title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 11. oktobra 2007.#Freeport plc proti Olle Arnoldsson.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Högsta domstolen - Švedska.#Uredba (ES) št. 44/2001- Člen 6, točka 1 - Posebne pristojnosti - Več toženih strank - Pravne podlage zahtevkov - Zloraba - Verjetnost, da se dopusti tožbo, vloženo pri sodiščih države, v kateri ima ena od toženih oseb stalno prebivališče.#Zadeva C-98/06.

text:
      Zadeva C-98/06
      Freeport plc
      proti
      Olleju Arnoldssonu
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Högsta domstolen)
      „Uredba (ES) št. 44/2001 – Člen 6, točka 1 – Posebne pristojnosti – Več toženih strank – Pravne podlage zahtevkov – Zloraba – Verjetnost, da se dopusti tožba, vložena pri sodiščih države, v kateri ima ena od toženih oseb stalno prebivališče“
      Povzetek sodbe
      Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Pristojnost in izvrševanje sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah –
            Uredba št. 44/2001 – Posebne pristojnosti – Več toženih strank
      (Uredba Sveta št. 44/2001, člen 6, točka 1)
      Člen 6, točka 1, Uredbe št. 44/2001 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih
         zadevah je treba razlagati tako, da dejstvo, da imajo zahtevki, vloženi proti več toženim osebam, različne pravne podlage,
         ni ovira za uporabo te določbe.

      Medtem ko iz te določbe ne izhaja, da bi bila istovetnost pravnih podlag tožb, vloženih proti različnim toženim osebam, del
         pogojev, določenih za njeno uporabo, je treba, nasprotno, preveriti, ali med različnimi zahtevki, ki jih je vložil isti vlagatelj
         proti različnim toženim osebam, obstaja medsebojna zveza, tako da obstaja interes, da se jih presoja skupaj, da bi se s tem
         izognili tveganju nezdružljivosti sodnih odločb, ki bi lahko bile posledica ločenih postopkov. Zato, da bi se za sodne odločbe
         lahko štelo, da so si nasprotujoče, ne zadošča, da obstaja neskladje med rešitvami spora.

      Poleg tega se ta določba uporabi, če so zahtevki, vloženi proti različnim toženim osebam, medsebojno povezani ob njihovi vložitvi,
         da se s tem prepreči tveganje nezdružljivosti sodnih odločb, ki bi lahko bile posledica ločenih postopkov, ne da bi bilo poleg
         tega treba posebej dokazati, da zahtevki niso bili vloženi zgolj z namenom, da se ena od toženih oseb izvzame iz pristojnosti
         sodišč države članice, v kateri ima stalno prebivališče.

      (Glej točke od 38 do 40, 47, 52, 54 ter točki 1 in 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 11. oktobra 2007(*)

      „Uredba (ES) št. 44/2001– Člen 6, točka 1 – Posebne pristojnosti – Več toženih strank – Pravne podlage zahtevkov – Zloraba – Verjetnost, da se dopusti tožbo, vloženo pri sodiščih države, v kateri ima ena od toženih oseb stalno prebivališče“
      V zadevi C-98/06,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi členov 68 ES in 234 ES, ki ga je vložilo Högsta domstolen
         (Švedska) z odločbo z dne 8. februarja 2006, ki je prispela na Sodišče 20. februarja 2006, v postopku

      Freeport plc
      proti
      Olleju Arnoldssonu,
      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi A. Rosas, predsednik senata, U. Lõhmus, J. Klučka (poročevalec), sodnika, P. Lindh, sodnica, in A. Arabadjiev, sodnik,
      generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
      sodni tajnik: R. Grass,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Freeport plc M. Tagaeus in C. Björndal, odvetnika,
      –        za O. Arnoldssona A. Bengtsson, odvetnik,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti L. Parpala, V. Bottka in A.-M. Rouchaud-Joët, zastopniki,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 24. maja 2007
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 6, točka 1, Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra
         2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 2001, L 12, str. 1).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo britanskega prava Freeport plc (v nadaljevanju: Freeport) in O. Arnoldssonom,
         ki je navedeno družbo tožil pred sodiščem, ki ni sodišče kraja,v katerem ima družba sedež.

       Pravni okvir
      3        Druga, enajsta, dvanajsta in petnajsta uvodna izjava Uredbe št. 44/2001 določajo:

      „2.      Določene razlike med nacionalnimi predpisi, ki urejajo pristojnost in priznanje sodnih odločb, ovirajo nemoteno delovanje
         notranjega trga. Nujno je potrebno sprejetje določb za poenotenje kolizijskih pravil glede pristojnosti v civilnih in gospodarskih
         zadevah ter za poenostavitev formalnosti, s ciljem hitrega in enostavnega priznanja ter izvršitve sodnih odločb držav članic,
         ki jih zavezuje ta uredba.

      […]
      11.      Pravila o pristojnosti morajo biti čimbolj predvidljiva in morajo temeljiti na načelu, da se pristojnost praviloma določa
         po stalnem prebivališču toženca, pri čemer mora taka pristojnost vedno obstajati, razen v nekaterih točno opredeljenih primerih,
         v katerih je zaradi predmeta pravde ali avtonomije strank upravičena druga navezna okoliščina. […]

      12.      Poleg stalnega prebivališča toženca mora obstajati tudi alternativna podlaga pristojnosti, ki temelji na tesni povezavi med
         sodiščem in sporom, ali ki je v interesu ustreznosti sodnega varstva.

      […]
      15.      V interesu ustreznega sodnega varstva je treba čimbolj zmanjšati možnost sočasnih postopkov in zagotoviti, da v dveh državah
         članicah niso izdane nezdružljive sodne odločbe. […]“

      4        Člen 2(1) navedene uredbe, ki je naveden v njenem Poglavju II, Oddelek 1, z naslovom „Splošne določbe“, določa:

      „Ob upoštevanju določb te uredbe so osebe s stalnim prebivališčem v državi članici ne glede na njihovo državljanstvo tožene
         pred sodišči te države članice.“

      5        Člen 3 iste uredbe, ki je prav tako del Poglavja II, Oddelek 1, določa:

      „1.      Osebe s stalnim prebivališčem v državi članici so lahko tožene pred sodišči druge države članice samo na podlagi pravil, opredeljenih
         v oddelkih od 2 do 7 tega poglavja.

      2.      Zoper te osebe zlasti ni dovoljeno uporabiti nacionalnih pravil o pristojnosti iz Priloge I.“
      6        Člen 5 Uredbe št. 44/2001, ki je naveden v Oddelku 2 Poglavja II, z naslovom „Posebna pristojnost“, določa, da je lahko oseba
         s stalnim prebivališčem v državi članici pod nekaterimi pogoji tožena v drugi državi članici.

      7        Poleg tega člen 6, točki 1 in 2, iste uredbe, ki je prav tako del Oddelka 2, določa:

      „Oseba s stalnim prebivališčem v državi članici je lahko tožena tudi:
      1.      če je ena od več toženih oseb, tudi pred sodiščem kraja, kjer ima ena od njih stalno prebivališče, če so tožbeni zahtevki
         med seboj tako tesno povezani, da jih je smotrno obravnavati in o njih odločati skupaj, da bi se s tem izognili tveganju nezdružljivosti
         sodnih odločb, ki bi lahko bile posledica ločenih postopkov;

      2.      v tožbi glede garancij ali v drugih intervencijskih tožbah, pred sodiščem, kjer teče prvotni postopek, razen če je bil ta
         postopek začet samo z namenom, izvzeti to osebo iz pristojnosti sodišča, ki bi bilo pristojno v tej zadevi.“

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      8        Družba, s katero je sodeloval O. Arnoldsson, je od leta 1996 izvajala projekte gradnje trgovskih centrov, vrste „tovarniške
         prodajalne“, v različnih krajih po Evropi. Družba Freeport je pri tej družbe kupila več takih projektov, med drugimi najobsežnejšega
         med njimi, projekt v Kungsbacki (Švedska).

      9        Na sestanku 11. avgusta 1999 sta O. Arnoldsson in generalni direktor družbe Freeport sklenila ustni dogovor, da O. Arnoldsson
         ob otvoritvi tovarniške prodajalne v Kungsbacki osebno prejme plačilo 500.000 GBP za uspešno opravljeno delo.

      10      Družba Freeport je s pisnim prevzemom obveznosti z dne 27. avgusta 1999 potrdila navedeni ustni dogovor, pri čemer je dodala
         tri pogoje za plačilo provizije. O. Arnoldsson je sprejel pogoje, pri čemer je eden izmed njih določal, da bo plačilo, ki
         ga bo prejel, plačala družba, ki bo postala lastnik centra v kraju Kungsbacka. Družba Freeport je po novih pogajanjih O. Arnoldssonu
         poslala pisno potrditev, z datumom 13. september 1999, o dogovoru, sklenjenem z njim (v nadaljevanju: dogovor).

