title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 15. septembra 2011.#Olivier Halley, Julie Halley in Marie Halley proti Belgische Staat.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Rechtbank van eerste aanleg te Leuven - Belgija.#Neposredno obdavčenje - Prosti pretok kapitala - Člen 63 PDEU - Davki na dediščine za imenske delnice - Zastaralni rok za cenitev delnic, ki je pri družbah nerezidentkah daljši kot pri družbah rezidentkah - Omejitev - Utemeljitev.#Zadeva C-132/10.

text:
      Zadeva C-132/10
      Olivier Halley in drugi
      proti
      Belgische Staat
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo
      Rechtbank van eerste aanleg te Leuven)
      „Neposredno obdavčenje – Prosti pretok kapitala – Člen 63 PDEU – Davki na dediščine za imenske delnice – Zastaralni rok za cenitev delnic, ki je pri družbah nerezidentkah daljši kot pri družbah rezidentkah – Omejitev − Utemeljitev“
      Povzetek sodbe
      Prosti pretok kapitala – Omejitve – Davčna zakonodaja – Davek na dediščine
      (člen  63 PDEU)
      Člen 63 PDEU je treba razlagati tako, da nasprotuje zakonodaji države članice, ki na področju davkov na dediščine določa zastaralni
         rok desetih let za cenitev imenskih delnic družbe, katere delničar je bil pokojnik in katere kraj dejanske uprave je v drugi
         državi članici, medtem ko je ta rok dve leti, če je kraj dejanske uprave v prvi državi članici.

      Uporaba takega daljšega zastaralnega roka za dediče, ki imajo delnice družbe, katere kraj dejanske uprave je v drugi državi
         članici, bi lahko namreč državljane prve države odvrnila od investicij ali od ohranitve svojih investicij v premoženje, ki
         je zunaj te države članice, glede na to, da bodo njihovi dediči dlje časa v negotovosti glede dodatne odmere davka.

      Taka zakonodaja ni utemeljena niti z nujnostjo zagotovitve učinkovitosti davčnega nadzora niti s ciljem boja proti davčnim
         goljufijam, saj splošna uporaba roka desetih let ni v ničemer odvisna od časa, ki je potreben za koristno uporabo mehanizmov
         medsebojne pomoči ali drugih alternativnih mehanizmov, s katerimi je mogoče opraviti preiskavo v zvezi z vrednostjo zadevnih
         delnic. Položaj, ko je bilo obdavčljivo premoženje nacionalnim davčnim organom prikrito, ti pa ne razpolagajo z nobenim indicem,
         na podlagi katerega bi bilo mogoče začeti preiskavo, je namreč treba razlikovati od položaja, ko ti organi razpolagajo s podatki
         o tem obdavčljivem premoženju.  Če imajo davčni organi države članice podatke, ki jim omogočajo, da od pristojnih organov
         druge države članice zahtevajo – bodisi z medsebojno pomočjo, določeno v Direktivi 77/799 o medsebojni pomoči pristojnih organov
         držav članic na področju neposredne obdavčitve, bodisi s tisto, določeno v dvostranskih konvencijah – da jim posredujejo podatke,
         potrebne za ugotovitev natančnega zneska davka, namreč samo dejstvo, da je zadevno obdavčljivo premoženje v drugi državi članici,
         ne utemeljuje splošne uporabe dodatnega roka za dodatno odmero davka, ki ni v ničemer odvisen od časa, ki je potreben za učinkovito
         uporabo mehanizmov medsebojne pomoči.

      (Glej točke 24, 30, 33, 36, 39 in 40 ter izrek.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 15. septembra 2011(*)

      „Neposredno obdavčenje – Prosti pretok kapitala – Člen 63 PDEU – Davki na dediščine za imenske delnice – Zastaralni rok za cenitev delnic, ki je pri družbah nerezidentkah daljši kot pri družbah rezidentkah – Omejitev − Utemeljitev“
      V zadevi C‑132/10,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Rechtbank van eerste
         aanleg te Leuven (Belgija) z odločbo z dne 12. februarja 2010, ki je prispela na Sodišče 15. marca 2010, v postopku

      Olivier Halley,

      Julie Halley,

      Marie Halley
      proti
      Belgische Staat,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi J. N. Cunha Rodrigues, predsednik senata, A. Arabadžiev, A. Rosas, U. Lõhmus (poročevalec) in A. Ó Caoimh, sodniki,
      generalni pravobranilec: N. Jääskinen,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 13. januarja 2011,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za O. Halley, J. Halley in M. Halley A. Biesmans in R. Deblauwe, odvetnika,
      –        za belgijsko vlado M. Jacobs in J.-C. Halleux, zastopnika,
      –        za Evropsko komisijo R. Lyal, P. van Nuffel in W. Roels, zastopniki,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 26 PDEU, 49 PDEU, 63 PDEU in 65 PDEU.

      2        Predlog je bil vložen v okviru spora med O. Halley, J. Halley in M. Halley na eni strani in Belgische Staat na drugi strani,
         in sicer glede davka na dediščine, ki ga je treba plačati za imenske delnice družbe, katere kraj dejanske uprave ni v Belgiji.

       Pravni okvir
       Ureditev Unije
      3        Člen 1(1) Direktive Sveta z dne 24. junija 1988 o izvajanju člena 67 Pogodbe (88/361/EGS) (navedeni člen je bil z Amsterdamsko
         pogodbo razveljavljen) (UL L 178, str. 5), določa:

      „Države članice odpravijo omejitve pretoka kapitala med rezidenti držav članic, brez poseganja v nadaljnje določbe. Da bi
         olajšali uporabo te direktive, se pretoki kapitala razvrstijo v skladu z nomenklaturo v Prilogi I.“

      4        Med pretoki kapitala iz člena 1 Direktive 88/361 so v Prilogi I k tej direktivi v delu XI z naslovom „Osebni pretoki kapitala“
         navedene zlasti dediščine in zapuščine.

       Nacionalna ureditev
      5        Člen 1, točka 1, zakonika o davkih na dediščine (code des droits de succession), uvedenega s kraljevo uredbo št. 308 z dne
         31. marca 1936 (Belgisch Staatsblad z dne 7. aprila 1936, str. 2403) in potrjenega z zakonom z dne 4. maja 1936 (Belgisch Staatsblad z dne 7. maja 1936, str. 3426, v nadaljevanju: zakonik), določa, da se davek na dediščine odmeri od vrednosti celotne zapuščine,
         ki po odbitku dolgov od pokojnika preide na dediče.

      6        Člen 111 zakonika določa:

      „Prejemnik lahko za ugotovitev prenizke ocene celote ali dela zapuščine, ki je na področju Kraljevine [Belgije] in za katero
         je bila vložena napoved po prodajni vrednosti, ne glede na preostala dokazila, predvidena v členu 105, zahteva cenitev vrednosti
         tega premoženja; pri premičninah se ta pravica do cenitve uporablja le za morske ladje in čolne.“

      7        Člen 137, prvi odstavek, točka 2, določa, da „zahtevek za cenitev premoženja, v zvezi s katerim je tak nadzor dopusten, ter
         davki, obresti in globe v primeru prenizke ocene vrednosti tega premoženja zastarajo v dveh letih, davki, obresti in globe
         pa v primeru prenizke ocene vrednosti premoženja, za katerega se ne uporablja cenitev, v desetih letih; zastaralni rok začne
         teči z dnem vložitve davčne napovedi“.

       Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      8        A. De Pinsun in P.-L. Hally, starša tožečih strank v postopku v glavni stvari, sta sočasno umrla 6. decembra 2003. Prebivališče
         sta imela v Tervurenu (Belgija), napoved davka na dediščine pa je bilo treba vložiti v Leuvenu.

      9        Tožeče stranke v postopku v glavni stvari so 16. avgusta 2004 kot akontacijo davka na dediščine plačale 16 milijonov EUR,
         16. avgusta 2005 pa 4 milijone EUR.

      10      Tožeče stranke v postopku v glavni stvari so 7. novembra 2005 na davčni urad v Leuvenu oddale dve napovedi davka na dediščine,
         eno za zapuščino po očetu in eno za zapuščino po materi.

      11      V vseh primerih je v zapuščino spadala polovica od 2.172.600 imenskih delnic družbe Carrefour SA, katere sedež je bil v času
         dejanskega stanja iz postopka v glavni stvari v kraju Levallois-Perret (Francija), ki so bile prej v skupni lastnini, in polovica
         od 2085 prinosniških delnic te družbe, ki so bile prej v skupni lastnini. Tožeče stranke v postopku v glavni stvari so vrednost
         imenskih delnic ocenile na 28,31 EUR za delnico, kar je ustrezalo borzni vrednosti na dan smrti njihovih staršev, zmanjšani
         za 35 %.

      12      Derde Ontvangkantoor van de Registratie te Leuven (tretji davčni urad za vpis v Leuvenu) je z dopisom z dne 20. februarja 2008
         tožečim strankam v postopku v glavni stvari sporočil, da je treba delnice v skladu z odločbo centralne uprave v Bruslju z
         dne 29. januarja 2008 ovrednotiti na 43,55 EUR za delnico.

      13      V tožbi pred predložitvenim sodiščem tožeče stranke v postopku v glavni stvari navajajo, da je zahtevek belgijske davčne uprave
         za ugotovitev prenizke ocene vrednosti teh imenskih delnic zastaral. Podredno izpodbijajo vrednost teh delnic, kot jo je določila
         ta uprava.

      14      Iz predložitvene odločbe je razvidno, da je na podlagi člena 111 v povezavi s členom 137, prvi odstavek, točka 2, zakonika
         cenitev imenskih delnic iz člena 111 mogoča, če gre za delnice belgijske družbe. Šteje se, da so te delnice v tej državi članici,
         če je v tej državi kraj dejanske uprave družbe. Zastaralni rok za cenitev delnic je v tem primeru dve leti. Vendar za delnice
         družbe, ki ima kraj dejanske uprave zunaj belgijskega ozemlja, taka cenitev ni mogoča, zastaralni rok pa tako znaša deset
         let.

      15      Ker je Rechtbank van eerste aanleg te Leuven menilo, da se v sporu v glavni stvari postavljajo vprašanja o razlagi prava Unije,
         je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:

      „Ali je člen 137, prvi odstavek, točka 2, zakonika […] v povezavi s členom 111 zakonika, na podlagi katerih je zastaralni
         rok za davek na dediščine za imenske delnice dve leti, če je kraj dejanske uprave družbe v Belgiji, medtem ko je zastaralni
         rok deset let, če kraj dejanske uprave družbe ni v Belgiji, združljiv s členi 26 [PDEU], 49 [PDEU], 63 [PDEU] in 65 [PDEU]?“

       Vprašanje za predhodno odločanje
       Zadevna svoboščina v postopku v glavni stvari
      16      Vprašanje, ki ga je postavilo predložitveno sodišče, se nanaša na člene 26 PDEU, 49 PDEU, 63 PDEU in 65 PDEU. Belgijska vlada
         in Evropska komisija v stališčih, ki sta jih predložili Sodišču, navajata, da sta za zadevo v postopku v glavni stvari upoštevna
         le zadnjenavedena člena, ki se nanašata na prosti pretok kapitala.

