna za rešitev spora, ker naj namen navedenega člena 7(2a), točka 1, ne bi bil prenos te direktive v belgijsko pravo. Tretjič, meni, da predložitvena odločba ne izpolnjuje pogojev iz člena 94 Poslovnika Sodišča, saj naj ne bi vsebovala dovolj podatkov o dejanskem in pravnem okviru navedenega spora niti natančne opredelitve razlogov, ki so predložitvenemu sodišču vzbudili dvom glede razlage določb prava Unije. Tudi francoska vlada navaja dvome o dopustnosti tega predloga.

               14

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča za vprašanja v zvezi z razlago prava Unije, ki jih nacionalna sodišča postavijo v pravnem in dejanskem okviru, ki so ga pristojna opredeliti sama in katerega pravilnosti Sodišče ne preizkuša, velja domneva upoštevnosti. Sodišče lahko odločanje o predlogu nacionalnega sodišča za sprejetje predhodne odločbe zavrne samo, če je očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora v postopku v glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo pravnih in dejanskih elementov, da bi lahko na postavljena vprašanja dalo koristne odgovore (sodba z dne 16. julija 2015, Sommer Antriebs- und Funktechnik, C‑369/14, EU:C:2015:491, točka 32 in navedena sodna praksa).

               15

               V zvezi s prvim razlogom za nedopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe zadostuje opozoriti, da v okviru postopka, določenega v členu 267 PDEU, ni dolžnost Sodišča, da presoja razlago določb nacionalnega prava niti da razsoja o tem, ali je razlaga teh določb s strani nacionalnega sodišča pravilna (sodba z dne 7. oktobra 2010, dos Santos Palhota in drugi, C‑515/08, EU:C:2010:589, točka 18).

               16

               V zvezi z drugim razlogom za nedopustnost, ki ga je navedla belgijska vlada, se ne zdi očitno, da je položaj iz postopka v glavni stvari izključen iz področja uporabe Direktive 2011/64 ali vsaj da člen 7(2a), točka 1, zakona o varovanju zdravja ne bi mogel nikakor odvzeti polnega učinka nekaterim določbam te direktive in da predlagana razlaga navedene direktive nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora v postopku v glavni stvari. Poleg tega se ta ugovor nanaša na vsebino prvega vprašanja za predhodno odločanje.

               17

               V zvezi s tretjim razlogom za nedopustnost je treba ugotoviti, da je predložitveno sodišče v obravnavanem primeru pravni in dejanski okvir, v katerega se umešča spor o glavni stvari, predstavilo dovolj natančno, da lahko Sodišče koristno odgovori na predložena vprašanja in da lahko zadevne osebe iz člena 23 statuta Sodišča Evropske unije predložijo stališča. Poleg tega je iz predložitvene odločbe razvidno, da predložitveno sodišče dvomi o združljivosti nacionalne ureditve iz postopka v glavni stvari z določbami prava Unije, katerih razlaga se predlaga, in da bi se obtožbe proti družbi Colruyt v primeru nezdružljivosti te ureditve z navedenimi določbami štele za neutemeljene.

               18

               Glede na navedeno je treba ugotoviti, da je predlog za sprejetje predhodne odločbe dopusten.

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Prvo vprašanje

               19

               Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 15(1) Direktive 2011/64 v povezavi s členoma 20 in 21 Listine razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je ta v postopku v glavni stvari, s katero se trgovcem na drobno prepoveduje prodaja tobačnih izdelkov po ceni na enoto, ki je nižja od cene, ki jo je proizvajalec ali uvoznik navedel na tobačni znamki, nalepljeni na teh izdelkih.

               20

               Kot je razvidno iz člena 1 Direktive 2011/64, je njen cilj določiti splošna načela za uskladitev struktur in stopenj trošarine, s katero države članice obdavčijo tobačne izdelke. Ta direktiva je torej del davčne zakonodaje Unije, ki se uporabi za tobačne izdelke in katere namen je v skladu z uvodno izjavo 2 navedene direktive med drugim zagotoviti pravilno delovanje notranjega trga.

               21

               Poleg tega je iz uvodne izjave 3 Direktive 2011/64 razvidno, da se za doseganje tega cilja z njo želi zagotoviti, da v državah članicah obdavčenje, ki vpliva na porabo izdelkov iz sektorja tobačnih izdelkov, ne izkrivlja pogojev konkurenčnosti in ne ovira prostega pretoka teh izdelkov znotraj Unije. Natančneje, v uvodni izjavi 9 te direktive je navedeno, da mora uskladitev struktur trošarin povzročiti, da konkurence med različnimi kategorijami tobačnih izdelkov iz iste skupine ne izkrivlja obračunavanje davkov, in s tem privesti do odprtja nacionalnih trgov držav članic.