      11      Tovarniška prodajalna v Kungsbacki, ki je bila uradno odprta 15. novembra 2001, je last družbe švedskega prava Freeport Leisure
         (Švedska) AB (v nadaljevanju: Freeport AB), ki prodajalno tudi upravlja. Ta družba pa je v 100-odstotni lasti hčerinske družbe
         družbe Freeport.

      12      O. Arnoldsson je zahteval plačilo provizije, za katero je bil dogovorjen z družbo Freeport, tako od družbe Freeport AB kot
         od družbe Freeport. Družba Freeport AB je zavrnila zahtevo z obrazložitvijo, da ni stranka dogovora in da poleg tega ni obstajala
         na dan, ko je bil sklenjen dogovor.

      13      Ker O. Arnoldsson ni uspel z zahtevo, je 5. februarja 2003 pri Göteborgs tingsrätt zoper ti družbi vložil tožbo za solidarno
         plačilo zneska 500.000 GBP ali njegovo protivrednost v švedski valuti, skupaj z obrestmi.

      14      Za določitev pristojnosti tega sodišča glede družbe Freeport je O. Arnoldsson zahtevek utemeljil s členom 6, točka 1, Uredbe
         št. 44/2001.

      15      Družba Freeport je vložila ugovor na podlagi dejstva, da nima sedeža na Švedskem in da ni dovolj tesne zveze med zahtevki,
         da bi bila v smislu navedene določbe upravičena pristojnost Göteborgs tingsrätt. Družba Freeport je v zvezi s tem zatrjevala,
         da je podlaga tožbe, vložene proti njej, pogodba, medtem ko je podlaga tožbe, vložene proti družbi Freeport AB, delikt ali
         kvazidelikt, ker ni bilo pogodbenega razmerja med O. Arnoldssonom in to družbo. Ta razlika med pravnima podlagama tožb, vloženih
         proti družbama Freeport AB in Freeport, naj bi bila taka, da ne omogoča uporabe člena 6, točka 1, Uredbe št. 44/2001, saj
         ni mogoče dokazati nobene zveze med obema zahtevkoma.

      16      Göteborgs tingsrätt je zavrnilo ugovor nedopustnosti.

      17      Družba Freeport je pri Hovrätten för Västra Sverige vložila pritožbo, ki je bila zavrnjena.

      18      Ta družba je nato zadevo predložila Högsta domstolen, ki v predložitveni odločbi navaja, da je Sodišče v sodbi z dne 27. septembra
         1988 v zadevi Kalfelis (189/87, Recueil, str. 5565) razsodilo, da pristojno sodišče na podlagi člena 5, točka 3, Konvencije
         z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL
         1972, L 299, str. 32, v nadaljevanju: Bruseljska konvencija) pri odločanju o tožbi, ki temelji na deliktu, ni pristojno za
         odločanje o drugih elementih iste tožbe, katerih podlaga niso delikti. Po mnenju predložitvenega sodišča je Sodišče glede
         tega v točki 50 sodbe z dne 27. oktobra 1998 v zadevi Réunion européenne in drugi (C-51/97, Recueil, str. I-6511) odločilo,
         da ni mogoče šteti, da med dvema zahtevkoma v eni odškodninski tožbi, ki sta vložena proti različnim toženim strankam, od
         katerih eden temelji na pogodbeni odgovornosti, drugi pa na deliktni odgovornosti, obstaja medsebojna zveza. Predložitveno
         sodišče želi tudi preveriti, ali je zahtevek glede Freeport AB pogodbene narave, čeprav se glede obveznosti te družbe nista
         zavezala ne njen pravni zastopnik ne njen pooblaščenec.

      19      Isto predložitveno sodišče poleg tega poudarja, da je Sodišče v točkah 8 in 9 zgoraj navedene sodbe Kalfelis razsodilo, da
         je treba izjemo, navedeno v členu 6, točka 1, Bruseljske konvencije, ki odstopa od načela, da se pristojnost praviloma določa
         po stalnem prebivališču tožene stranke, razlagati tako, da ta ne more omajati obstoja tega načela, med drugim z dopustitvijo
         tožeči stranki, da vloži zahtevek zoper več toženih strank le s ciljem, da odtegne eno od njih od sodišč države, v kateri
         ima stalno prebivališče. Vendar predložitveno sodišče poudarja, da čeprav člen 6, točka 2, Uredbe št. 44/2001 izrecno navaja
         tak položaj, to ne velja za točko 1 istega člena. Sprašuje se, kako je treba v zvezi s tem razlagati navedeno točko 1.

      20      Predložitveno sodišče se poleg tega sprašuje, ali je treba verjetnost, da se dopusti tožba proti toženi stranki pred sodišči
         države, v kateri ima stalno prebivališče, presojati drugače pri preučitvi vprašanja tveganja nezdružljivosti sodnih odločb
         iz člena 6, točka 1, Uredbe št. 4472001. Družba Freeport pred tem sodiščem navaja, da ni nobenega tveganja nezdružljivosti
         sodb. Po njenem mnenju v švedskem pravu dogovori ne morejo zavezovati tretjih k plačilu, v obravnavani zadevi družbo Freeport
         AB. Družba Freeport je na podlagi tega ugotovila, da tožba, vložena proti družbi Freeport AB, nima pravne podlage in da je
         bila vložena le zato, da bi bilo mogoče družbo Freeport tožiti pred švedskim sodiščem.

      21      V teh okoliščinah je Högsta domstolen prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali ima tožba, ki temelji na zatrjevani obveznosti plačila, ki bremeni kapitalsko družbo in izhaja iz prevzete obveznosti,
         pogodbeno naravo in je treba zanjo uporabiti člen 6, točka 1, Uredbe št. 44/2001, čeprav oseba, ki je prevzela obveznost,
         v tem času ni bila pravni zastopnik družbe niti njen pooblaščenec?

      2.      Pri pritrdilnem odgovoru na prvo vprašanje: ali je pri sodni pristojnosti, poleg pogojev, izrecno navedenih v členu 6, točka
         1, prvi pogoj ta, da tožba proti toženi osebi, vložena pri sodišču države, v kateri ima tožena oseba stalno prebivališče,
         ni bila vložena le zato, da bi o zahtevi proti drugi toženi osebi odločalo drugo sodišče oziroma ne tisto, ki bi bilo običajno
         pristojno?

      3.      Pri nikalnem odgovoru na drugo vprašanje: ali je treba verjetnost, da je tožba, vložena pri sodišču države, v kateri ima tožena
         oseba stalno prebivališče, dopustna, presojati drugače takrat, ko se obravnava vprašanje tveganja nezdružljivosti sodnih odločb
         iz člena 6, točka 1?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      22      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem sprašuje, ali je tožba, ki temelji na zatrjevani obveznosti plačila, ki bremeni kapitalsko
         družbo in izhaja iz prevzete obveznosti, pogodbene narave in je treba zanjo uporabiti člen 6, točka 1, Uredbe št. 44/2001,
         čeprav oseba, ki je prevzela obveznost, v tem času ni bila pravni zastopnik družbe niti njen pooblaščenec.

       Sodišču predložena stališča
      23      Stranke v postopku v glavni stvari in Komisija Evropskih skupnosti opozarjajo, da pojma „v zadevah v zvezi s pogodbenimi razmerji“
         ni mogoče razlagati tako, da se nanaša na položaj, v katerem ni nobene obveznosti, ki jo je ena stranka svobodno prevzela
         do druge. Glede tega napotujejo na sodno prakso Sodišča v zvezi s členom 5, točka 1, Bruseljske konvencije, katere določbe
         so v bistvu enake kot določbe Uredbe št. 44/2001 (glej zlasti sodbo z dne 17. junija 1992 v zadevi Handte, C-26/91, Recueil,
         str. I-3967, točka 15, zgoraj navedeno sodbo Réunion européenne in drugi, točka 17, in sodbo z dne 17. septembra 2002 v zadevi
         Tacconi, C-334/00, Recueil, str. I-7357, točka 23).

      24      Družba Freeport je na podlagi te navedbe sklepala, da med družbo Freeport AB in O. Arnoldssonom ni pogodbenega razmerja, ker
         prva ni prevzela obveznosti do druge. Zatrjuje, da noben pravni zastopnik ali pooblaščenec družbe Freeport AB ni prevzel nobene
         obveznosti do navedene osebe in da ta družba tudi ni odobrila dogovora za plačilo dolgovanega zneska.