      17      V zvezi s tem iz zdaj že ustaljene sodne prakse izhaja, da je treba za to, da bi se ugotovilo, ali navedena nacionalna zakonodaja
         spada na področje uporabe ene ali druge svoboščine o prostem pretoku, upoštevati namen zadevne zakonodaje (sodbi z dne 24. maja 2007
         v zadevi Holböck, C‑157/05, ZOdl., str. I‑4051, točka 22, in z dne 17. septembra 2009 v zadevi Glaxo Wellcome, C‑182/08, ZOdl.,
         str. I‑8591, točka 36).

      18      V zadevi v postopku v glavni stvari je namen zadevne nacionalne zakonodaje določiti rok, v katerem je mogoče izvesti cenitev
         imenskih delnic družbe, ki ima kraj dejanske uprave zunaj belgijskega ozemlja, in se prenašajo z dedovanjem.

      19      Iz sodne prakse Sodišča izhaja, da je dedovanje, ki pomeni prenos zapustnikovega premoženja na eno ali več oseb, iz dela XI
         Priloge I k Direktivi 88/361 z naslovom „Osebni pretoki kapitala“ pretok kapitala v smislu člena 63 PDEU, razen kadar so temeljni
         elementi dedovanja omejeni na eno samo državo članico (glej v tem smislu sodbo z dne 11. septembra 2008 v zadevi Eckelkamp
         in drugi, C-11/07, ZOdl., str. I-6845, točka 39 in navedena sodna praksa). Položaj, kakršen je ta v postopku v glavni stvari,
         v katerem ima belgijski državljan delnice družbe, ki ima kraj dejanske uprave v Franciji, nikakor ni povsem notranji položaj.

      20      To pomeni, da se v zadevi, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, uporabijo določbe PDEU o prostem pretoku kapitala.

      21      Zato je treba šteti, da predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 63 PDEU razlagati tako, da nasprotuje zakonodaji
         države članice, ki na področju davkov na dediščine določa različna zastaralna roka za cenitev imenskih delnic glede na to,
         ali je kraj dejanske uprave družbe izdajateljice, katere delničar je bil pokojnik, v tej državi članici ali ne.

       Obstoj omejitve prostega pretoka kapitala
      22      Treba je opozoriti, da ukrepi, ki so v skladu s členom 63(1) PDEU prepovedani, ker omejujejo pretok kapitala, obsegajo vse
         ukrepe, ki bi lahko odvrnili nerezidente od naložb v državi članici ali od ohranitve teh naložb (glej v tem smislu sodbi z
         dne 22. januarja 2009 v zadevi STEKO Industriemontage, C‑377/07, ZOdl., str. I‑299, točki 23 in 24, in z dne 31. marca 2011
         v zadevi Schröder, C‑450/09, še neobjavljena v ZOdl., točka 30).

      23      V zvezi z zadevno zakonodajo v postopku v glavni stvari iz predložitvene odločbe izhaja, da ta zakonodaja uvaja razlikovanje
         glede zastaralnega roka za cenitev imenskih delnic za potrebe obdavčenja dediščine na podlagi kraja dejanske uprave družbe
         izdajateljice delnic, tako da je zastaralni rok za cenitev delnic, ki jih izda družba s krajem dejanske uprave v Belgiji,
         dve leti, medtem ko je zastaralni rok za delnice družbe, ki ima ta kraj v drugi državi članici, deset let.

      24      Uporaba takega daljšega zastaralnega roka za dediče, ki imajo delnice družbe, katere kraj dejanske uprave je v državi članici,
         ki ni Kraljevina Belgija, bi lahko belgijske državljane odvrnila od investicij ali od ohranitve svojih investicij v premoženje,
         ki je zunaj te države članice, glede na to, da bodo njihovi dediči dlje časa v negotovosti glede dodatne odmere davka.

      25      Taka nacionalna zakonodaja torej povzroča omejitev prostega pretoka kapitala v smislu člena 63(1) PDEU.

       Utemeljitev omejitve prostega pretoka kapitala
      26      Belgijska vlada kot razloga za omejitev prostega pretoka kapitala navaja nujnost zagotavljanja učinkovitega davčnega nadzora
         in boj proti davčnim goljufijam.

      27      V zvezi z učinkovitostjo davčnega nadzora je po mnenju te vlade uporaba daljšega zastaralnega roka za cenitev delnic družb
         iz držav članic, ki niso Kraljevina Belgija, nujna za pridobitev podatkov v zvezi s temi delnicami.

      28      V zvezi z bojem proti davčnim goljufijam naj bi tak rok belgijskim davčnim organom omogočal, da ob ugotovitvi prenizke vrednosti
         delnic družb iz tujine uvedejo preiskavo in obračunajo dodatni davek, če se izkaže, da so bile te delnice prenizko obdavčene.

      29      Poleg tega belgijska vlada trdi, da je zakonodaja, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, nujna, saj omenjeni organi nimajo
         realne možnosti, da pridobijo podatke o premoženju, ki je v državi članici, ki ni Kraljevina Belgija. Ta vlada navaja, da
         lahko država članica poda zahtevo za posredovanje podatkov na podlagi člena 2 Direktive Sveta z dne 19. decembra 1977 o medsebojni
         pomoči pristojnih organov držav članic na področju neposredne obdavčitve (77/799/EGS) (UL L 336, str. 15) le, če ima ta država
         pred tem na voljo dovolj podatkov.

      30      V zvezi s tem iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da sta nujna razloga v splošnem interesu, s katerima je mogoče utemeljiti
         omejitev uresničevanja s PDEU zagotovljenih pravic o prostem pretoku, cilj boja proti goljufijam in potreba po zagotovitvi
         učinkovitosti davčnega nadzora (v zvezi z bojem proti goljufijam glej zlasti sodbo z dne 14. septembra 2006 v zadevi Centro
         di Musicologia Walter Stauffer, C‑386/04, ZOdl., str. I‑8203, točka 32, v zvezi z učinkovitostjo davčnega nadzora pa sodbo
         z dne 27. januarja 2009 v zadevi Persche, C‑318/07, ZOdl., str. I‑359, točka 52).

      31      Vendar je omejitev svobode ustanavljanja dopustna samo, če je z njo mogoče zagotoviti uresničitev zadevnega cilja, ne da bi
         se preseglo to, kar je nujno potrebno za njegovo izpolnitev (glej zlasti sodbo z dne 28. oktobra 2010 v zadevi Établissements
         Rimbaud, C‑72/09, ZOdl., str. I-10659, točka 33 in navedena sodna praksa).

      32      Tudi če domnevamo, da zadevna nacionalna zakonodaja v postopku v glavni stvari služi za doseganje ciljev nujnosti zagotavljanja
         davčnega nadzora in boja proti davčnim goljufijam, je treba ugotoviti, da taka zakonodaja presega to, kar je potrebno za dosego
         teh ciljev.

      33      Iz sodne prakse Sodišča v zvezi z rokom za dodatno odmero davka v primeru prikritja premoženja iz naslova prihrankov in/ali
         dohodkov iz naslova tega premoženja davčnim organom izhaja, da je treba razlikovati dva primera; prvi se nanaša na položaj,
         ko je bilo obdavčljivo premoženje prikrito, davčni organi pa ne razpolagajo z nobenim indicem, na podlagi katerega bi bilo
         mogoče začeti preiskavo, drugi primer pa se nanaša na položaj, ko ti organi razpolagajo s podatki o tem obdavčljivem premoženju
         (sodba z dne 11. junija 2009 v združenih zadevah X in Passenheim-van Schoot, C‑155/08 in C‑157/08, ZOdl., str. I‑5093, točki
         62 in 63).

      34      V zadevi v postopku v glavni stvari je nesporno, da so zadevne imenske delnice navedene v napovedih davka na dediščine, tako
         da davčni organi zadevne države članice razpolagajo s podatki o teh delnicah. Zadevna zakonodaja v postopku v glavni stvari
         zato spada v okvir drugega primera, ki je naveden v prejšnji točki.

      35      V zvezi z drugim primerom pa je Sodišče v točki 74 zgoraj navedene sodbe X in Passenheim-van Schoot presodilo, da uporabe
         podaljšanega roka za dodatno odmero davka s strani države članice, katerega namen ni posebej v tem, da se davčnim organom
         te države omogoči, da učinkovito uporabijo mehanizme medsebojne pomoči med državami članicami, in ki se uporabi, če je to
         obdavčljivo premoženje v drugi državi članici, ni mogoče upravičiti.

      36      Če imajo namreč davčni organi države članice podatke, ki jim omogočajo, da od pristojnih organov druge države članice zahtevajo
         – bodisi z medsebojno pomočjo, določeno v Direktivi 77/799, bodisi s tisto, določeno v dvostranskih konvencijah – da jim posredujejo
         podatke, potrebne za ugotovitev natančnega zneska davka, namreč samo dejstvo, da je zadevno obdavčljivo premoženje v drugi
         državi članici, ne utemeljuje splošne uporabe dodatnega roka za dodatno odmero davka, ki ni v ničemer odvisen od časa, ki
         je potreben za učinkovito uporabo mehanizmov medsebojne pomoči (zgoraj navedena sodba X in Passenheim-van Schoot, točka 75).

      37      Čeprav je res, da se v obravnavanem primeru ta direktiva ne uporablja za davke na dediščine, pa je iz spisa, ki je bil predložen
         Sodišču, razvidno, da ni izključeno, da bi belgijski davčni organi za preveritev vrednosti zadevnih delnic lahko vseeno uporabili
         druge instrumente medsebojne pomoči, kot je zlasti konvencija med Francijo in Belgijo o izogibanju dvojnemu obdavčevanju in
         o urejanju nekaterih drugih vprašanj na področju davkov na dediščine in pristojbin za vpis, podpisana v Bruslju 20. januarja 1959.

      38      Vsekakor, kot je Komisija pravilno ugotovila, belgijskim davčnim organom nič ne preprečuje, da bi se za cenitev vrednosti
         delnic, ki kotirajo na borzi, kakršne so zadevne delnice v postopku v glavni stvari, sklicevali na tečaj teh delnic na dan
         smrti njihovega lastnika, kot je razviden iz časopisov ali iz interneta. Kot je razvidno iz spisa, ki je bil predložen Sodišču,
         so belgijski davčni organi delnice iz postopka v glavni stvari tudi sicer nazadnje ocenili na podlagi tega, in to več kot
         dve leti po vložitvi napovedi davka na dediščine.