               22

               Iz navedenega izhaja, da je namen Direktive 2011/64 zagotoviti pravilno delovanje notranjega trga v zvezi z uporabo trošarin na izdelke iz sektorja tobačnih izdelkov v državah članicah.

               23

               Člen 15(1), prvi pododstavek, te direktive je treba razlagati glede na ta cilj. Ta člen določa, da lahko proizvajalci oziroma njihovi zastopniki ali pooblaščeni posredniki v Uniji in uvozniki tobaka iz tretjih držav svobodno določijo najvišjo drobnoprodajno ceno za vsak svoj izdelek in za vsako državo članico, v kateri se zadevni izdelki sprostijo v porabo, da se zagotovi, da lahko med njimi dejansko obstaja konkurenca.

               24

               Sodišče je presodilo, da je namen te določbe na eni strani zagotoviti, da se za določitev osnove za izračun proporcionalne trošarine za tobačne izdelke, in sicer je to najvišja drobnoprodajna cena za te proizvode, v vseh državah članicah uporabljajo enaka pravila, na drugi strani pa ohraniti svobodo teh gospodarskih subjektov, ki jim omogoča, da dejansko izkoristijo konkurenčno prednost, ki jo imajo na podlagi morebitnih nižjih lastnih cen (glej po analogiji sodbo z dne 4. marca 2010, Komisija/Francija, C‑197/08, EU:C:2010:111, točka 36).

               25

               Poleg tega je ta določba del mehanizma obdavčitve tobaka, v skladu s katerim velja cena, ki jo določi proizvajalec ali uvoznik in odobri javni organ, kot najvišja cena in se kot taka upošteva na vseh stopnjah tržne verige do prodaje potrošniku, da bi se izognilo temu, da bi se s prekoračitvijo te cene ogrožala integriteta davčnih prejemkov (glej v tem smislu sodbo z dne 4. marca 2010, Komisija/Francija, C‑197/08, EU:C:2010:111, točka 43).

               26

               Namen člena 15(1), prvi pododstavek, Direktive 2011/64 je torej zagotoviti, da uporaba pravil v zvezi s trošarinami za tobačne izdelke ne posega v nujne zahteve za obstoj konkurence, med kateri je, kot je to razvidno iz uvodne izjave 10 te direktive, sistem svobodnega oblikovanja cen za vse skupine tobačnih izdelkov s strani proizvajalcev ali uvoznikov.

               27

               Sodišče je tako v bistvu presodilo, da člena 15(1) Direktive 2011/64 ni mogoče razlagati tako, da nasprotuje ureditvi, s katero se, kadar se tobačni izdelki, ki so proizvedeni v državi ali v njo uvoženi, prodajajo potrošniku, določa prodajna cena, in sicer je to cena, navedena na tobačni znamki, če je to ceno svobodno določil proizvajalec ali uvoznik (glej po analogiji sodbo z dne 16. novembra 1977, GB‑Inno-BM, 13/77, EU:C:1977:185, točki 63 in 64).

               28

               V okoliščinah postopka v glavni stvari določba nacionalne ureditve, kot je člen 7(2a), točka 1, zakona o varovanju zdravja, s katero se glede na podatke, ki jih je posredovalo predložitveno sodišče, prodajalcem na drobno med drugim prepoveduje prodaja tobačnih izdelkov po ceni na enoto, ki je nižja od cene, ki jo je proizvajalec ali uvoznik navedel na tobačni znamki, nalepljeni na teh izdelkih, ob upoštevanju posebnosti mehanizma obdavčitve tobaka res povzroči, da se tem gospodarskim subjektom, kadar se ti izdelki prodajajo potrošniku, določa cena, navedena na teh znamkah. Vendar iz spisa, predloženega Sodišču, ni razvidno, da ta določba ureja določanje cene, ki jo je proizvajalec ali uvoznik navedel na navedeni znamki, niti da se ta določba kako drugače nanaša na uporabo trošarine za tobačne izdelke.

               29

               Zato se taka nacionalna določba ne nanaša na položaj, za katerega se uporabi člen 15(1) Direktive 2011/64. Ta člen tej določbi tako ne nasprotuje.