      25      O. Arnoldsson priznava, da na dan sklenitve dogovora nobena družba ni bila lastnik tovarniške trgovine v Kungsbacki, ki še
         ni bila odprta. Pojasnjuje, da tistega dne ni bilo pravnega zastopnika ali pooblaščenca, ki bi lahko zastopal družbo Freeport
         AB. Vendar zatrjuje, da je družba Freeport sklenila dogovor zase in za bodoče družbe, lastnice navedene trgovine, ter da je
         na podlagi takega dogovora dala navodila bodoči družbi, to je družbi Freeport AB, da O. Arnoldssonu izplača dolgovano vsoto.
         Poleg tega naj bi družba Freeport AB s pridružitvijo skupini Freeport sprejela svojo obveznost plačila.

      26      Zato O. Arnoldsson meni, da obveznost iz tega dogovora, ki jo je družba Freeport AB svobodno sprejela, brez dvoma ni nepogodbene
         narave, ampak sodi med pogodbena razmerja. Za uporabo člena 6, točka 1, Uredbe št. 44/2001 tudi navaja, da je tožba, vložena
         tako proti družbi Freeport AB kot proti družbi Freeport, tožba na podlagi pogodbene odgovornosti.

      27      Komisija meni, da mora nacionalno sodišče preučiti pravno razmerje med družbo Freeport AB in O. Arnoldssonom, da se določi,
         ali se lahko to razmerje šteje za pogodbeno. To sodišče se lahko opre na vse dejanske in pravne okoliščine postopka v glavni
         stvari, da ugotovi, ali je bila družba Freeport v trenutku sklenitve dogovora pravni zastopnik oziroma pooblaščenec družbe
         Freeport AB.

      28      Vendar Komisija meni, da prvo zastavljeno vprašanje ni upoštevno za razlago člena 6, točka 1, Uredbe št. 44/2001, tako da
         na to vprašanje ni treba odgovoriti.

      29      Po njenem mnenju je namreč bistvo navedenega vprašanja, ali se lahko člen 6, točka 1, Uredbe št. 44/2001 razlaga v smislu
         ugotovitev v točki 50 zgoraj navedene sodbe Réunion européenne in drugi. Dejanski in pravni okvir spora o glavni stvari naj
         bi bil torej povsem drugačen od okvira te sodbe. V nasprotju z navedeno sodbo Réunion européenne in drugi, pri kateri je bila
         tožba v postopku v glavni stvari vložena pred sodiščem države članice, v kateri nobena od toženih oseb ni imela stalnega prebivališča,
         naj bi se v tej sodbi spor o glavni stvari nanašal na uporabo člena 6, točka 1, Uredbe št. 44/2001, ker je O. Arnoldsson tožbo
         vložil pri švedskem sodišču, pristojnem za območje, na katerem ima sedež družba Freeport AB. Po mnenju Komisije je točka 50
         zgoraj navedene sodbe Réunion européenne in drugi le napotitev na splošno pravilo, da je treba izjemo od načela pristojnosti,
         ki temelji na stalnem prebivališču tožene osebe, razlagati ozko.

      30      Če bi Sodišče presodilo, da je treba odgovoriti na prvo vprašanje, Komisija zatrjuje, da razlika med zahtevkom, ki temelji
         na pogodbi, in zahtevkom, ki temelji na deliktu, ne izključuje uporabe člena 6, točka 1, Uredbe št. 44/2001, vendar jo nacionalno
         sodišče lahko upošteva v okviru presoje pogoja, ali obstaja taka stopnja povezanosti med zahtevki, ki upravičuje, da se jih
         preuči in o njih razsodi sočasno, da bi se s tem izognili tveganju nezdružljivosti sodnih odločb, ki bi lahko bile posledica
         ločenih postopkov.

       Odgovor Sodišča
      31      Glede na ustaljeno sodno prakso mora Sodišče v okviru postopka sodelovanja z nacionalnimi sodišči iz člena 234 ES podati predložitvenemu
         sodišču uporaben odgovor, ki mu omogoča rešitev spora, o katerem odloča. S tega vidika lahko, odvisno od primera, Sodišče
         preoblikuje vprašanje, ki mu je bilo postavljeno (sodba z dne 23. marca 2006 v zadevi FCE Bank, C-210/04, ZOdl., str. I-2803,
         točka 21 in navedena sodna praksa).

      32      V zvezi s tem je treba opozoriti, da predložitveno sodišče sprašuje, ali je taka tožba, kot jo je O. Arnoldsson vložil proti
         družbi Freeport AB, pogodbene narave, pri čemer to sodišče izhaja iz premise, da se člen 6, točka 1, Uredbe št. 4472001 uporablja
         le pri enakih pravnih podlagah tožb, vloženih proti različnim toženim osebam pred sodišči kraja stalnega prebivališča ene
         izmed njih.

      33      Posledično je treba preučiti, ali je ta premisa v skladu z Uredbo št. 44/2001, tako da se preuči, ali se člen 6, točka 1,
         te uredbe uporablja, če imajo tožbe, vložene proti več toženim osebam pred sodišči kraja stalnega prebivališča ene izmed njih,
         različne pravne podlage.

      34      Glede tega velja, da je pristojnost iz člena 2 Uredbe št. 44/2001, in sicer pristojnost sodišč države članice na ozemlju,
         na katerem ima tožena stranka stalno prebivališče, splošno načelo in da ta uredba le kot odstopanje od tega načela določa
         pravila o posebni pristojnosti v taksativno naštetih primerih, v katerih je toženo stranko mogoče ali se jo mora, odvisno
         od primera, tožiti pri sodišču druge države članice (glej sodbo z dne 13. julija 2006 v zadevi Reisch Montage, C-103/05, ZOdl.,
         str. I-6827, točka 22 in navedena sodna praksa).

      35      Poleg tega iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je treba navedene določbe o posebni pristojnosti razlagati ozko, kar ne dopušča
         razlage zunaj primerov, ki so izrecno navedeni v Uredbi št. 44/2001 (zgoraj navedena sodba Reisch Montage, točka 23 in navedena
         sodna praksa).

      36      Kot namreč izhaja iz enajste uvodne izjave Uredbe št. 44/2001, morajo biti pravila o pristojnosti čim predvidljivejša in morajo
         temeljiti na načelu, da se pristojnost praviloma določa po stalnem prebivališču toženca, pri čemer mora taka pristojnost vedno
         obstajati, razen v nekaterih natančno opredeljenih primerih, v katerih je zaradi predmeta pravde ali avtonomije strank upravičena
         druga navezna okoliščina.

      37      Glede posebne pristojnosti, določene v členu 6, točka 1, Uredbe št. 44/2001, ta določba predvideva, da je oseba lahko tožena,
         če je ena od več toženih oseb, tudi pred sodiščem kraja, kjer ima ena od njih stalno prebivališče, če „so tožbeni zahtevki
         med seboj tako tesno povezani, da jih je smotrno obravnavati in o njih odločati skupaj, da bi se s tem izognili tveganju nezdružljivosti
         sodnih odločb, ki bi lahko bile posledica ločenih postopkov“.

      38      Iz člena 6, točka 1, Uredbe št. 44/2001 ne izhaja, da bi bila istovetnost pravnih podlag tožb, vloženih proti različnim toženim
         osebam, del pogojev, določenih za uporabo te določbe.

      39      Kot je bilo že odločeno za uporabo člena 6, točka 1, Bruseljske konvencije, je treba preveriti, ali obstaja med različnimi
         zahtevki, ki jih je vložil isti vlagatelj proti različnim toženim osebam, medsebojna zveza, tako da obstaja interes, da se
         jih presoja skupaj, da bi se s tem izognili tveganju nezdružljivosti sodnih odločb, ki bi lahko bile posledica ločenih postopkov
         (glej zgoraj navedeno sodbo Kalfelis, točka 13).

      40      Sodišče je opredelilo, da za to, da bi se za sodne odločbe lahko štelo, da so si nasprotujoče, ne zadošča, da obstaja neskladje
         med rešitvami spora, ampak mora priti do neskladja v okviru istega dejanskega in pravnega stanja (sodba z dne 13. julija 2006
         v zadevi Roche Nederland in drugi, C-539/03, ZOdl., str. I-6535, točka 26).