      39      Iz tega izhaja, da uporaba roka desetih let za cenitev delnic družbe, katere kraj dejanske uprave je v državi članici, ki
         ni Kraljevina Belgija, ni upravičena, ker splošna uporaba takega roka ni v ničemer odvisna od časa, ki je potreben za koristno
         uporabo mehanizmov medsebojne pomoči ali drugih alternativnih mehanizmov, s katerimi je mogoče opraviti preiskavo v zvezi
         z vrednostjo teh delnic.

      40      Iz zgoraj navedenega izhaja, da je treba na zastavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 63 PDEU razlagati tako, da
         nasprotuje zakonodaji države članice, kakršna je zadevna zakonodaja v postopku v glavni stvari, ki na področju davkov na dediščine
         določa zastaralni rok desetih let za cenitev imenskih delnic družbe, katere delničar je bil pokojnik in katere kraj dejanske
         uprave je v drugi državi članici, medtem ko je ta rok dve leti, če je kraj dejanske uprave v prvi državi članici.

       Stroški
      41      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      Člen 63 PDEU je treba razlagati tako, da nasprotuje zakonodaji države članice, kakršna je zadevna zakonodaja v postopku v
            glavni stvari, ki na področju davkov na dediščine določa zastaralni rok desetih let za cenitev imenskih delnic družbe, katere
            delničar je bil pokojnik in katere kraj dejanske uprave je v drugi državi članici, medtem ko je ta rok dve leti, če je kraj
            dejanske uprave v prvi državi članici.
      Podpisi
      *Jezik postopka: nizozemščina.


Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 30. marca 1993. # Ulrich Klinke proti Sodišču Evropskih skupnosti. # Uradniki. # Zadeva T-30/92.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 24. februarja 1994. # Administration des douanes proti Solange Chiffre. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Cour d'appel de Toulouse - Francija. # Zadeva C-368/92.


Sodba Sodišča (deseti senat) z dne 16. maja 2013. # Evropska komisija proti Ryanair Ltd. # Pritožba - Tožba zaradi nedelovanja - Člen 232 ES - Uredba (ES) št. 659/1999 - Člen 20(2) - Zatrjevana državna pomoč v korist italijanskih letalskih družb - Pritožba - Nesprejetje odločbe Komisije. # Zadeva C-615/11 P.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 11. junija 2015. # Association médicale européenne (EMA) proti Evropski komisiji. # Zadeva C-100/14 P.


title: Sodba Sodišča (peti senat) z dne 29. novembra 2007. # Komisija Evropskih skupnosti proti Francoski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države - Direktiva 2004/24/ES - Tradicionalna zdravila rastlinskega izvora - Kodeks Skupnosti - Neizvršitev prenosa v predpisanem roku. # Zadeva C-67/07.

text:
      Sodba Sodišča (peti senat) z dne 29. novembra 2007 – Komisija proti Franciji
      (Zadeva C‑67/07)
      „Neizpolnitev obveznosti države – Direktiva 2004/24/ES – Tradicionalna zdravila rastlinskega izvora – Kodeks Skupnosti – Neizvršitev prenosa v predpisanem roku“
      Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Preizkus utemeljenosti, ki ga opravi Sodišče – Stanje, ki ga je treba upoštevati – Stanje po preteku roka, določenega v obrazloženem mnenju (člen 226 ES) (Glej točko 7.)
      Predmet

         Neizpolnitev obveznosti države – Nesprejetje predpisov, potrebnih za uskladitev z Direktivo 2004/24/ES Evropskega parlamenta
                  in Sveta z dne 31. marca 2004 o spremembi Direktive 2001/83/ES o Kodeksu Skupnosti o zdravilih za uporabo v humani medicini
                  glede tradicionalnih zdravil rastlinskega izvora (UL L 136, str. 85), v predpisanem roku.

            Izrek

                  Francoska republika, s tem da v predpisanem roku ni sprejela vseh zakonov in drugih predpisov, potrebnih za uskladitev z Direktivo
                     2004/24/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o spremembi Direktive 2001/83/ES o Kodeksu Skupnosti o zdravilih
                     za uporabo v humani medicini glede tradicionalnih zdravil rastlinskega izvora, ni izpolnila obveznosti iz člena 2 te direktive.

                  Francoski republiki se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 26. maja 2016.#Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs proti National Exhibition Centre Limited.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber).#Predhodno odločanje – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Šesta direktiva 77/388/EGS – Oprostitev – Člen 13 B(d), točka 3 – Transakcije v zvezi s plačili in transferji – Pojem – Nakup vstopnic za predstave ali druge prireditve – Plačilo z debetno ali kreditno kartico – Storitve, imenovane ,obdelava plačila s kartico‘.#Zadeva C-130/15.


Sodba Sodišča za uslužbence (drugi senat) z dne 23. januarja 2013. # Nicolas Katrakasas proti Evropski komisiji. # Javni uslužbenci - Notranji natečaji COM/INT/OLAF/09/AD 8 in COM/INT/OLAF/09/AD 10. # Zadeva F-24/11.


Sodba Sodišča z dne 9. junija 1993. # Komisija Evropskih skupnosti proti Italijanski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države - Direktiva 84/466/Euratom. # Zadeva C-95/92.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 13. junija 2002. # Komisija Evropskih skupnosti proti Irski. # Neizpolnitev obveznosti države. # Zadeva C-117/00.


Sodba Splošnega sodišča (peti senat) z dne 20. februarja 2013. # Caventa AG proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava figurativne znamke Skupnosti BERG - Prejšnja besedna znamka Christian Berg - Relativni razlogi za zavrnitev - Verjetnost zmede - Člen8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009. # Zadeva T-225/11.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 8. decembra 2005. # Evropska centralna banka proti Zvezni republiki Nemčiji. # Protokol o privilegijih in imunitetah Skupnosti - Sporazum o sedežu Evropske centralne banke - Arbitražna klavzula - Nepremičnine, ki jih ima ECB v najemu - Posredni davki, odbiti od najemnin. # Zadeva C-220/03.

text:
      Zadeva C-220/03
      Evropska centralna banka
      proti
      Zvezni republiki Nemčiji
      „Protokol o privilegijih in imunitetah Skupnosti – Sporazum o sedežu Evropske centralne banke – Arbitražna klavzula – Nepremičnine, ki jih ima ECB v najemu – Posredni davki, odbiti od najemnin“
      Povzetek sodbe
      1.        Privilegiji in imunitete Evropskih skupnosti – Davčna imuniteta Skupnosti – Sporazum o sedežu Evropske centralne banke – Vračilo
            davka na dodano vrednost, obračunanega za dobavo blaga in različne storitve, ki jih Banka potrebuje za uradno rabo – Pogoj
            – Posebna izkazanost – Jasen in določen pogoj
      (Protokol o privilegijih in imunitetah Evropskih skupnosti, člen 3, drugi odstavek)
      2.        Privilegiji in imunitete Evropskih skupnosti – Davčna imuniteta Skupnosti – Vračilo posrednih davkov in davkov na prodajo
            blaga – Uporaba za davek na dodano vrednost, obračunan za dobavo blaga in različne storitve – Pogoj – Posebna izkazanost –
            Dopustnost – Manevrski prostor institucij Skupnosti in držav članic pri sklepanju izvedbenih sporazumov na področju vračil

      (Protokol o privilegijih in imunitetah Evropskih skupnosti, člen 3, drugi odstavek)
      1.        Člen 8(1) sporazuma z dne 18. septembra 1998, sklenjenega med vlado Zvezne republike Nemčije in Evropsko centralno banko o
         sedežu te institucije, izrecno in nedvoumno pogojuje vračilo davka na dodano vrednost za dostave blaga in zagotavljanje storitev,
         ki jih Banka potrebuje za uradno rabo, s tem da je bil ta davek Banki „posebej izkazan“. Čeprav je razlaga določbe sporazuma
         mogoča „v luči“ pravnega konteksta, v katerega se umešča, ta razlaga ne more voditi k temu, da se jasnemu in nedvoumnemu besedilu
         te določbe odvzame ves polni učinek.

      (Glej točko 31.)
      2.        Pogoj, določen v členu 8(1) sporazuma z dne 18. septembra 1998, sklenjenega med vlado Zvezne republike Nemčije in Evropsko
         centralno banko o sedežu te institucije, da mora biti davek na promet od dostav blaga in zagotavljanja storitev, ki jih Banka
         potrebuje za uradno rabo, da ga država članica povrne, „posebej izkazan“ Banki, ne nasprotuje niti ciljem niti besedilu člena
         3(2) Protokola o privilegijih in imunitetah Evropskih skupnosti, ki določa, da države članice odpustijo ali vrnejo zneske
         posrednih davkov ali davkov na prodajo, ki so vključeni v ceno nakupov, ki jih Skupnosti izvedejo za svoje službene potrebe.
         Ta določba predvideva zgolj sprejetje „primernih ukrepov“ za nadomestilo davka, in sicer zgolj glede „pomembnih nakupov“ in
         samo „v vseh primerih, ko je […] to mogoče“. Institucije Skupnosti in države članice imajo s tem pri sklenitvi sporazumov
         glede izvedbe člena 3(2) Protokola na voljo manevrski prostor.

      (Glej točko 32.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 8. decembra 2005(*)

      „Protokol o privilegijih in imunitetah Skupnosti – Sporazum o sedežu Evropske centralne banke – Arbitražna klavzula – Nepremičnine, ki jih ima ECB v najemu – Posredni davki, odbiti od najemnin“
      V zadevi C‑220/03,
      zaradi tožbe na podlagi člena 238 ES, vložene 21. maja 2003,
      Evropska centralna banka, ki jo zastopata C. Zilioli in M. Benisch, zastopnika, skupaj z H.‑G. Kamannom in M. Selmayrjem, odvetnika, z naslovom za
         vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Zvezni republiki Nemčiji, ki jo zastopa U. Forsthoff, zastopnik, ob sodelovanju W. Höltersa, odvetnik,

      tožena stranka,
      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, K. Schiemann (poročevalec), K. Lenaerts, E. Juhász in M. Ilešič, sodniki,
      generalna pravobranilka: C. Stix‑Hackl,
      sodna tajnica: K. Sztranc, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 9. junija 2005,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 13. septembra 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Evropska centralna banka (ECB) z vlogo v bistvu zahteva, naj Sodišče ugotovi, da ji mora Zvezna republika Nemčija za vse dostave
         blaga in zagotavljanje storitev, ki jih potrebuje za uradno rabo v Nemčiji, zlasti za vse najeme nepremičnin, nadomestiti
         zneske davka na dodano vrednost, pri katerih se lahko dokaže oziroma iz katerih mora pri razumni gospodarski analizi izhajati,
         da so vključene v cene, ki jih plača ECB. Poleg te temeljne ugotovitve ECB zahteva, naj se Zvezni republiki Nemčiji naloži
         plačilo nadomestila zneska v višini 8.794.023,37 eura na podlagi najemnin in 1.925.689,23 eura na podlagi istega davka v stranskih
         stroških in različnih delih, v zvezi z istimi najemnimi objekti.