               30

               Te razlage ne omaja trditev družbe Colruyt, da to, da se trgovcem na drobno na podlagi navedenega člena 15(1) ne prizna pravica določiti ceno za prodajo tobačnih izdelkov potrošniku, pomeni neupravičeno diskriminacijo, ki je v nasprotju s členoma 20 in 21 Listine, med trgovci na drobno, ki so tudi uvozniki, in trgovci na drobno, ki to niso. Ti določbi Listine namreč nikakor ne moreta razširiti področja uporabe Direktive 2011/64 na določanje minimalne cene s strani trgovcev na drobno, na katero se uporabljanje trošarine za tobačne izdelke načeloma ne nanaša.

               31

               Iz vsega navedenega izhaja, da je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 15(1) Direktive 2011/64 razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je ta v postopku v glavni stvari, s katero se trgovcem na drobno prepoveduje prodaja tobačnih izdelkov po ceni, ki je nižja od drobnoprodajne cene, ki jo je proizvajalec ali uvoznik navedel na tobačni znamki, nalepljeni na teh izdelkih, če je to ceno svobodno določil proizvajalec ali uvoznik.

         Drugo vprašanje

               32

               Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 34 PDEU razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki trgovcem na drobno prepoveduje prodajo tobačnih izdelkov po ceni na enoto, ki je nižja od cene, ki jo je proizvajalec ali uvoznik navedel na tobačni znamki, nalepljeni na teh izdelkih.

               33

               Člen 34 PDEU določa, da so med državami članicami prepovedane količinske omejitve pri uvozu in vsi ukrepi z enakim učinkom. Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je treba vsak ukrep države članice, ki bi lahko neposredno ali posredno, dejansko ali potencialno oviral trgovino v Uniji, šteti za ukrep z enakim učinkom kot količinske omejitve v smislu navedenega člena (sodbi z dne 11. julija 1974, Dassonville, 8/74, EU:C:1974:82, točka 5, in z dne 23. decembra 2015, Scotch Whisky Association in drugi, C‑333/14, EU:C:2015:845, točka 31).

               34

               Tako so ukrepi z enakim učinkom kot količinske omejitve ovire za prosti pretok blaga, ki ob neusklajenosti nacionalnih zakonodaj nastanejo kot posledica uporabe pravil v zvezi s pogoji, ki jih mora izpolnjevati blago, ki prihaja iz drugih držav članic, kjer je zakonito proizvedeno in trženo, čeprav se te določbe brez razlikovanja uporabljajo za vse proizvode (glej v tem smislu sodbo z dne 20. februarja 1979, Rewe-Zentral, imenovano Cassis de Dijon, 120/78, EU:C:1979:42, točke 6, 14 in 15).

               35

               Uporaba nacionalnih določb, ki omejujejo ali prepovedujejo nekatere načine prodaje, za proizvode iz drugih držav članic pa ne more neposredno ali posredno, dejansko ali potencialno ovirati trgovine v Uniji v smislu te sodne prakse, če se te določbe uporabljajo za vse zadevne gospodarske subjekte, ki opravljajo dejavnost na nacionalnem ozemlju, in če na enak način, pravno in dejansko, vplivajo na trženje nacionalnih proizvodov in proizvodov iz drugih držav članic. Če so namreč ti pogoji izpolnjeni, uporaba takih predpisov za prodajo proizvodov iz druge države članice, ki izpolnjujejo pravila, ki jih je določila ta država, ne ovira njihovega dostopa do trga oziroma ga ne ovira bolj kot dostop nacionalnih proizvodov (sodba z dne 10. februarja 2009, Komisija/Italija, C‑110/05, EU:C:2009:66, točka 36).

               36

               Zato je treba ukrepe, ki jih država članica izvaja z namenom ali z učinkom manj ugodnega obravnavanja proizvodov, ki prihajajo iz drugih držav članic, in ukrepe iz točke 34 te sodbe šteti za ukrepe z enakim učinkom kot količinske omejitve pri uvozu v smislu člena 34 PDEU. Tako je treba obravnavati tudi vse druge ukrepe, ki ovirajo dostop do trga države članice za proizvode druge države članice (glej v tem smislu sodbo z dne 10. februarja 2009, Komisija/Italija, C‑110/05, EU:C:2009:66, točka 37).