      41      O obstoju medsebojne zveze med različnimi zahtevki, vloženimi pred nacionalnim sodiščem, presoja nacionalno sodišče, kar pomeni,
         da presoja o tem, ali obstaja tveganje nezdružljivosti sodnih odločb, ki bi lahko bile posledica ločenih postopkov, in pri
         tem upošteva vsa potrebna dejstva iz spisa, kar ga, odvisno od primera in ne da bi bilo to potrebno za presojo, lahko vodi
         k upoštevanju pravnih podlag tožb, vloženih pred tem sodiščem.

      42      Te razlage ni mogoče izpodbijati s točko 50 zgoraj navedene sodbe Réunion européenne in drugi.

      43      Kot je Komisija pravilno poudarila, ima navedena sodba dejanski in pravni okvir, ki je drugačen kot v sporu o glavni stvari.
         Prvič, v tej sodbi se obravnava uporaba člena 5, točki 1 in 3, Bruseljske konvencije in ne uporaba člena 6, točka 1, iste
         konvencije.

      44      Drugič, navedena sodba naj bi se v nasprotju s to zadevo nanašala na kumulacijo posebne pristojnosti, ki temelji na členu
         5, točka 3, Bruseljske konvencije, za presojo tožbe, ki je deliktne narave, in druge posebne pristojnosti za presojo tožbe,
         ki je pogodbene narave, z obrazložitvijo, da obstaja medsebojna zveza med obema tožbama. Povedano drugače, zgoraj navedena
         sodba Réunion européenne in drugi, se nanaša na tožbo, ki je bila vložena pri sodišču države članice, v kateri nobena od toženih
         oseb v postopku v glavni stvari ni imela stalnega prebivališča, medtem ko je bila tožba v sporu o glavni svari vložena na
         podlagi člena 6, točka 1, Uredbe št. 44/2001, pri sodišču kraja, kjer ima ena od toženih oseb v glavni stvari sedež.

      45      Sodišče je v okviru člena 5, točka 3, Bruseljske konvencije, lahko ugotovilo, da ni mogoče šteti, da med zahtevkoma v tožbi,
         ki sta vložena proti različnim toženim osebam, od katerih eden temelji na pogodbeni odgovornosti, drugi pa na deliktni odgovornosti,
         obstaja medsebojna zveza (zgoraj navedena sodba Réunion européenne in drugi, točka 50).

      46      Če bi se dopustilo, da se pristojnost, ki temelji na členu 5 Uredbe št. 44/2001 in je posebna pristojnost, določena za taksativno
         naštete primere, lahko uporabi kot podlaga za odločanje o drugih tožbah, bi se s tem poseglo v strukturo navedene uredbe.
         Nasprotno pa, če temelji pristojnost sodišča na členu 2 navedene uredbe, kot v sporu o glavni stvari, morebitna uporaba člena
         6, točka 1, iste uredbe, postane mogoča, če so izpolnjeni pogoji, ki so našteti v tej določbi in navedeni v točkah 39 in 40
         te sodbe, ne da bi bilo nujno, da so pravne podlage vloženih tožb enake.

      47      Glede na zgornje ugotovitve je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 6, točka 1, Uredbe št. 44/2001 razlagati
         tako, da dejstvo, da imajo zahtevki, vloženi proti več toženim osebam, različne pravne podlage, ni ovira za uporabo te določbe.

       Drugo vprašanje
      48      Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je prvi pogoj za uporabo člena 6, točka 1, Uredbe št. 44/2001
         ta, da tožba ni bila vložena proti več toženim osebam le zato, da bi se eno izmed njih izvzelo iz pristojnosti sodišč države
         članice, v kateri ima stalno prebivališče.

       Sodišču predložena stališča
      49      O. Arnoldsson in Komisija menita, da za posebno pristojnost, določeno v členu 6, točka 1, Uredbe št. 44/2001, v nasprotju
         s tisto, predvideno v točki 2 istega člena, ne velja pogoj, da se tožbe ne sme vložiti le zato, da bi se toženo osebo izvzelo
         iz pristojnosti sodišča kraja, kjer ima stalno prebivališče. Ugotavljata namreč, da je pogoj iz člena 6, točka 1, Uredbe št.
         44/2001 v zvezi z obstojem medsebojne zveze med zahtevki, dovolj strog, da se prepreči nevarnost zlorabe pravil o pristojnosti.

      50      Nasprotno pa družba Freeport meni, da ta nevarnost upravičuje, da za uporabo člena 6, točka 1, Uredbe št. 44/2001 velja isti
         pogoj kot tisti, naveden v točki 2 istega člena. Na eni strani naj bi bil slednji pogoj, da je prepovedano zlorabiti pravila
         sodne pristojnosti, ki so določena z navedeno uredbo, splošno načelo, ki ga je treba upoštevati tudi pri uporabi člena 6,
         točka 1, navedene uredbe. Na drugi strani naj bi uporabo takega pogoja upravičilo zlasti načelo pravne varnosti in zahteva,
         da se ne sme kršiti načela, po katerem je tožena oseba lahko tožena le pred sodiščem kraja stalnega prebivališča.

       Odgovor Sodišča
      51      Kot je predložitveno sodišče pravilno poudarilo, člen 6, točka 1, Uredbe št. 44/2001, izrecno ne določa primera, v nasprotju
         s točko 2 istega člena, v katerem je bila tožba vložena le z namenom, da bi se toženo osebo izvzelo iz pristojnosti njenega
         sodišča. Komisija je v zvezi s tem navedla, da so države članice ob spremembi Bruseljske konvencije zavrnile, da bi bil pogoj
         iz člena 6, točka 2, vključen v člen 6, točka 1, ker so menile, da je splošni pogoj obstoja medsebojne zveze objektivnejši.

      52      Treba je opozoriti, da je Sodišče, potem ko je navedlo možnost, da bi tožeča oseba lahko vložila zahtevek proti več toženim
         osebam le z namenom, da bi eno izmed njih izvzelo iz pristojnosti sodišča države, v kateri ima stalno prebivališče, v zgoraj
         navedeni sodbi Kalfelis ugotovilo, da je za izključitev take možnosti potrebno, da obstaja zveza med zahtevki, vloženimi proti
         vsaki od toženih oseb. Sodišče je presodilo, da se pravilo, določeno v členu 6, točka 1, Bruseljske konvencije, uporabi, če
         so zahtevki, vloženi proti različnim toženim osebam, medsebojno povezani ob vložitvi, namreč ko obstaja interes, da se jih
         preuči in o njih razsodi skupaj, da se s tem prepreči tveganje nezdružljivosti sodnih odločb, ki bi lahko bilo posledica ločenih
         postopkov.

      53      Zahteva po medsebojni zvezi ne izhaja iz besedila člena 6, točka 1, Bruseljske konvencije, ampak jo je iz te določbe izvedlo
         Sodišče, da bi preprečilo, da bi s to določbo predpisano načelo pristojnosti sodišča države, v kateri ima tožena stranka sedež,
         postavilo pod vprašaj obstoj tega načela (zgoraj navedena sodba Kalfelis, točka 8). Ta zahteva je bila pozneje potrjena z
         zgoraj navedeno sodbo Réunion européenne in drugi (točka 48) in izrecno sprejeta v besedilo člena 6, točka 1, Uredbe št. 44/2001,
         ki je nasledila Bruseljsko konvencijo (zgoraj navedena sodba Roche Nederland in drugi, točka 21).

      54      V teh okoliščinah je treba na vprašanje odgovoriti, da se člen 6, točka 1, Uredbe št. 44/2001 uporabi, če so zahtevki, vloženi
         proti različnim toženim osebam, medsebojno povezani ob vložitvi, namreč ko obstaja interes, da se jih preuči in o njih razsodi
         skupaj, da se s tem prepreči tveganje nezdružljivosti sodnih odločb, ki bi lahko bilo posledica ločenih postopkov, ne da bi
         bilo poleg tega treba posebej dokazati, da zahtevki niso bili vloženi le z namenom, da bi se eno izmed toženih oseb izvzelo
         iz pristojnosti sodišč države članice, v kateri ima stalno prebivališče.

       Tretje vprašanje
      55      Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali se pri preučitvi tveganja nezdružljivosti sodnih odločb,
         navedenega v členu 6, točka 1, Uredbe št. 44/2001, upošteva možnost, da se ugodi tožbi, vloženi proti toženi osebi pred sodiščem
         države, v kateri ima ta stalno prebivališče.

      56      Vandar iz navedb predložitvenega sodišča izhaja, da je bilo to vprašanje postavljeno na podlagi premise, da bi morali zahtevki,
         zato da bi bili medsebojno povezani, imeti isto pravno podlago. V takem smislu je namreč družba Freeport navedla, da ni nobenega
         tveganja nezdružljivih sodnih odločb, saj naj po švedskem pravu dogovori ne bi mogli zavezovati tretjih k plačilu, in da naj
         zato tožba, vložena proti družbi Freeport AB, ne bi imela zakonite podlage.