       Pravni okvir
      2        ECB opira svoje zahteve, zasnovane v skladu z arbitražno klavzulo iz Sporazuma z dne 18. septembra 1998, sklenjenega med vlado
         Zvezne republike Nemčije in Evropsko centralno banko o sedežu ECB (BGBl. 1998 II, str. 2745, v nadaljevanju: Sporazum o sedežu),
         na člen 8(1) tega sporazuma, ki se ga razlaga ob upoštevanju člena 3(2) in člena 23(1) Protokola o privilegijih in imunitetah
         Evropskih skupnosti z dne 8. aprila 1965 (UL 1967, 152, str. 13, v nadaljevanju: Protokol).

      3        Člen 291 ES določa:

      „Na ozemljih držav članic uživa Skupnost v skladu s pogoji iz Protokola o privilegijih in imunitetah z dne 8. aprila 1965
         privilegije in imunitete, ki jih potrebuje za opravljanje svojih nalog. Enako velja za Evropsko centralno banko, Evropski
         monetarni inštitut in Evropsko investicijsko banko.“

       Protokol
      4        Člen 3(2) Protokola določa:

      „Vlade držav članic v vseh primerih, ko je zanje to mogoče, sprejmejo ukrepe za odpustitev ali vračilo zneskov posrednih davkov
         ali davkov na prodajo, ki so vključeni v ceno nepremičnine ali premičnine, če Skupnosti za svoje službene potrebe izvedejo
         večje nakupe, katerih cena vključuje take davke. Vendar izvedba teh ukrepov ne sme povzročiti izkrivljanja konkurence v Skupnosti.“

      5        Člen 23(1) Protokola določa, da to velja za ECB.

       Sporazum o sedežu
      6        V skladu s odstavkom 5 preambule Protokola je namen Sporazuma o sedežu „opredeliti privilegije in imunitete Evropske centralne
         banke v Zvezni republiki Nemčiji, v skladu s Protokolom o privilegijih in imunitetah Skupnosti“.

      7        Člen 8(1) Sporazuma o sedežu določa:

      „Ob uporabi člena 3(2) Protokola Bundesamt für Finanzen (zvezni urad za finance) na zahtevo nadomesti davek na dodano vrednost
         iz dohodkov, ki izhajajo iz davka na dodano vrednost, ki so ga podjetja ECB posebej zaračunala za dostavo blaga in različne
         storitve, ki so jih zagotovile ECB, če so te transakcije namenjene uradni rabi ECB. Znesek dolgovanega davka za te transakcije
         mora biti v posameznem primeru višji od 50 DEM, ECB pa ga mora plačati podjetju [...]“.

      8        Člen 21 Sporazuma o sedežu vsebuje to arbitražno klavzulo:

      „Vsa nesoglasja med vlado [Zvezne republike Nemčije] in ECB v zvezi z razlago ali uporabo tega sporazuma, ki jih stranke sporazuma
         ne morejo rešiti neposredno, lahko v składu s členom 34.5 Statuta ESCB [Evropskega sistema centralnih bank] vsaka od pogodbenih
         strank predloži Sodišču Evropskih skupnosti.“

       Statut ESCB
      9        Člen 35.4 Protokola o Statutu Evropskega sistema centralnih bank in Evropske centralne banke, priloženega Pogodbi ES (v nadaljevanju:
         Statut ESCB), določa:

      „Sodišče Evropske unije je pristojno za izrekanje sodb na podlagi arbitražne klavzule v pogodbah, ki jih sklene Evropska centralna
         banka ali ki so sklenjene v njenem imenu, ne glede na to, ali jih ureja javno ali zasebno pravo.“

       Določbe v zvezi z davkom na dodano vrednost
      10      Namen zakona o davku na dodano vrednost (Umsatzsteuergesetz), katerega upoštevna različica za ta spor je različica z dne 9.
         junija 1999 (BGBl. 1999 I, str. 1270, v nadaljevanju: UStG), je prenos Šeste direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977
         o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero
         (UL L 145, str. 1, v nadaljevanju: Šesta direktiva) v nemško pravo.

      11      V skladu s členom 4(12)(a) UStG, ki temelji na členu 13 B(b) Šeste direktive, je lizing ali dajanje v najem nepremičnin oproščeno
         davka na dodano vrednost. Ta oprostitev se nanaša na vse dodatne storitve v zvezi z dajanjem v najem, zlasti z dodatnimi stroški,
         ki jih najemodajalec zaračuna v skladu z najemno pogodbo.

      12      Člen 9(1) UStG, ki temelji na členu 13 C Šeste direktive, določa možnost, da se transakcije, ki bi bile sicer v skladu s členom
         4(12)(a) istega zakona oproščene, šteje za obdavčljive, če je ta transakcija izvedena v korist podjetja, ki opravlja obdavčljive
         transakcije, ki so upravičene do odbitka vstopnega davka.

      13      ECB nima lastnosti podjetja v smislu nemškega davčnega prava, tako da najemodajalci nepremičnin, ki jih ima ECB v najemu,
         nimajo možnosti, predvidene v členu 9(1) UStG, da dajanje nepremičnin v najem in zagotavljanje dodatnih storitev obravnavajo
         kot transakcije, za katere se zaračuna davek od prometa. Ta možnost je za davčno dolžnost v skladu z nemškim pravom izključena
         tudi zato, ker ECB, tako kot banke in zavarovalne družbe iz zasebnega sektorja, izvaja le transakcije, ki izključujejo odbitek
         vstopnega davka.

      14      V skladu s členom 15(1) UStG, ki temelji na členu 17(2) Šeste direktive, lahko podjetniki, ki opravljajo transakcije, obdavčljive
         z davkom na dodano vrednost, od slednjega odbijejo znesek davka, ki so ga vnaprej plačali pri dobaviteljih za njihove posredovalne
         storitve. Vendar te možnosti nimajo za oproščene transakcije, kot je dajanje v najem nepremičnin in zagotavljanje dodatnih
         storitev, v skladu s členom 4(12)(a) UStG, ki so oproščene plačila DDV, ker v tem primeru ni bil zaračunan davek na dodano
         vrednost in odbitek ni mogoč.

       Dejanski okvir
      15      ECB je v Frankfurtu (Nemčija), kjer je njen sedež, najela različne nepremičnine. Najpomembnejša objekta, ki ju ima v najemu,
         sta:

      –        stavba Eurotower na Kaiserstraße 29 (v nadaljevanju: Eurotower) in
      –        stavba Eurotheum na Neue Mainzer Straße in Junghofstraße (v nadaljevanju: Eurotheum).
      16      Najem teh nepremičnin je v skladu s členom 4(12)(a) nesporno oproščen davka na dodano vrednost. Ravno tako so v skladu z načelom,
         da se dodatne storitve obravnava enako kot glavne storitve, z njimi povezani stroški (stroški vzdrževanja, elektrike, vode,
         zavarovanja itd., v nadaljevanju: stroški) oproščeni tega davka. Posledično najemodajalci, ki te nepremičnine ECB oddajajo
         v najem in upravljajo s tem povezanimi stroški, ECB za te transakcije ne zaračunavajo davka na dodano vrednost.

      17      Najemodajalci so glede dodatnih storitev v zvezi z nepremičninami, ki jih dajejo v najem (gradbena dela, gradnja in vzdrževanje
         ter stroški elektrike, vode, zavarovanja itd., v nadaljevanju: vhodne transakcije), sami zavezanci za davek na dodano vrednost.
         Če bi bila oddaja v najem s strani najemodajalca obdavčljiva, bi lahko zadnji, ob uporabi člena 15(1) UStG, od DDV, ki ga
         dolguje na podlagi obdavčljivih transakcij, odbil davek, ki ga je plačal za vhodne transakcije (v nadaljevanju: vhodni davek).
         Ta znesek bi tako lahko dobil nazaj.

      18      Zato imajo najemodajalci interes, da izkoristijo možnost na podlagi člena 9(1) UStG, da oddajo v najem, ki bi bila sicer oproščena
         davka na dodano vrednost, štejejo za obdavčljivo. Kadar ima najemodajalec to možnost, torej v zvezi z oddajo v najem najemojemalcu,
         ki ima lastnosti podjetja in tudi sam opravlja obdavčljive transakcije, lahko najemodajalec sam odbije znesek davka na dodano
         vrednost, zaračunanega za najem, ki ga dolguje za izvršene transakcije. Načeloma lahko najemojemalec dobi nazaj znesek davka,
         ki ga je plačal na najemnino, in dejstvo, da je najemodajalec izbral obdavčitev, nima zanj nobene negativne finančne posledice.

      19      Po mnenju ECB vodi ta sistem oprostitev k temu, da je najemodajalcem dolžna plačati zneske davka na dodano vrednost, ki so
         jih ti zaračunali za vhodne transakcije. Najemodajalci so zaračunali najemnine glede na njihove marže in so zato zahtevali
         višjo najemnino od najemnikov, kot je ECB, katerim se vhodnega davka ne bi moglo ponovno zaračunati. Čeprav ti zneski v računih
         niso bili posebej izkazani, bi bilo po mnenju ECB mogoče dokazati, da so bili vključeni v cene najema in dodatnih stroškov,
         zaračunane ECB. Iz tega ECB zaključuje, da je po ovinkih nosila breme davka na dodano vrednost.

      20      Zvezna republika Nemčija ugovarja, da zneski najemnine in stranskih stroškov, ki jih je plačala ECB, vključujejo davek na
         dodano vrednost. Opozarja, da naj bi bilo veliko drugih najemnikov, kot so banke in zavarovalne družbe iz zasebnega sektorja,
         v istem davčnem položaju kot ECB. Cene najema in stranskih stroškov naj bi določal trg, ECB pa naj ne bi dokazala, da so bili
         zneski najemnine in stranskih stroškov povečani za zneske, ki dejansko ustrezajo zneskom vhodnih davkov, ki so jih v zvezi
         z oddajanjem v najem plačali najemodajalci za svoje obdavčljive transakcije.