               37

               V zvezi s tem velja, da če se nacionalna ureditev v zvezi s ceno tobačnih izdelkov, kot je vsebovana v členu 7(2a), točka 1, zakona o varovanju zdravja, ne nanaša na lastnosti teh proizvodov, ampak samo na načine, kako se lahko prodajajo, je treba šteti, da se nanaša na načine prodaje (glej po analogiji sodbo z dne 30. aprila 2009, Fachverband der Buch- und Medienwirtschaft, C‑531/07, EU:C:2009:276, točka 20).

               38

               V zvezi z vprašanjem, ali taka ureditev izpolnjuje pogoje iz točke 35 te sodbe, je treba na eni strani poudariti, da se nacionalna določba, kot je navedeni člen 7(2a), točka 1, ki trgovcem na drobno prepoveduje prodajo tobačnih izdelkov po ceni na enoto, ki je nižja od cene, ki jo je proizvajalec ali uvoznik navedel na tobačni znamki, nalepljeni na teh izdelkih, uporablja za vse zadevne gospodarske subjekte, ki svojo dejavnost opravljajo na nacionalnem ozemlju.

               39

               Na drugi strani ta določba, ker se ne nanaša na določanje cene, navedene na tej znamki, s strani uvoznikov proizvodov iz drugih držav članic in ti uvozniki lahko še naprej svobodno določajo to ceno, ne more preprečiti dostopa tobačnih izdelkov iz druge države članice do belgijskega trga ali ga ovirati bolj kot dostop nacionalnih tobačnih izdelkov.

               40

               Tako taka ureditev ni ukrep z enakim učinkom kot količinska omejitev uvoza, prepovedan s členom 34 PDEU.

               41

               Iz navedenega izhaja, da je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 34 PDEU razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je ta v postopku v glavni stvari, s katero se trgovcem na drobno prepoveduje prodaja tobačnih izdelkov po ceni na enoto, ki je nižja od cene, ki jo je proizvajalec ali uvoznik navedel na tobačni znamki, nalepljeni na teh izdelkih, če je to ceno svobodno določil uvoznik.

         Tretje vprašanje

               42

               Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 101 PDEU v povezavi s členom 4(3) PEU razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je ta v postopku v glavni stvari, s katero se trgovcem na drobno prepoveduje prodaja tobačnih izdelkov po ceni na enoto, ki je nižja od cene, ki jo je proizvajalec ali uvoznik navedel na tobačni znamki, nalepljeni na teh izdelkih.

               43

               Iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da se člen 101 PDEU sicer res nanaša le na ravnanje podjetij, in ne na zakonodajo ali druge predpise, ki jih sprejmejo države članice, vendar pa je res tudi, da ta člen v povezavi s členom 4(3) PEU, ki določa dolžnost sodelovanja med Evropsko unijo in državami članicami, državam članicam nalaga, da ne sprejmejo ali ne ohranjajo v veljavi ukrepov, tudi zakonskih ali podzakonskih, ki bi lahko izničili polni učinek pravil o konkurenci, ki veljajo za podjetja (sodba z dne 4. septembra 2014, API in drugi, od C‑184/13 do C‑187/13, C‑194/13, C‑195/13 in C‑208/13, EU:C:2014:2147, točka 28 in navedena sodna praksa).

               44

               Za kršitev člena 101 PDEU v povezavi s členom 4(3) PEU gre, če država članica bodisi predpiše ali spodbuja sklepanje sporazumov, ki so v nasprotju s členom 101 PDEU, ali krepi učinke takih sporazumov bodisi svojim predpisom odvzame naravo državnega ukrepa s prenosom pristojnosti za sprejetje odločitev, ki posegajo v gospodarsko sfero, na zasebne subjekte (sodba z dne 4. septembra 2014, API in drugi, od C‑184/13 do C‑187/13, C‑194/13, C‑195/13 in C‑208/13, EU:C:2014:2147, točka 29).

               45

               Vendar pa ureditev, katere namen ni predpisati sklepanje sporazumov med dobavitelji in trgovci na drobno ali druga ravnanja, kot so določena v členu 101(1) PDEU, temveč, nasprotno, javnim organom podeljuje odgovornost za določitev cen prodaje potrošnikom, ne krši te določbe v povezavi s členom 4(3) PEU (glej v tem smislu sodbo z dne 29. januarja 1985, Cullet in Chambre syndicale des réparateurs automobiles et détaillants de produits pétroliers, 231/83, EU:C:1985:29, točki 17 in 18). Prav tako ne predpisuje ali spodbuja sklepanja protikonkurenčnih sporazumov ureditev, ki določa prepoved, ki zadostuje sama po sebi (glej v tem smislu sodbo z dne 17. novembra 1991, Ohra Schadeverzekeringen, C‑245/91, EU:C:1993:887, točka 11).