      57      Člen 6, točka 1, Uredbe št. 44/2001 se torej, kot je bilo odgovorjeno že pri prvem vprašanju, lahko uporabi, kadar imajo tožbe,
         vložene proti različnim toženim osebam, različne pravne podlage.

      58      Ob upoštevanju tega odgovora na tretje vprašanje ni treba odgovoriti.

       Stroški
      59      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      1)      Člen 6, točka 1, Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih
            odločb v civilnih in gospodarskih zadevah je treba razlagati tako, da dejstvo, da imajo zahtevki, vloženi proti več toženim
            osebam, različne pravne podlage, ni ovira za uporabo te določbe.
      2)      Člen 6, točka 1, Uredbe št. 44/2001 se uporabi, če so zahtevki, vloženi proti različnim toženim osebam, medsebojno povezani
            ob vložitvi, namreč ko obstaja interes, da se jih preuči in o njih razsodi skupaj, da se s tem prepreči tveganje nezdružljivosti
            sodnih odločb, ki bi lahko bilo posledica ločenih postopkov, ne da bi bilo poleg tega treba posebej dokazati, da zahtevki
            niso bili vloženi le z namenom, da bi se eno izmed toženih oseb izvzelo iz pristojnosti sodišč države članice, v kateri ima
            stalno prebivališče.
      Podpisi
      * Jezik postopka: švedščina.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 12. julija 2012.#Solvay SA proti Honeywell Fluorine Products Europe BV in drugim.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Rechtbank's‑Gravenhage.#Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Pristojnost, priznavanje in izvrševanje odločb – Uredba (ES) št. 44/2001 – Tožba zaradi kršitve evropskega patenta – Posebne in izključne pristojnosti – Člen 6, točka 1 – Več toženih strank – Člen 22, točka 4 – Izpodbijanje veljavnosti patenta – Člen 31 – Začasni ukrepi ali ukrepi zavarovanja.#Zadeva C‑616/10.

text:
               Stranke
               Razlogi za odločitev
               Izrek

            Stranke
            V zadevi C-616/10,
            katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Rechtbank ’s-Gravenhage (Nizozemska) z odločbo z dne 22. decembra 2010, ki je prispela na Sodišče 29. decembra 2010, v postopku
            Solvay SA
            proti
            Honeywell Fluorine Products Europe BV ,
            Honeywell Belgium NV ,
            Honeywell Europe NV ,
            SODIŠČE (tretji senat),
            v sestavi K. Lenaerts, predsednik senata, J. Malenovský (poročevalec), sodnik, R. Silva de Lapuerta, sodnica, E. Juhász in D. Šváby, sodnika,
            generalni pravobranilec: P. Cruz Villalón,
            sodna tajnica: K. Sztranc-Sławiczek, administratorka,
            na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 30. novembra 2011,
            ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
            – za Solvay SA W. A. Hoyng in F. W. E. Eijsvogels, odvetnika,
            – za Honeywell Fluorine Products Europe BV, Honeywell Belgium NV in Honeywell Europe NV R. Ebbink in R. Hermans, odvetnika,
            – za nemško vlado T. Henze in J. Kemper, zastopnika,
            – za grško vlado S. Chala, zastopnica,
            – za špansko vlado S. Centeno Huerta, zastopnica,
            – za Evropsko komisijo A. M. Rouchaud-Joët in R. Troosters, zastopnika.
            po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 29. marca 2012
            izreka naslednjo
            Sodbo