      21      Finanzamt Wiesbaden je v dopisu z dne 9. aprila 2001, ki je pristojen lokalni davčni urad, zavrnil zahtevo ECB za povračilo
         davka na dodano vrednost, ki naj bi ga vsebovali računi za najem in stranske stroške, ki so ji jih izstavili njeni najemodajalci.
         ECB je tej zavrnitvi ugovarjala ob sklicevanju na člen 8(1) Sporazuma o sedežu in člena 3(2) Protokola. Ker je ta nesporazum
         med nemškim davčnim organom in ECB trajal dalj časa, je zadnja vložila to tožbo.

       Dopustnost tožbe
      22      Zvezna republika Nemčija izpodbija dopustnost tožbe glede Protokola in glede Sporazuma o sedežu.

      23      Prvič, po mnenju Zvezne republike Nemčije naj bi se arbitražna klavzula, določena v členu 21 Sporazuma o sedežu, uporabljala
         izrecno in izjemoma ob nesoglasjih glede razlage ali uporabe „tega sporazuma“. Zato naj Sodišče ne bi bilo pristojno za razlago
         in uporabo Protokola ali celo neposredno uporabo njegovega člena 3(2), tožba pa naj bi bila zato nedopustna.

      24      K temu zadostuje ugotovitev, kot je navajala ECB na obravnavi, da s to tožbo ne namerava doseči razlage ali neposredne uporabe
         člena 3(2) Protokola, temveč zgolj uporabo člena 8(1) Sporazuma o sedežu, ki ga je treba razlagati v smislu člena 3(2) Protokola
         in pomeni njegovo specifično izvedbo v tem kontekstu. Sodišče je v skladu z arbitražno klavzulo iz člena 21 Sporazuma o sedežu
         pristojno za razlago in uporabo člena 8(1) tega sporazuma glede na pravni kontekst, v katerega je uvrščena ta določba.

      25      Drugič, Zvezna republika Nemčija poudarja, da se arbitražne klavzule, ki jo je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča
         razlagati ozko, v tem sporu ne more uporabiti, ker ni „nesoglasja glede razlage in uporabe Sporazuma o sedežu“. Z ECB se strinja,
         da naj bi besedilo člena 8(1) tega sporazuma določalo zgolj nadomestilo posebej izkazanega davka na dodano vrednost in da
         ta določba torej ne bi bila uporabna, ker v tem primeru ne gre za nadomestilo takega davka.

      26      ECB v zvezi s tem upravičeno poudarja, da obstaja med njo in Zvezno republiko Nemčijo nesoglasje glede razlage in uporabe
         člena 8(1) Sporazuma o sedežu, zlasti glede vprašanja, ali je treba slednjega v smislu člena 3(2) Protokola razlagati širše,
         tako da mora ta država članica ECB nadomestiti davek na dodano vrednost ne le, če je slednji izkazan posebej, kot predvideva
         besedilo člena 8(1), temveč tudi takrat, ko je mogoče brez posebnega računa dokazati, da je ECB dejansko nosila breme takega
         davka.

      27      Na podlagi teh preudarkov je treba zavrniti ugovore nedopustnosti, ki jih je navedla Zvezna republika Nemčija, in ugotoviti,
         da je Sodišče, v skladu s členom 21 Sporazuma o sedežu, v povezavi s členom 238 ES in členom 35(4) Statuta ESCB, pristojno
         za odločanje o tožbi ECB.

       Temelj
      28      Besedilo člena 8(1) Sporazuma o sedežu predvideva zgolj nadomestilo davka na dodano vrednost, ki je „posebej izkazano v računih
         […] za dobavo blaga in zagotovitev različnih storitev ECB“. Ravno tako velja, da za te dobave in storitve ni zaračunan noben
         davek na dodano vrednost in da „za“ te dobave in storitve zato ni mogoče posebej izkazati nobenega davka.

      29      ECB vseeno trdi, da člen 8(1) Sporazuma o sedežu, ki se ga razlaga v smislu člena 3(2) Protokola, predvideva ne le nadomestilo
         posebej izkazanega davka na dodano vrednost, temveč tudi nadomestilo vseh davkov na dodano vrednost, vsebovanih v cenah, ki
         jih plača ECB, s tem pa tudi davka na dodano vrednost, ki posredno bremeni ECB zaradi prevalitve davka v zneske najema, ki
         so ga najemodajalci navedli v računih, in sicer neodvisno od dejstva, ali so bili ti zneski posebej zaračunani. To naj bi
         izhajalo iz dejstva, da člen 3(2) Protokola izrecno določa, da države članice nadomestijo davek na dodano vrednost „v vseh
         primerih, ko je zanje to mogoče“, in med drugim na splošno določa nadomestilo „zneskov posrednih davkov [...], ki so vključeni
         v ceno premičnin in nepremičnin“.

      30      Tem trditvam ni mogoče pritrditi.

      31      Člen 8(1) Sporazuma o sedežu izrecno in nedvoumno pogojuje nadomestilo davka na dodano vrednost s predpostavko, ki v tem primeru
         ni izpolnjena, in sicer da je bil ta davek „posebej izkazan“. Čeprav je razlaga določbe sporazuma mogoča „ob upoštevanju“
         pravnega konteksta, v katerega je uvrščena, ta razlaga ne more voditi k temu, da se jasnemu in nedvoumnemu besedilu te določbe
         odvzame ves polni učinek.

      32      Poleg tega pogoj, da je bil davek „posebej izkazan“, ne nasprotuje niti ciljem niti besedilu člena 3(2) Protokola. Ta določba
         predvideva zgolj sprejetje „primernih ukrepov“ za nadomestilo davka, in sicer zgolj glede „pomembnih nakupov“ in samo „v vseh
         primerih, ko je […] to mogoče“. Institucije Skupnosti in države članice imajo s tem pri sklenitvi sporazuma glede izvedbe
         člena 3(2) Protokola na voljo manevrski prostor.

      33      Izključitev nadomestila davkov, ki ECB niso bili izkazani, vendar so jih njene sopogodbenice plačale kot vhodni davek in lahko
         tako vplivajo na cene, ki so bile zaračunane ECB, ne presega tega manevrskega prostora. To velja tudi za najmanjši znesek
         50 DEM, ki je bil za nadomestilo davka določen v Sporazumu o sedežu. Te zahteve so v skladu s Protokolom.

      34      V preostalem zgoraj navedena predpostavka varuje finančni interes Evropskih skupnosti in države članice prejemnice, ker preprečuje,
         da se uporabijo javna sredstva za izvedbo obsežnega in zapletenega postopka za nadomestilo, s katerim naj bi se dokazalo,
         da del izdatkov ECB dejansko ustreza vhodnemu davku, ki ga je zaračunala ena od sopogodbenic.

      35      Nazadnje je treba dodati, da Sklep ECB z dne 17. decembra 1968, Ufficio Imposte di Consumo di Ispra proti Komisiji (2‑68,
         Recueil str. 635) v tem primeru ni primeren, ker je bil izdan glede na položaj, v katerem je Komisija Evropskih skupnosti
         v sporazumu z italijansko vlado poskušala okrniti pravice in jamstva tretjih, ki niso bili stranke tega sporazuma, v skladu
         s Protokolom.

      36      Glede na te ugotovitve je treba tožbo ECB zavrniti.

       Stroški
      37      V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Zvezna republika
         Nemčija je predlagala, naj se ECB naloži plačilo stroškov, in ker ta s tožbenimi razlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      1)      Tožba se zavrne.
      2)      Evropski centralni banki se naloži plačilo stroškov.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča z dne 25. junija 2002. # Kazenski postopek proti Dante Bigi, ob udeležbi Consorzio del Formaggio Parmigiano Reggiano. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunale di Parma - Italija. # Zadeva C-66/00.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 27. januarja 1994. # Alison Maitland Toosey proti Chief Adjudication Officer. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Social Security Commissioner - Združeno kraljestvo. # Prosto gibanje delavcev - Socialna varnost - Invalidski dodatki. # Zadeva C-287/92.


title: Sodba Sodišča z dne  17. januarja 2006  — V zadevi E-4/05 HOB-vín proti Islandiji in Áfengis-og tóbaksverslun ríkisins (državna islandska družba za alkohol in tobak)  (Prosti pretok blaga — državni monopoli tržne narave — zahteve za dobavo blaga na paletah in vključevanje cene palete v ceno blaga — diskriminacija uvoznikov alkoholnih pijač — zloraba prevladujočega položaja)

text:
               27.4.2006

               SL

               Uradni list Evropske unije

               C 100/3

      SODBA SODIŠČA

   z dne 17. januarja 2006
   V zadevi E-4/05 HOB-vín proti Islandiji in Áfengis-og tóbaksverslun ríkisins (državna islandska družba za alkohol in tobak)

      (Prosti pretok blaga — državni monopoli tržne narave — zahteve za dobavo blaga na paletah in vključevanje cene palete v ceno blaga — diskriminacija uvoznikov alkoholnih pijač — zloraba prevladujočega položaja)

   (2006/C 100/03)
   V zadevi E-4/05, katere predmet je ZAHTEVA, ki jo je na Sodišču vložilo Héraðsdómur Reykjavíkur (Okrajno sodišče v Rejkjaviku) glede razlage členov 11, 16, 57 in 59 EGP, v postopku HOV-vín in Áfengis-og tóbaksverslun ríkisins, je Sodišče v sestavi Carl Baudenbacher, predsednik in poročevalec, Henrik Bull in Thorgeir Örlygsson, sodnika, dne 17. januarja 2006 razglasilo sodbo, katere izrek se glasi:

               1.

               Člen 16 Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru ne preprečuje, da bi državno podjetje, ki ima izključno pravico do prodaje alkoholnih pijač na drobno, zahtevalo od svojih dobaviteljev, naj dostavljajo podjetju alkoholne pijače za prodajo na drobno na posebni vrsti palete (EUR paleta) in je pri tem cena palete vključena v ceno proizvoda, razen če nacionalno sodišče na podlagi dejanskega stanja ugotovi, da so kot del politike monopola ali svojih prodajnih mest ali kot posledica neizvajanja pravil o monopolu uvozniki obravnavani drugače kot domači proizvajalci.

               2.

               Člena 59(1) in 54 Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru ne prepovedujeta, da bi državno podjetje, ki ima izključno pravico do prodaje alkoholnih pijač na drobno, zahtevalo od svojih dobaviteljev, naj dostavljajo podjetju alkoholne pijače za prodajo na drobno na posebni vrsti palete (EUR paleta) in je pri tem cena palete vključena v ceno proizvoda, razen če nacionalno sodišče ugotovi, da take zahteve negativno vplivajo na konkurenco.