               46

               Kot je bilo ugotovljeno v točki 28 te sodbe, se z določbo nacionalne ureditve, kot je člen 7(2a), točka 1, zakona o varovanju zdravja, trgovcem na drobno, kadar se tobačni izdelki prodajajo potrošniku, določa cena, in sicer cena, ki jo je proizvajalec ali uvoznik navedel na tobačni znamki, nalepljeni na teh izdelkih. Taka ureditev ne predpisuje niti ne spodbuja sklepanja sporazumov med dobaviteljem in trgovcem na drobno, temveč zadostuje sama po sebi, saj neposredno določa ceno, ki jo uporabijo trgovci na drobno. Prav tako iz spisa, ki je bil predložen Sodišču, ni razvidno, da bi pred sprejetjem člena 7(2a), točka 1, zakona o varovanju zdravja obstajal kak sporazum o cenah nadaljnje prodaje, ki bi bile določene v sektorju tobačnih izdelkov.

               47

               Poleg tega navedeni člen 7(2a), točka 1, ne prenaša obveznosti določitve cene, ki jo uporabijo trgovci na drobno, ali sprejetja drugih odločitev, ki posegajo v gospodarsko sfero, na zasebne subjekte.

               48

               V teh okoliščinah ureditev, kot je ta v postopku v glavni stvari, členu 101(1) PDEU ne more odvzeti polnega učinka.

               49

               Iz navedenega izhaja, da je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člen 101 PDEU v povezavi s členom 4(3) PEU razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je ta v postopku v glavni stvari, s katero se trgovcem na drobno prepoveduje prodaja tobačnih izdelkov po ceni na enoto, ki je nižja od cene, ki jo je proizvajalec ali uvoznik navedel na tobačni znamki, nalepljeni na teh izdelkih.

         Stroški

               50

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (šesti senat) razsodilo:

                           1.

                           Člen 15(1) Direktive Sveta 2011/64/EU z dne 21. junija 2011 o strukturi in stopnjah trošarine, ki velja za tobačne izdelke je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je ta v postopku v glavni stvari, s katero se trgovcem na drobno prepoveduje prodaja tobačnih izdelkov po ceni na enoto, ki je nižja od cene, ki jo je proizvajalec ali uvoznik navedel na tobačni znamki, nalepljeni na teh izdelkih, če je to ceno svobodno določil proizvajalec ali uvoznik.

                           2.

                           Člen 34 PDEU je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je ta v postopku v glavni stvari, s katero se trgovcem na drobno prepoveduje prodaja tobačnih izdelkov po ceni na enoto, ki je nižja od cene, ki jo je proizvajalec ali uvoznik navedel na tobačni znamki, nalepljeni na teh izdelkih, če je to ceno svobodno določil uvoznik.

                           3.

                           Člen 101 PDEU v povezavi s členom 4(3) PEU je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je ta v postopku v glavni stvari, s katero se trgovcem na drobno prepoveduje prodaja tobačnih izdelkov po ceni na enoto, ki je nižja od cene, ki jo je proizvajalec ali uvoznik navedel na tobačni znamki, nalepljeni na teh izdelkih.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nizozemščina.


Sodba Sodišča z dne 5. decembra 1973. # E. Kampffmeyer proti Einfuhr- und Vorratsstelle für Getreide und Futtermittel. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Hessisches Finanzgericht - Nemčija. # Zadeva 124-73.


Sodba Sodišča z dne 23. januarja 1980. # SpA Grosoli in drugi proti Ministère du commerce extérieur in drugi. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunale amministrativo regionale del Lazio - Italija. # Zadeva 35/79.


Sodba Sodišča z dne 2. februarja 1988. # Livestock Sales Transport Ltd in P. M. Johnson Esq. proti Intervention Board for Agricultural Produce. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: High Court of Justice, Queen's Bench Division - Združeno kraljestvo. # "Clawback". # Zadeva 162/86.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 19. novembra 1998. # Francoska republika proti Komisiji Evropskih skupnosti. # EKUJS - Potrditev obračuna. # Zadeva C-235/97.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 7. januarja 2004. # Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Španiji. # Neizpolnitev obveznosti države. # Zadeva C-500/01.