            Razlogi za odločitev
            1. Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 6, točka 1, 22, točka 4, in 31 Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 42).
            2. Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Solvay SA s sedežem Belgiji (v nadaljevanju: Solvay) na eni strani in družbo Honeywell Fluorine Products Europe BV s sedežem na Nizozemskem ter družbama Honeywell Belgium NV in Honeywell Europe NV s sedežem v Belgiji (v nadaljevanju skupaj: družbe Honeywell) na drugi strani glede zatrjevane kršitve različnih delov evropskega patenta.
            Pravni okvir
            Münchenska konvencija
            3. Konvencija o podeljevanju evropskih patentov, podpisana v Münchnu 5. oktobra 1973 (v nadaljevanju: Münchenska konvencija), vzpostavlja, kot določa njen člen 1, „pravni sistem za podeljevanje patentov za izume, ki je skupen državam pogodbenicam“.
            4. Evropski patent poleg skupnih predpisov o podeljevanju še vedno urejajo nacionalni predpisi vsake države pogodbenice, za katero je bil podeljen. Glede tega člen 2(2) Münchenske konvencije določa:
            „Evropski patent ima v vsaki državi pogodbenici, za katero je podeljen, enak učinek kot državni patent, ki ga podeli ta država, in zanj veljajo enaki pogoji […]“
            5. Glede pravic, ki se podelijo imetniku evropskega patenta, člen 64(1) in (3) te konvencije določa:
            „(1) […] evropski patent [daje] imetniku od datuma objave omembe njegove podelitve v vsaki državi pogodbenici, za katero je podeljen, enake pravice, kot bi mu jih dal državni patent, podeljen v tej državi.
            […]
            (3) Vsaka kršitev evropskega patenta se obravnava po državnem pravu.“
            Pravo Unije
            6. V uvodnih izjavah 11, 12, 15 in 19 Uredbe št. 44/2001 je navedeno:
            „(11)	Pravila o pristojnosti morajo biti čimbolj predvidljiva in morajo temeljiti na načelu, da se pristojnost praviloma določa po stalnem prebivališču toženca, pri čemer mora taka pristojnost vedno obstajati, razen v nekaterih točno opredeljenih primerih, v katerih je zaradi predmeta pravde ali avtonomije strank upravičena druga navezna okoliščina. […]
            (12) Poleg stalnega prebivališča toženca mora obstajati tudi alternativna podlaga pristojnosti, ki temelji na tesni povezavi med sodiščem in sporom, ali ki je v interesu ustreznosti sodnega varstva.
            […]
            (15) V interesu ustreznega sodnega varstva je treba čimbolj zmanjšati možnost sočasnih postopkov in zagotoviti, da v dveh državah članicah niso izdane nezdružljive sodne odločbe. […]
            […]
            (19) Zagotoviti je treba kontinuiteto med [Konvencijo z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 1972, L 299, str. 32, v nadaljevanju: Bruseljska konvencija)] in to uredbo ter v ta namen predpisati prehodne določbe. To velja tudi za razlago Bruseljske konvencije s strani Sodišča Evropskih skupnosti in Protokol iz leta 1971 [o tej razlagi s strani Sodišča v revidirani in spremenjeni različici (UL 1998, C 27, str. 28)] se mora še naprej uporabljati za zadeve, ki so viseče v trenutku začetka veljavnosti te uredbe.“
            7. Člen 2 te uredbe določa:
            „1. Ob upoštevanju določb te uredbe so osebe s stalnim prebivališčem v državi članici ne glede na njihovo državljanstvo tožene pred sodišči te države članice.
            2. Za osebe, ki niso državljani države članice, v kateri imajo stalno prebivališče, se uporabljajo pravila o pristojnosti, ki veljajo za državljane te države.“
            8. Člen 6, točka 1, Uredbe št. 44/2001, ki je del oddelka 2 z naslovom „Posebna pristojnost“ v poglavju II te uredbe, določa:
            „Oseba s stalnim prebivališčem v državi članici je lahko tožena tudi:
            1. če je ena od več toženih oseb, tudi pred sodiščem kraja, kjer ima ena od njih stalno prebivališče, če so tožbeni zahtevki med seboj tako tesno povezani, da jih je smotrno obravnavati in o njih odločati skupaj, da bi se s tem izognili tveganju nezdružljivosti sodnih odločb, ki bi lahko bile posledica ločenih postopkov“.
            9. Člen 22, točka 4, te uredbe določa:
            „Izključno pristojna so naslednja sodišča, in to ne glede na stalno prebivališče:
            […]
            4. v postopkih, ki so v zvezi z registracijo ali veljavnostjo patentov, znamk, modelov ali drugih podobnih pravic, ki jih je treba deponirati ali registrirati, sodišča države članice, v kateri je bila vložena prijava za deponiranje ali registracijo, v kateri se je deponiranje ali registracija izvedla ali se na podlagi pravnega akta Skupnosti ali mednarodne konvencije šteje za izvedeno.
            Brez poseganja v pristojnost Evropskega patentnega urada v skladu [z Münchensko] konvencijo imajo sodišča vsake države članice izključno pristojnost, ne glede na stalno prebivališče, v postopkih v zvezi z registracijo ali veljavnostjo katerega koli evropskega patenta, podeljenega za to državo“.
            10. Člen 25 navedene uredbe določa:
            „Če je sodišču države članice predložen zahtevek, katerega glavni predmet je zadeva, za katero so po členu 22 izključno pristojna sodišča druge države članice, se to sodišče po uradni dolžnosti izreče za nepristojno.“
            11. Člen 31 iste uredbe določa:
            „Pri sodiščih države članice se lahko vloži zahteva za začasne ukrepe ali ukrepe zavarovanja, ki jih predvideva pravo te države članice, tudi v primeru, ko so po tej uredbi za odločanje o glavni stvari pristojna sodišča druge države članice.“
            Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
            12. Družba Solvay, imetnica evropskega patenta EP 0 858 440, je 6. marca 2009 pri Rechtbank ’s-Gravenhage vložila tožbo zoper družbe Honeywell zaradi kršitve nacionalnih delov tega patenta, kot velja na Danskem, Irskem, v Grčiji, Luksemburgu, Avstriji, na Portugalskem, Finskem, Švedskem, v Lihtenštajnu in Švici, zato ker so tržile proizvod HFC-245 fa, ki ga proizvaja družba Honeywell International Inc in je enak proizvodu, ki je zaščiten z omenjenim patentom.
            13. Natančneje, družba Solvay družbama Honeywell Fluorine Products Europe BV in Honeywell Europe NV očita pridržana dejanja v celotni Evropi, medtem ko družbi Honeywell Belgium NV očita pridržana dejanja v Severni in Srednji Evropi.
            14. V okviru svoje tožbe zaradi kršitve je družba Solvay 9. decembra 2009 proti družbam Honeywell vložila vmesni zahtevek, v katerem je predlagala, naj se izda začasna odredba o čezmejni prepovedi kršitve, dokler traja spor o glavni stvari.
            15. Ker so družbe Honeywell v postopku v glavni stvari v vmesnem postopku uveljavljale ničnost nacionalnih delov spornega patenta, vendar ne da bi vložile tožbe ali izrazile željo vložiti tožbe za ugotovitev ničnosti nacionalnih delov tega patenta, ter izpodbijale pristojnost nizozemskega sodišča, pred katerim teče postopek, za odločanje tako o glavni tožbi kot v vmesnem postopku.
            16. V teh okoliščinah je Rechtbank ’s-Gravenhage prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
            „Glede člena 6, točka 1, Uredbe [št. 44/2001]:
            1. Ali v primeru, v katerem se vsaki od dveh ali več družb iz različnih držav članic v postopku, ki teče pred sodiščem ene od teh držav članic, posamezno očita, da so s pridržanimi dejanji v zvezi z istim proizvodom kršile isti nacionalni del evropskega patenta, kot velja v neki drugi državi članici, lahko pride do ‚nezdružljivosti sodnih odločb‘, ki so posledica ločenih postopkov v smislu člena 6, točka 1, Uredbe št. [44/2001]?
            Glede člena 22(4) Uredbe [št. 44/2001]:
            2. Ali je treba v postopku za izdajo začasne odredbe, ki temelji na tujem patentu (kot je začasna čezmejna prepoved kršitve), uporabiti člen 22, točka 4, Uredbe [št. 44/2001], če nasprotna stranka trdi, da je uveljavljani tuji patent ničen, pri čemer je treba upoštevati, da sodišče v tem primeru ne odloča dokončno o veljavnosti uveljavljanega patenta, ampak le presoja, kako bi odločilo sodišče, pristojno po členu 22, točka 4, [te] uredbe, in da se zahtevana začasna odredba v obliki čezmejne prepovedi kršitve zavrne, če sodišče meni, da obstaja razumna in upoštevna možnost, da bo pristojno sodišče uveljavljani patent razglasilo za ničen?
            3. Ali za uporabo člena 22, točka 4, Uredbe [št. 44/2001] v postopku v smislu prejšnjega vprašanja v zvezi z ugovorom ničnosti veljajo formalne zahteve v smislu, da se ta člen lahko uporabi le, če je bila pred sodiščem, pristojnim po členu 22, točka 4, [te] uredbe, že ali bo – v roku, ki ga določi sodišče – vložena ničnostna tožba, imetniku patenta pa je bilo ali bo v zvezi s tem v vsakem primeru poslano vabilo, ali zadostuje že vložitev ugovora ničnosti, in če je tako, ali za vsebino vloženega ugovora velja zahteva, da mora biti zadostno utemeljen in/ali da se uveljavljanje tega ugovora ne sme šteti za zlorabo?