Sodba Sodišča z dne 14. decembra 1962. # Compagnie des Hauts Fourneaux de Chasse proti Visoki oblasti Evropske skupnosti za premog in jeklo. # Zadeva 33/59.


title: Sodba Sodišča (osmi senat) z dne 7. novembra 2013. # Jan Sneller proti DAS Nederlandse Rechtsbijstand Verzekeringsmaatschappij NV. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Hoge Raad der Nederlanden - Nizozemska. # Zavarovanje stroškov postopka - Direktiva 87/344/EGS - Člen 4(1) - Svobodna izbira odvetnika s strani zavarovanca - Določba iz splošnih pogojev, ki se uporabljajo za pogodbo, na podlagi katere pravno pomoč v sodnih in upravnih postopkih zagotovi oseba, zaposlena pri zavarovalnici - Stroški za pravno pomoč zunanjega pravnega svetovalca, ki se povrnejo le, če je treba na podlagi presoje zavarovalnice obravnavanje zadeve dodeliti zunanjemu pravnemu svetovalcu. # Zadeva C-442/12.

text:
         SODBA SODIŠČA (osmi senat)
      z dne 7. novembra 2013 (
            *1
         )
      „Zavarovanje stroškov postopka — Direktiva 87/344/EGS — Člen 4(1) — Svobodna izbira odvetnika s strani zavarovanca — Določba iz splošnih pogojev, ki se uporabljajo za pogodbo, na podlagi katere pravno pomoč v sodnih in upravnih postopkih zagotovi oseba, zaposlena pri zavarovalnici — Stroški za pravno pomoč zunanjega pravnega svetovalca, ki se povrnejo le, če je treba na podlagi presoje zavarovalnice obravnavanje zadeve dodeliti zunanjemu pravnemu svetovalcu“
      V zadevi C‑442/12,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Hoge Raad der Nederlanden (Nizozemska) z odločbo z dne 28. septembra 2012, ki je prispela na Sodišče 3. oktobra 2012, v postopku

         Jan Sneller

      proti

         DAS Nederlandse Rechtsbijstand Verzekeringsmaatschappij NV,

      SODIŠČE (osmi senat),
      v sestavi C. G. Fernlund, predsednik osmega senata v funkciji predsednika senata, C. Toader (poročevalka), sodnica, in E. Jarašiūnas, sodnik,
      generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
      sodna tajnica: M. Ferreira, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 19. septembra 2013,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za DAS Nederlandse Rechtsbijstand Verzekeringsmaatschappij J. W. H. van Wijk in B. J. Drijber, odvetnika,

               —

               za italijansko vlado G. Palmieri, agentka, ob sodelovanju W. Ferrante, avvocato dello Stato,

               —

               za avstrijsko vlado A. Posch, agent,

               —

               za Evropsko komisijo F. Wilman in K.‑P. Wojcik, agenta,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 4(1) Direktive Sveta 87/344/EGS z dne 22. junija 1987 o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o zavarovanju stroškov postopka (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 1, str. 187), ki se ratione temporis uporablja za postopek v glavni stvari.

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med J. Snellerjem in zavarovalno družbo DAS Nederlandse Rechtsbijstand Verzekeringsmaatschappij NV (v nadaljevanju: DAS) v zvezi s kritjem stroškov za storitev pravne pomoči, ki jo opravi odvetnik, ki si ga izbere zavarovanec.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               V enajsti uvodni izjavi Direktive 87/344 je navedeno:
               „ker interes oseb, ki so sklenile zavarovanje stroškov postopka, predpostavlja, da mora zavarovanec imeti možnost izbire odvetnika ali druge osebe, ki je skladno z nacionalno zakonodajo ustrezno usposobljena, in sicer v vsakem sodnem ali upravnem postopku ter vedno, kadar pride do navzkrižja interesov“.

               4

               Člen 1 te direktive določa:
               „Namen te direktive je uskladiti določbe zakonov in drugih predpisov o zavarovanju stroškov postopka […], da bi tako olajšali učinkovito izvajanje svobode ustanavljanja ter v največji možni meri preprečili vsako navzkrižje interesov, ki bi bilo posledica zlasti dejstva, da zavarovatelj krije drugo osebo ali krije osebo tako glede stroškov postopka kot glede katere koli druge zavarovalne vrste […], ter da bi v primeru takšnega konflikta nastalo situacijo lahko razrešili.“

               5

               Člen 2(1) navedene direktive določa:
               „Ta direktiva se uporablja za zavarovanje stroškov postopka. Tovrstno zavarovanje pomeni, da podjetje proti plačilu premije nosi stroške pravnih postopkov in nudi druge storitve, ki so neposredno povezane z zavarovalnim kritjem, in sicer zlasti z namenom:

                        —

                        zagotovitve nadomestila za izgubo, materialno škodo ali telesno poškodbo, ki jo utrpi zavarovanec, in sicer bodisi z zunajsodno poravnavo bodisi v civilnem ali kazenskem postopku,

                        —

                        obrambe ali zastopanja zavarovanca v civilnih, kazenskih, upravnih ali drugih postopkih ali v zvezi z vsako terjatv[ij]o zoper nje[ga].“

               6

               Člen 4(1) iste direktive določa:
               „Vsaka pogodba o zavarovanju stroškov postopka izrecno priznava, da:

                        (a)

                        če [se najame] odvetnik ali druga glede na nacionalno zakonodajo ustrezno usposobljena oseba, [da] brani, zastopa ali služi interesom zavarovanca v katerem koli sodnem ali upravnem postopku, ima takšen zavarovanec svobodno izbiro odvetnika ali druge osebe;

                        (b)

                        zavarovanec prosto izbira odvetnika ali, če to želi in v kolikor to dovoljuje nacionalna zakonodaja, vsako drugo ustrezno usposobljeno osebo za zastopanje njegovih interesov v primeru navzkrižja interesov.“

               7

               Člen 5 Direktive 87/344 določa:
               „1.   Vsaka država članica lahko [določi] izjemo od uporabe člena 4(1) za zavarovanje stroškov postopka, če so izpolnjeni vsi naslednji pogoji:

                        (a)

                        zavarovanje je omejeno na primere, ki so posledica uporabe cestnih vozil na ozemlju zadevne države članice;

                        (b)

                        zavarovanje je povezano s pogodbo o zagotavljanju pomoči v primeru nesreče ali okvare, v katero je vključeno cestno vozilo;

                        (c)

                        niti zavarovatelj, ki sklepa zavarovanje stroškov postopka, niti zavarovatelj, ki sklepa zavarovanje pomoči, ne opravlja nobene vrste zavarovanja odgovornosti;

                        (d)

                        sprejmejo se ukrepi za to, da pravno svetovanje in zastopanje vseh strank v sporu opravljajo povsem neodvisni odvetniki, če so takšne stranke za stroške postopka zavarovane pri istem zavarovatelju.

                  2.   Izjema, ki jo država članica dovoli podjetju skladno z odstavkom 1, ne vpliva na uporabo člena 3(2).“

         Nizozemsko pravo

               8

               Člen 4:67(1) zakona o finančnem nadzoru (Wet op het financieel toezicht) določa:
               „Zavarovalnice, ki ponujajo zavarovanje stroškov postopka, morajo v pogodbah o zavarovanju stroškov postopka izrecno sprejeti, da zavarovanec svobodno izbere odvetnika ali drugega pravnega strokovnjaka,

                        a.

                        kadar se zahteva, da interese zavarovanca v sodnem ali upravnem postopku brani, zastopa ali jim služi odvetnik ali drug pravni strokovnjak, ali

                        b.

                        kadar gre za navzkrižje interesov.“

         Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje

               9

               Iz predložitvene odločbe izhaja, da je J. Sneller sklenil pogodbo o zavarovanju stroškov postopka pri družbi Reaal Schadeverzekeringen NV. Pogodba o zavarovanju določa, da je družba DAS določena za izvedbo kritja pravne pomoči.

               10

               Navedena pogodba določa tudi, da zadeve obravnavajo sodelavci družbe DAS. Vendar če pogodba določa, da je treba zadevo dodeliti zunanjemu svetovalcu, ali če se tako odloči družba DAS, ima zavarovanec pravico, da si sam izbere odvetnika ali strokovnjaka.

               11

               V zadevi iz postopka v glavni stvari želi J. Sneller sprožiti sodni postopek proti svojemu nekdanjemu delodajalcu, da bi mu ta izplačal odškodnino zaradi nezakonite odpovedi pogodbe o zaposlitvi. V zvezi s tem namerava pooblastiti odvetnika, ki si ga bo sam izbral, kritje stroškov postopka pa namerava prepustiti zavarovalni družbi, s katero je sklenil pogodbo o zavarovanju stroškov postopka. Družba DAS je dala soglasje k sprožitvi takega sodnega postopka, vendar je menila, da pogodba, ki jo je sklenil J. Sneller, v takem primeru ne določa obveznosti prevzema stroškov za pravno pomoč odvetnika, ki si ga izbere zavarovanec. Družba DAS je navedla, da je pripravljena zgolj sama zagotoviti pravno pomoč prek sodelavca, ki ni odvetnik.

               12

               Predložitveno sodišče v zvezi s tem navaja, da v skladu z nizozemskim pravom v okviru postopka, ki ga želi J. Sneller sprožiti proti nekdanjemu delodajalcu, pravna pomoč ni obvezna.

               13

               J. Sneller je po tem, ko je družba DAS zavrnila kritje stroškov za pravno pomoč odvetnika, ki si ga izbere sam, voorzieningenrechter te Amsterdam (sodišče v Amsterdamu, pristojno za izdajo začasnih odredb) predlagal, naj družbi DAS naloži kritje navedenih stroškov. S sodbo z dne 8. marca 2011 je voorzieningenrechter te Amsterdam ta zahtevek zavrnilo.

               14

               Ta sodba je bila potrjena s sodbo Gerechtshof te Amsterdam (pritožbeno sodišče v Amsterdamu) z dne 26. julija 2011. Gerechtshof te Amsterdam je menilo, da je treba člen 4:67(1) zakona o finančnem nadzoru razlagati tako, da v okoliščinah, kot so te iz postopka v glavni stvari, ko je predmet pogodbe zavarovanje stroškov postopka v naravi, pravica zavarovanca do svobodne izbire odvetnika ne nastane zgolj na podlagi odločitve o sprožitvi postopka, temveč se mora zavarovatelj stroškov postopka tudi odločiti, da bo pravno pomoč zagotovil zunanji svetovalec, ne pa eden od njegovih sodelavcev. Le v tem primeru naj bi nastal položaj navzkrižja interesov, ki se mu skuša izogniti s členom 4(1)(a) Direktive 87/344.