            4. Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, ali je sodišče po tem, ko je bil v postopku v smislu prvega vprašanja vložen ugovor ničnosti, še pristojno za tožbo zaradi kršitve, posledica česar je, da je treba (če to želi tožeča stranka) postopek o kršitvi prekiniti, dokler sodišče, pristojno po členu 22, točka 4, Uredbe [št. 44/2001], ne odloči o uveljavljanem nacionalnem delu patenta, ali da je treba tožbo zavrniti, ker sodišče ne sme odločati o ugovoru, ki je upošteven za odločitev, ali pa sodišče po vložitvi ugovora ničnosti izgubi tudi pristojnost v zvezi s tožbo zaradi kršitve?
            5. Če je odgovor na [drugo] vprašanje […] pritrdilen, ali lahko nacionalno sodišče svojo pristojnost za odločanje o zahtevi za izdajo začasne odredbe, ki temelji na tujem patentu (kot je čezmejna prepoved kršitve) in zoper katero je bil vložen ugovor, da je uveljavljani patent ničen, ali (če bi bilo treba odločiti, da uporaba člena 22, točka 4, Uredbe [št. 44/2001] ne vpliva na pristojnost Rechtbank [’s-Gravenhage] za odločanje o tožbi zaradi kršitve) svojo pristojnost za odločanje o ugovoru, da je uveljavljani patent ničen, ugotovi na podlagi člena 31 [te] uredbe?
            6. Če je odgovor na [peto] vprašanje […] pritrdilen, katera dejstva ali okoliščine so potrebne, da se lahko šteje, da je med predmetom zahtevanih ukrepov in krajevno pristojnostjo države pogodbenice sodišča, pred katerim poteka zadevni postopek, dejanska povezava iz točke 40 sodbe [z dne 17. novembra 1998 v zadevi] Van Uden [(C-391/95, ZOdl, str. I-7091)]?“
            Vprašanja za predhodno odločanje
            Prvo vprašanje
            17. Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 6, točka 1, Uredbe št. 44/2001 razlagati tako, da lahko v položaju, v katerem so posebej tožene dve ali več družb s sedežem v različnih državah članicah, v postopku, ki teče pred sodiščem ene od teh držav članic, in sicer zaradi kršitve istega nacionalnega dela evropskega patenta, kot velja v drugi državi članici, ker so storile pridržana dejanja glede enakega proizvoda, pride do nezdružljivih sodnih odločb, ki bi bile posledica ločenih postopkov v smislu te določbe.
            18. Najprej je treba opozoriti, da člen 6, točka 1, Uredbe št. 44/2001 določa, da je mogoče zaradi izognitve tveganju nezdružljivosti sodnih odločb, ki bi lahko bile posledica ločenih postopkov, eno od več toženih oseb tožiti tudi pred sodiščem kraja, v katerem ima ena od njih stalno prebivališče, če so tožbeni zahtevki m ed seboj tako tesno povezani, da jih je smotrno obravnavati in o njih odločati skupaj.
            19. Cilj pravila o pristojnosti iz člena 6, točka 1, Uredbe št. 44/2001 je, prvič, kot je navedeno v uvodnih izjavah 12 in 15 te uredbe, zagotoviti ustreznost sodnega varstva, čim bolj zmanjšati možnost sočasnih postopkov in zagotoviti, da v dveh državah članicah niso izdane nezdružljive sodne odločbe, ki bi bile posledica ločenih postopkov (glej sodbo z dne 1. decembra 2011 v zadevi Painer, C-145/10, ZOdl., str. I-12533, točka 77).
            20. Poleg tega je treba to pravilo o posebni pristojnosti razlagati glede na uvodno izjavo 11 Uredbe št. 44/2001, v skladu s katero morajo biti pravila o pristojnosti čim bolj predvidljiva in morajo temeljiti na načelu, da se pristojnost praviloma določa po stalnem prebivališču toženca, pri čemer mora taka pristojnost vedno obstajati, razen v nekaterih točno opredeljenih primerih, v katerih je zaradi predmeta pravde ali avtonomije strank upravičena druga navezna okoliščina (glej sodbo z dne 11. oktobra 2007 v zadevi Freeport, C-98/06, ZOdl., str. I-8319, točka 36).
            21. Ker to pravilo o posebni pristojnosti odstopa od načela, da se pristojnost praviloma določa po stalnem prebivališču toženca, ki je določeno v členu 2 Uredbe št. 44/2001, ga je treba razlagati ozko, kar ne dopušča razlage zunaj primerov, ki so izrecno navedeni v tej uredbi (glej zgoraj navedeno sodbo Painer, točka 74 in navedena sodna praksa).
            22. To pravilo se tudi ne sme razlagati tako, da bi se zaradi njegove uporabe tožeči stranki omogočilo, da vloži zahtevek zoper več toženih strank le s ciljem, da odtegne eno od teh toženih strank od sodišč države, v kateri ima stalno prebivališče (glej v tem smislu sodbi z dne 27. septembra 1988 v zadevi Kalfelis, 189/87, Recueil, str. 5565, točki 8 in 9, in z dne 27. oktobra 1998 v zadevi Réunion européenne in drugi, C-51/97, Recueil, str. I-6511, točka 47, ter zgoraj navedeno sodbo Painer, točka 78).
            23. Poleg tega je Sodišče štelo, da obstoj medsebojne zveze med različnimi zahtevki, vloženimi pri nacionalnem sodišču, presoja nacionalno sodišče, kar pomeni, da presoja, ali obstaja tveganje nezdružljivosti sodnih odločb, ki bi lahko bile posledica ločenih postopkov, in pri tem upošteva vse potrebne elemente iz spisa (glej zgoraj navedeni sodbi Freeport, točka 41, in Painer, točka 83).
            24. Vendar je Sodišče v zvezi s tem navedlo, da za to, da se za sodne odločbe šteje, da zanje obstaja tveganje nezdružljivosti v smislu člena 6, točka 1, Uredbe št. 44/2001 ne zadostuje, da obstaja neskladje med rešitvami spora, ampak mora do tega neskladja priti v okviru enakega dejanskega in pravnega stanja (glej sodbo z dne 13. julija 2006 v zadevi Roche Nederland in drugi, C-539/03, ZOdl., str. I-6535, točka 26, ter zgoraj navedeni sodbi Freeport, točka 40, in Painer, točka 79).
            25. Pri presoji obstoja enakega položaja je Sodišče presodilo, da ni mogoče ugotoviti obstoja enakega dejanskega stanja, kadar so tožene stranke različne in kadar očitane kršitve, storjene v različnih državah pogodbenicah, niso enake. Po drugi strani je presodilo, da ni mogoče ugotoviti obstoja enakega pravnega stanja, kadar so pri več sodiščih v različnih državah pogodbenicah vložene tožbe zaradi kršitve evropskega patenta, podeljenega v vsaki od teh držav, in so te tožbe vložene proti toženim strankam s stalnim prebivališčem v teh državah za dejanja, domnevno storjena na njihovem ozemlju (glej zgoraj navedeno sodbo Roche Nederland in drugi, točki 27 in 31).
            26. Evropski patent namreč še naprej urejajo, kot jasno izhaja iz členov 2(2) in 64(1) Münchenske konvencije, nacionalni predpisi vsake države pogodbenice, za katero je bil podeljen. Zato je treba, kot je razvidno iz člena 64(3) navedene konvencije, vsako tožbo zaradi kršitve evropskega patenta preučiti glede na veljavne nacionalne področne predpise v vsaki od držav, za katere je bil podeljen (zgoraj navedena sodba Roche Nederland in drugi, točki 29 in 30).
            27. Iz značilnosti zadeve, kot je ta v postopku v glavni stvari, izhaja, da bi do morebitnih neskladnih sodnih odločb lahko prišlo v okviru enakega dejanskega in pravnega stanja, tako da ni mogoče izključiti, da bo prišlo do nezdružljivih sodnih odločb, ki bi lahko bile posledica ločenih postopkov.
            28. Kot je namreč poudaril generalni pravobranilec v točki 25 sklepnih predlogov, bi v primeru, v katerem se člen 6, točka 1, ne uporabi, dve sodišči morali posebej preučiti prijavljene kršitve glede na različne nacionalne predpise, ki urejajo različne nacionalne dele evropskega patenta, katerih kršitev se očita. Obe bi morali na primer po finskem pravu presojati kršitev, ki so jo družbe Honeywell storile v zvezi s finskim delom evropskega patenta s trženjem enakega ponarejenega proizvoda na finskem ozemlju.
            29. Za presojo v položaju kot je ta v postopku v glavni stvari obstoja medsebojne zveze med različnimi tožbami, ki so bile vložene pri nacionalnem sodišču, in torej nevarnosti, da bi v primeru obravnave teh tožb v ločenih postopkih prišlo do nezdružljivih sodnih odločb, mora navedeno sodišče zlasti upoštevati dve okoliščini, in sicer, prvič, toženim strankam v postopku v glavni stvari se ločeno očitajo enake kršitve glede enakih proizvodov in drugič, take kršitve so bile storjene v istih državah članicah, tako da predstavljajo kršitev istih nacionalnih delov zadevnega evropskega patenta.
            30. Glede na navedeno je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 6, točka 1, Uredbe št. 44/2001 razlagati tako, da lahko položaj, v katerem sta dve ali je več družb s sedežem v različnih državah članicah ločeno toženih v postopku, ki teče pred sodiščem ene od teh držav članic, in sicer zaradi kršitve istega nacionalnega dela evropskega patenta, kot velja v drugi državi članici, ker so storile pridržana dejanja glede enakega proizvoda, pripelje do nezdružljivih sodnih odločb, ki bi lahko bile posledica ločenih postopkov v smislu te določbe. Nacionalno sodišče glede na vse upoštevne elemente iz spisa presodi, ali je taka nevarnost podana.
            Drugo vprašanje
            31. Z drugim vprašanjem želi predložitveno sodišče izvedeti, ali se člen 22, točka 4, Uredbe št. 44/2001 uporablja za postopek za izdajo začasnih ukrepov na podlagi tujega patenta, kot je začasna prepoved čezmejnih kršitev, kadar tožene stranke v postopku v glavni stvari v svojo obrambo predlagajo ugotovitev ničnosti uveljavljanega patenta, ob upoštevanju dejstva, da v takem primeru sodišče ne sprejme dokončne odločitve glede veljavnosti patenta, temveč presodi, kako bo o tem odločilo sodišče, pristojno na podlagi člena 22, točka 4, te uredbe, in da bo predlagani začasni ukrep v obliki prepovedi kršitve zavrnjen, če sodišče ugotovi, da je podana razumna in nezanemarljiva možnost, da bo pristojno sodišče uveljavljani patent razglasilo za ničen.
            32. Iz samega besedila vprašanja za predhodno odločanje in predložitvene odločbe pa je razvidno, da se vprašanje, ki je v središču spora, nanaša na postopek sprejetja začasnega ukrepa, za katerega velja pravilo o pristojnosti iz člena 31 Uredbe št. 44/2001.
            33. Zato je treba postavljeno vprašanje v bistvu razumeti kot vprašanje, ali je treba člen 22, točka 4, Uredbe št. 44/2001 razlagati tako, da v okoliščinah, kot so obravnavane v postopku v glavni stvari, nasprotuje uporabi člena 31 te uredbe.
            34. V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je iz člena 31 Uredbe št. 44/2001 razvidno, da sodišče države članice lahko odloča o zahtevi za začasne ukrepe ali ukrepe zavarovanja, čeprav so po tej uredbi za odločanje o glavni stvari pristojna sodišča druge države članice.
            35. Poleg tega, kot je razvidno iz člena 22, točka 4, Uredbe št. 44/2001, ta uredba določa pravilo o izključni pristojnosti, v skladu s katerim so v zvezi z registracijo ali veljavnostjo patentov pristojna le sodišča države članice, v kateri je bila vložena prijava za deponiranje ali registracijo, v kateri se je deponiranje ali registracija izvedla ali se na podlagi pravnega akta Skupnosti ali mednarodne konvencije šteje za izvedeno.
            36. Najprej je treba glede besedila členov 22, točka 4, in 31 Uredbe št. 44/2001 poudariti, da se s temi določbami urejajo različni položaji in da imata določbi ločeno področje uporabe. Tako člen 22, točka 4, določa pristojnost za odločanje o glavni stvari v sporih na omejenem področju, medtem ko se člen 31 uporablja neodvisno od vsakršne pristojnosti za odločanje o glavni stvari.
            37. Poleg tega se ti določbi ne sklicujeta druga na drugo.
            38. Dalje, kar zadeva sistematiko Uredbe št. 44/2001, je treba poudariti, da sta ti določbi del poglavja II Uredbe št. 44/2001 z naslovom „Pristojnost“ in spadata med „posebne določbe“, in ne „splošne določbe“ iz oddelka 1 tega poglavja.
            39. Po drugi strani pa nič ne kaže na to, da bi lahko eno od določb šteli za splošno ali posebno glede na drugo. Spadata namreč v različna oddelka navedenega poglavja II, in sicer oddelka 6 in 10.
            40. Iz tega izhaja, da področje uporabe člena 31 Uredbe št. 44/2001 ni odvisno od področja uporabe člena 22, točka 4, te uredbe. Kot je bilo namreč ugotovljeno v točki 34 te sodbe, se člen 31 uporablja, kadar je sodišču, ki ni sodišče, pristojno za odločanje o glavni stvari, predložena zahteva za začasne ukrepe ali ukrepe zavarovanja, tako da omenjenega člena 22, točka 4, načeloma ni mogoče razlagati tako, da lahko odstopa od člena 31 in tako povzroči njegovo neuporabo.
            41. Kljub temu je treba preučiti, ali razlaga, ki jo je Sodišče podalo za člen 16, točka 4, Bruseljske konvencije ne pripelje do drugačnega sklepa.
            42. Opozoriti je namreč treba, da v delu, v katerem Uredba št. 44/2001 v odnosih med državami članicami odslej nadomešča Bruseljsko konvencijo, razlaga, ki jo je Sodišče podalo glede določb te konvencije, velja tudi za določbe navedene uredbe, kadar je mogoče določbe teh instrumentov Skupnosti šteti za enakovredne (glej zlasti sodbe z dne 16. julija 2009 v zadevi Zuid-Chemie, C-189/08, ZOdl., str. I-6917, točka 18; z dne 10. septembra 2009 v zadevi German Graphics Graphische Maschinen, C-292/08, ZOdl., str. I-8421, točka 27, in z dne 18. oktobra 2011 v zadevi Realchemie Nederland, C-406/09, ZOdl., str. I-9773, točka 38).
            43. Člen 22, točka 4, Uredbe št. 44/2001, ki je upošteven za obravnavano vprašanje, pa ima enako sistematiko kot člen 16, točka 4, Bruseljske konvencije in ima poleg tega skoraj enako besedilo. Ob upoštevanju take enakosti je treba v skladu z uvodno izjavo 19 Uredbe št. 44/2001 zagotoviti kontinuiteto pri njuni razlagi (glej po analogiji sodbi z dne 23. aprila 2009 v zadevi Draka NK Cables in drugi, C-167/08, ZOdl., str. I-3477, točka 20, in z dne 14. maja 2009 v zadevi Ilsinger, C-180/06, ZOdl., str. I-3961, točka 58, ter zgoraj navedeno sodbo Zuid-Chemie, točka 19).
            44. V zvezi s tem je treba poudariti, da je Sodišče v točki 24 sodbe z dne 13. julija 2006 v zadevi GAT (C-4/03, ZOdl., str. I-6509) podalo široko razlago člena 16, točka 4, Bruseljske konvencije, zato da bi zagotovilo njegov polni učinek. Presodilo je namreč, da so glede na položaj, ki ga ima ta določba v notranji ureditvi te konvencije, in glede na njen cilj pravila o pristojnosti, predpisana s to določbo, izključna in obvezna, uveljavljajo pa se s posebno močjo, tako za osebe, na katere se nanašajo, kot za sodišče.
            45. Poleg tega je Sodišče ocenilo, da se izključna pristojnost iz člena 16, točka 4, Bruseljske konvencije uporablja ne glede na procesni okvir, v katerem se postavi vprašanje veljavnosti patenta, bodisi da gre za tožbo ali ugovor bodisi da se to vprašanje postavi ob uvedbi postopka ali v njegovi poznejši fazi (glej zgoraj navedeno sodbo GAT, točka 25).
            46. Dalje je Sodišče navedlo, da bi okoliščina, da se v notranji ureditvi Bruseljske konvencije dopustijo sodne odločbe, v katerih bi sodišča, ki niso v državi, v kateri je bil podeljen patent, kot o stranskem vprašanju odločala o veljavnosti tega patenta, povečala nevarnost nasprotujočih si sodnih odločb, ki se s konvencijo skušajo preprečiti (glej zgoraj navedeno sodbo GAT, točka 29).
            47. Glede na široko razlago, ki jo je Sodišče podalo glede člena 16, točka 4, Bruseljske konvencije, nevarnost nasprotujočih si sodnih odločb, ki se skušajo preprečiti s to določbo, in ob upoštevanju enakovrednosti vsebine člena 22, točka 4, Uredbe št. 44/2001 in vsebine člena 16, točka 4, Bruseljske konvencije, ki je bila ugotovljena v točki 43 te sodbe, je treba ugotoviti, da lahko na uporabo pravila o pristojnosti iz člena 25 Uredbe št. 44/2001, ki izrecno zajema člen 22 te uredbe, in drugih pravil o pristojnosti, kot so med drugim tista iz člena 31 te uredbe, vpliva posebna moč člena 22, točka 4, Uredbe št. 44/2001, ki je navedena v točki 44 te sodbe.
            48. Zato se je treba vprašati, ali poseben obseg člena 22, točka 4, Uredbe št. 44/2001, kot ga razlaga Sodišče, vpliva na uporabo člena 31 te uredbe v položaju, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki se nanaša na tožbo zaradi kršitve, v okviru katere je bila tekom postopka uveljavljana ničnost evropskega patenta, in sicer kot razlog obrambe zoper sprejetje začasnega ukrepa, ki bi prepovedal čezmejno kršitev.
            49. V zvezi s tem je treba poudariti, da po mnenju predložitvenega sodišča sodišče, ki odloča o začasnih ukrepih, ne sprejme dokončne odločitve glede veljavnosti uveljavljanega patenta, temveč presodi, kako bi glede tega odločilo sodišče, pristojno na podlagi člena 22, točka 4, Uredbe št. 44/2001, in zavrne izdajo predlaganega začasnega ukrepa, če meni, da obstaja razumna in nezanemarljiva možnost, da bi pristojno sodišče uveljavljani patent razglasilo za ničen.
            50. V teh okoliščinah se izkaže, da nevarnosti nasprotujočih si sodnih odločb, na katero je opozorjeno v točki 47 te sodbe, ni, saj začasna odločitev sodišča, ki odloča o začasnih ukrepih, nikakor ne bo prejudicirala vsebinske odločitve sodišča, pristojnega na podlagi člena 22, točka 4, Uredbe št. 44/2001. Tako razlogi, iz katerih je Sodišče široko razlagalo pristojnost iz člena 22, točka 4, Uredbe št. 44/2001, ne zahtevajo, da se v primeru, kot je ta v postopku v glavni stvari, ne uporabi člen 31 te uredbe.
            51. Glede na navedeno je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 22, točka 4, Uredbe št. 44/2001 razlagati tako, da v okoliščinah, kot so te v postopku v glavni stvari, ne nasprotuje uporabi člena 31 te uredbe.
            Tretje, četrto, peto in šesto vprašanje
            52. Glede na odgovor na drugo vprašanje na tretje, četrto, peto in šesto vprašanje ni treba odgovoriti.
            Stroški
            53. Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

            Izrek
            Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
            1. Člen 6, točka 1, Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah je treba razlagati tako, da lahko položaj, v katerem sta dve ali je več družb s sedežem v različnih državah članicah ločeno toženih v postopku, ki teče pred sodiščem ene od teh držav članic, in sicer zaradi kršitve istega nacionalnega dela evropskega patenta, kot velja v drugi državi članici, ker so storile pridržana dejanja glede enakega proizvoda, pripelje do nezdružljivih sodnih odločb, ki bi lahko bile posledica ločenih postopkov v smislu te določbe. Nacionalno sodišče glede na vse upoštevne elemente iz spisa presodi, ali je taka nevarnost podana.
            2. Člen 22, točka 4, Uredbe št. 44/2001 je treba razlagati tako, da v okoliščinah, kot so te v postopku v glavni stvari, ne nasprotuje uporabi člena 31 te uredbe.


Sodba Splošnega sodišča (drugi senat) z dne 2. februarja 2016.#Benelli Q. J. Srl proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli).#Znamka Skupnosti – Postopek za razveljavitev – Besedna znamka Skupnosti MOTOBI – Resna in dejanska uporaba znamke – Člen 51(1)(a) Uredbe (ES) št. 207/2009.#Zadeva T-170/13.