               15

               J. Sneller je to sodbo izpodbijal pred predložitvenim sodiščem. Predložitveno sodišče meni, da tako iz analize jezikovnih različic člena 4(1) Direktive 87/344 kot iz sodb z dne 10. septembra 2009 v zadevi Eschig (C-199/08, ZOdl., str. I-8295) in z dne 26. maja 2011 v zadevi Stark (C-293/10, ZOdl., str. I-4711) izhajajo argumenti v podporo tezi, da morajo pogodbene določbe, če je sprožen sodni ali upravni postopek, zavarovancu vedno dajati pravico, da si svetovalca izbere sam.

               16

               Meni, da bi lahko imel odgovor, ki ga mora dati v zadevi iz postopka v glavni stvari, gotove socialne posledice, saj bi bilo, če bi bila sprejeta taka razlaga člena 4(1) Direktive 87/344, po vsej verjetnosti veliko povečanje zneska premij neizogibno.

               17

               V teh okoliščinah je Hoge Raad der Nederlanden (vrhovno sodišče Kraljevine Nizozemske) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

                        „1.

                        Ali člen 4(1) Direktive Sveta 87/344/EGS dopušča, da zavarovalnica, ki ponuja zavarovanje stroškov postopka in v zavarovalnih pogodbah določi, da pravno pomoč v sodnih in upravnih postopkih načeloma zagotovijo njeni zaposleni, določi tudi, da bodo stroški pravne pomoči odvetnika ali pravnega zastopnika, ki ga svobodno izbere zavarovanec, pokriti, samo če zavarovalnica meni, da je treba obravnavanje primera prenesti na zunanjega pravnega zastopnika?

                        2.

                        Ali se odgovor na prvo vprašanje razlikuje glede na to, ali je za zadevni sodni ali upravni postopek obvezna pravna pomoč?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Prvo vprašanje

               18

               Predložitveno sodišče želi s prvim vprašanjem v bistvu izvedeti, ali je treba člen 4(1)(a) Direktive 87/344 razlagati tako, da nasprotuje temu, da zavarovalnica, ki ponuja zavarovanje stroškov postopka in ki v zavarovalnih pogodbah določi, da pravno pomoč načeloma zagotovijo njeni zaposleni, določi tudi, da je kritje stroškov pravne pomoči odvetnika ali zastopnika, ki si ga je svobodno izbral zavarovanec, mogoče le, če zavarovalnica oceni, da je treba obravnavanje zadeve dodeliti zunanjemu sodelavcu.

               19

               V zvezi s tem je treba pojasniti, da po mnenju družbe DAS to, da je bil pri besedilu „če [se najame] odvetnik“ iz člena 4(1)(a) Direktive 87/344 uporabljen trpnik, kot je to tudi v nemški, angleški in nizozemski jezikovni različici te določbe, dokazuje, da ta določba ne določa, ali ima v postopku zavarovalnica ali zavarovanec pravico presoditi, ali je treba zadevo dodeliti zunanjemu svetovalcu. Iz tega naj bi sledilo, da lahko družba DAS to vprašanje uredi v svojih pogodbah o zavarovanju, saj naj bi bilo treba to določbo razumeti tako, da določa, da če [zavarovalnica odloči, da je potrebno, da] [se najame] odvetnik […], ima […] zavarovanec svobodno izbiro.

               20

               Take ozke razlage člena 4(1)(a) Direktive 87/344 ni mogoče sprejeti.

               21

               Prvič, čeprav je res, da samo besedilo člena 4(1)(a) Direktive 87/344 ne omogoča opredelitve pomenskega obsega besedila „če [se najame] odvetnik […], ima […] zavarovanec svobodno izbiro“, je treba pri razlagi določbe prava Unije upoštevati ne le njeno besedilo, ampak tudi sobesedilo in cilje, ki jih uresničuje ureditev, katere del je (zgoraj navedena sodba Eschig, točka 38).

               22

               V zvezi s tem je treba poudariti, da je tako iz enajste uvodne izjave Direktive 87/344 kot iz člena 4(1) te direktive razvidno, da interes oseb, ki so sklenile zavarovanje stroškov postopka, predpostavlja, da mora imeti zavarovanec možnost izbire odvetnika ali druge osebe, ki je v skladu z nacionalno zakonodajo ustrezno usposobljena, in sicer v vsakem sodnem ali upravnem postopku (zgoraj navedena sodba Stark, točka 28).

               23

               Tako iz besedila člena 4(1)(a) Direktive 87/344 v povezavi z enajsto uvodno izjavo te direktive izhaja, da zavarovančeva svobodna izbira odvetnika ne more biti omejena le na položaje, v katerih zavarovalnica odloči, da je treba najeti zunanjega svetovalca.

               24

               Drugič, kot je navedla Evropska komisija, je treba ugotoviti, da cilj, ki se uresničuje z Direktivo 87/344 in zlasti s členom 4 te direktive, to je zagotovitev širokega varstva interesov zavarovancev (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Eschig, točka 45), ni v skladu z ozko razlago člena 4(1)(a) te direktive, kot jo predlaga družba DAS.

               25

               V zvezi s tem je treba spomniti, da je člen 4(1) Direktive 87/344, ki se nanaša na pravico do svobodne izbire zastopnika, splošen in da ima zavezujočo naravo (glej zgoraj navedeni sodbi Eschig, točka 47, in Stark, točka 29).

               26

               Tretjič, v zvezi z vprašanjem višine zavarovalnih premij je treba pojasniti, da različni načini izvrševanja pravice zavarovanca, da si svobodno izbere svojega zastopnika, ne izključujejo tega, da je v nekaterih primerih stroške zavarovalnice mogoče omejiti.

               27

               V skladu s sodno prakso Sodišča namreč svoboda izbire v smislu člena 4(1) Direktive 87/344 ne pomeni, da imajo države članice obveznost zavarovalnicam v vseh okoliščinah naložiti kritje celotnih stroškov za obrambo zavarovanca, vendar pa ta pravica ne sme izgubiti bistva. Tako bi bilo, če bi omejitev kritja teh stroškov zavarovancu de facto onemogočila razumno izbiro zastopnika. Vsekakor so nacionalna sodišča, če pred njimi poteka postopek v zvezi s tem, pristojna, da preverijo, da do take omejitve ni prišlo (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Stark, točka 33).

               28

               Poleg tega se lahko pogodbene stranke še naprej prosto dogovorijo o višji ravni kritja stroškov za pravno pomoč, če zavarovanec po potrebi plača višjo premijo (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Stark, točka 34).

               29

               Glede na zgoraj navedene ugotovitve je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 4(1)(a) Direktive 87/344 razlagati tako, da nasprotuje temu, da zavarovalnica, ki ponuja zavarovanje stroškov postopka in ki v zavarovalnih pogodbah določi, da pravno pomoč načeloma zagotovijo njeni zaposleni, določi tudi, da je kritje stroškov pravne pomoči odvetnika ali zastopnika, ki si ga je svobodno izbral zavarovanec, mogoče le, če zavarovalnica oceni, da je treba obravnavanje zadeve dodeliti zunanjemu sodelavcu.

         Drugo vprašanje

               30

               Predložitveno sodišče želi z drugim vprašanjem v bistvu izvedeti, ali to, ali je pravna pomoč v zadevnem sodnem ali upravnem postopku na podlagi nacionalnega prava obvezna ali ne, vpliva na odgovor na prvo vprašanje.

               31

               Glede na to, da je po eni strani – kot je bilo opozorjeno v točki 25 te sodbe – pravica do svobodne izbire zastopnika splošna in da ima zavezujočo naravo ter da po drugi strani Direktiva 87/344, kot izhaja iz njene enajste uvodne izjave in njenega člena 4(1)(a), ne pogojuje obstoja in obsega te pravice z nacionalnimi pravili glede zastopanja na sodišču, ta nacionalna pravila na odgovor na prvo vprašanje ne morejo vplivati.

               32

               Glede na te ugotovitve je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da to, ali je pravna pomoč v zadevnem sodnem ali upravnem postopku na podlagi nacionalnega prava obvezna ali ne, ne vpliva na odgovor na prvo vprašanje.

         Stroški

               33

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (osmi senat) razsodilo:

                           1.

                           Člen 4(1)(a) Direktive Sveta 87/344/EGS z dne 22. junija 1987 o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o zavarovanju stroškov postopka je treba razlagati tako, da nasprotuje temu, da zavarovalnica, ki ponuja zavarovanje stroškov postopka in ki v zavarovalnih pogodbah določi, da pravno pomoč načeloma zagotovijo njeni zaposleni, določi tudi, da je kritje stroškov pravne pomoči odvetnika ali zastopnika, ki si ga je svobodno izbral zavarovanec, mogoče le, če zavarovalnica oceni, da je treba obravnavanje zadeve dodeliti zunanjemu sodelavcu.

                           2.

                           To, ali je pravna pomoč v zadevnem sodnem ali upravnem postopku na podlagi nacionalnega prava obvezna ali ne, ne vpliva na odgovor na prvo vprašanje.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nizozemščina.


title: Sodba Sodišča (sedmi senat) z dne 30. junija 2016.#Admiral Casinos & Entertainment AG proti Balmatic Handelsgesellschaft m.b.H in drugi.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Landesgericht Wiener Neustadt.#Predhodno odločanje – Člen 56 PDEU – Svoboda opravljanja storitev – Igre na srečo – Ureditev države članice, ki prepoveduje obratovanje naprav za prirejanje iger na srečo z nizkimi dobitki (kleines Glücksspiel), če za to pristojni organ ni dal dovoljenja, sicer se naložijo kazenske sankcije – Omejitev – Upravičenost – Sorazmernost – Presoja sorazmernosti na podlagi cilja ureditve v času njenega sprejetja in njenih učinkov pri izvajanju te ureditve – Učinki, ki jih je empirično mogoče z gotovostjo ugotoviti.#Zadeva C-464/15.

text:
         SODBA SODIŠČA (sedmi senat)
      z dne 30. junija 2016 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Člen 56 PDEU — Svoboda opravljanja storitev — Igre na srečo — Ureditev države članice, ki prepoveduje obratovanje naprav za prirejanje iger na srečo z nizkimi dobitki (kleines Glücksspiel), če za to pristojni organ ni dal dovoljenja, sicer se naložijo kazenske sankcije — Omejitev — Upravičenost — Sorazmernost — Presoja sorazmernosti na podlagi cilja ureditve v času njenega sprejetja in njenih učinkov pri izvajanju te ureditve — Učinki, ki jih je empirično mogoče z gotovostjo ugotoviti“
      V zadevi C‑464/15,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Landesgericht Wiener Neustadt (deželno sodišče v Wiener Neustadtu, Avstrija) z odločbo z dne 26. avgusta 2015, ki je prispela na Sodišče 2. septembra 2015, v postopku

         Admiral Casinos & Entertainment AG

      proti

         Balmatic Handelsgesellschaft mbH,

         Robert Schnitzer,

         Suayip Polat KG,

         Ülkü Polat,

         Attila Juhas,

         Milazim Rexha,

      SODIŠČE (sedmi senat),
      v sestavi C. Toader (poročevalka), predsednica senata, A. Prechal, sodnica, in E. Jarašiūnas, sodnik,
      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Admiral Casinos & Entertainment AG M. Aixberger, odvetnik,

               —

               za Balmatic Handelsgesellschaft mbH in Suayip Polat KG ter za R. Schnitzerja, Ü. Polata, A. Juhasa in M. Rexho P. Ruth, odvetnik,

               —

               za avstrijsko vlado C. Pesendorfer, agentka,

               —

               za belgijsko vlado L. Van den Broeck in M. Jacobs, agentki, skupaj z B. Van Voorenom in P. Vlaemminckom, odvetnikoma,

               —

               za češko vlado M. Smolek, T. Müller in J. Vláčil, agenti,

               —

               za estonsko vlado, K. Kraavi-Käerdi, agentka,

               —

               za grško vlado E. Causi in A. Dimitrakopulu, agentki,

               —

               za francosko vlado D. Colas in R. Coesme, agenta,

               —

               za portugalsko vlado L. Inez Fernandes, M. Figueiredo, P. de Sousa Inês in A. Silva Coelho, agenti,

               —

               za Evropsko komisijo G. Braun in H. Tserepa-Lacombe, agenta,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalne pravobranilke, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 56 PDEU.

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Admiral Casinos & Entertainment AG (v nadaljevanju: Admiral Casinos) in Balmatic Handelsgesellschaft mbH, Suayip Polat KG, Robertom Schnitzerjem, Ülküjem Polatom, Attilo Juhasem ter Milazimom Rexho glede zahteve za prenehanje nezakonitega obratovanja igralnih avtomatov v Avstriji.

         Pravni okvir

         Avstrijsko pravo

      Zvezni zakon o igrah na srečo

               3

               Glücksspielgesetz (zvezni zakon o igrah na srečo) z dne 28. novembra 1989 (BGBl. 620/1989) v različici, ki se uporablja za spore o glavni stvari (v nadaljevanju: GSpG), v členu 2 z naslovom „Loterije“ določa:
               „1.   Loterije so igre na srečo,

                        1.

                        ki jih izvaja, prireja in ponuja izvajalec,

                        2.

                        pri katerih igralci ali druge osebe vplačajo denarni vložek (stavo) za sodelovanje v igri in

                        3.

                        v katerih izvajalec, igralci ali druge osebe pričakujejo denarno korist (dobiček).

                  […]
               3.   Za loterijo z uporabo igralnih avtomatov gre, kadar odločitev o izidu igre ni sprejeta centralno, temveč z mehansko ali elektronsko napravo, ki je v avtomatu […]
               4.   Prepovedane loterije so tiste, za katere ni bila izdana koncesija ali dovoljenje na podlagi tega zakona ter ki niso izključene iz monopola zvezne države nad igrami na srečo iz člena 4.“

               4

               Na podlagi člena 3 GSpG z naslovom „Monopol nad igrami na srečo“ je pravica prirejanja iger na srečo pridržana zvezni državi.

               5

               Člena 4 in 5 GSpG pa določata izjeme od tega monopola za loterije z uporabo igralnih avtomatov, za ureditev katerih je pristojen zakonodajalec zveznih držav.

               6

               Med drugim člen 5 GSpG določa, da lahko katera koli od devetih Länder (avstrijskih zveznih dežel) podeli koncesijo za loterijo z uporabo igralnih avtomatov tretji osebi ob spoštovanju v tej določbi navedenih minimalnih zakonskih zahtev javnega reda za prosilce in ob spoštovanju posebnih spremljevalnih ukrepov za varstvo igralcev.

         Kazenski zakonik

               7

               Poleg upravnih sankcij, ki se lahko naložijo na podlagi GSpG, je prirejanje iger na srečo s pridobitnim namenom s strani osebe, ki nima koncesije, tudi kazensko preganjano. Člen 168(1) Strafgesetzbuch (kazenski zakonik) določa, da „se kaznuje vsak, ki prireja formalno prepovedano igro ali igro, katere ugoden ali neugoden izid je odvisen izključno ali predvsem od naključja, in vsak, ki spodbuja srečevanje z namenom prirejanja take igre, da bi s tem prirejanjem ali srečevanjem zase ali za tretjo osebo pridobil premoženjsko korist“. Kot kazni sta določeni kazen zapora do šestih mesecev ali denarna kazen v višini največ 360 dnevnih zneskov. Člen 168(2) tega zakonika določa, da se enaka kazen uporabi za „vsakogar, ki sodeluje pri taki igri na srečo kot izvajalec“.

         Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

               8

               Admiral Casinos, družba avstrijskega prava, ima dovoljenje za prirejanje igre na srečo v obliki loterije z uporabo avtomatov v Spodnji Avstriji.

               9

               Tožene stranke v postopku v glavni stvari sta družbi in fizične osebe, ki imajo kavarne in bencinske črpalke v Spodnji Avstriji in v katerih so nameščene te naprave.

               10

               Upravljavki teh naprav sta družbi s sedežem v Češki republiki in na Slovaškem, ki so jima tožene stranke v postopku v glavni stvari priznale pravico do namestitve naprav v njihovih lokalih. Te tožene stranke v Avstriji nimajo dovoljenj za prirejanje iger na srečo v obliki loterije z uporabo avtomatov.

               11

               Družba Admiral Casinos je v tožbah, ki jih je vložila pri Landesgericht Wiener Neustadt (deželno sodišče v Wiener Neustadtu, Avstrija), predlagala, naj se toženim strankam v postopku v glavni stvari prepove uporaba igralnih avtomatov, saj za to nimajo potrebnih upravnih dovoljenj.

               12

               Tožene stranke v bistvu trdijo, da je njihova dejavnost zakonita, ker naj bi bila GSpG in državni monopol nad igrami na srečo v nasprotju s pravom Unije, zlasti s členom 56 PDEU v zvezi z svobodo opravljanja storitev.

               13

               Iz predložitvene odločbe izhaja, da Landesgericht Wiener Neustadt (deželno sodišče v Wiener Neustadtu) pritrjuje sodni praksi treh vrhovnih avstrijskih sodišč, v skladu s katero je, glede na sodbo z dne 30. aprila 2014, Pfleger in drugi (C‑390/12, EU:C:2014:281), GSpG v skladu s členom 56 PDEU, saj ta zakon ustreza resnični težnji zakonodajalca, naj se obseg iger na srečo zmanjša in prepreči s tem povezana kriminaliteta.

               14

               Predložitveno sodišče pa se nikakor ne strinja z razlago, ki jo je podalo Oberster Gerichtshof (vrhovno sodišče, Avstrija) glede sodbe z dne 30. aprila 2014, Pfleger in drugi (C‑390/12, EU:C:2014:281), da mora presoja sorazmernosti nacionalne ureditve temeljiti na razvoju, ki je na področju iger na srečo nastal po sprejetju te ureditve.

               15

               Predložitveno sodišče meni, da lahko na učinke te ureditve po njenem sprejetju vplivajo različni dejavniki, ki jih je težko oceniti, kot so rast prebivalstva, gospodarske razmere, priseljevanje itd. Meni, da skladnosti s pravom Unije, ki so ga vrhovna sodišča ugotovila v času sprejetja te ureditve, pozneje ne bi bilo mogoče izpodbijati z ex post presojo sprememb, ki so nastale po tem sprejetju.

               16

               To sodišče med drugim dvomi o razlagi nemškega izraza „tatsächlich“ („genuinely“ v angleški različici in „véritablement“ v francoski različici) iz točke 56 sodbe z dne 30. aprila 2014, Pfleger in drugi (C‑390/12, EU:C:2014:281), v skladu s katero je treba člen 56 PDEU razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, ker ta ureditev v resnici ne teži k zmanjšanju priložnosti za igranje iger na srečo oziroma k boju proti kriminaliteti, povezani s temi igrami, dosledno in sistematično. Sprašuje se torej o tem, ali je treba ta izraz razlagati tako, da potrjuje razlago, ki jo je podalo Oberster Gerichtshof (vrhovno sodišče), da bi bilo treba poleg ciljev ureditve iz postopka v glavni stvari nujno oceniti tudi njene učinke, ki jih je treba ugotoviti empirično z gotovostjo, v okviru ex post presoje sorazmernosti.

               17

               V teh okoliščinah je Landesgericht Wiener Neustadt (deželno sodišče v Wiener Neustadtu) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „Ali je treba člen 56 PDEU razlagati tako, da pri presoji sorazmernosti nacionalne ureditve, ki določa monopol na trgu iger na srečo, za dopustnost z vidika prava Unije ni pomemben le zastavljeni cilj ureditve, ampak tudi njeni učinki, ki jih je empirično mogoče z gotovostjo ugotoviti?“

         Vprašanje za predhodno odločanje

         Pristojnost

               18

               Avstrijska vlada ugovarja pristojnosti Sodišča glede odgovora na zastavljeno vprašanje , med drugim zaradi dejstva, da naj spori o glavni stvari ne bi vsebovali čezmejnega elementa.

               19

               V zvezi s tem je treba spomniti, da čeprav mora glede na delitev pristojnosti v okviru postopka za sprejetje predhodne odločbe nacionalno sodišče sámo opredeliti predmet vprašanj, ki jih namerava postaviti Sodišču, pa mora Sodišče v izjemnih primerih preizkusiti okoliščine, v katerih mu je zadevo predložilo nacionalno sodišče, da preveri, ali je zanjo pristojno (glej sodbo z dne 9. novembra 2010, Volker und Markus Schecke in Eifert, C‑92/09 in C‑93/09, EU:C:2010:662, točka 39).

               20

               Tako je zlasti, kadar je Sodišču predložen popolnoma hipotetičen problem ali kadar razlaga pravila Unije, ki jo predlaga nacionalno sodišče, nima nikakršne zveze z dejstvi ali predmetom spora o glavni stvari. Zato Sodišče ni pristojno za odgovor na vprašanje, kadar je očitno, da se določba prava Unije, ki je Sodišču predložena v razlago, ne uporablja (glej sodbo z dne 1. oktobra 2009, Woningstichting Sint Servatius, C‑567/07, EU:C:2009:593, točka 43 in navedena sodna praksa).

               21

               Res pa je, da se določbe Pogodbe DEU na področju svobode opravljanja storitev ne uporabljajo za položaj, katerega vsi elementi so združeni v eni državi članici (glej po analogiji sodbo z dne 17. julija 2008, Komisija/Francija, C‑389/05, EU:C:2008:411, točka 49).

               22

               Vendar je treba opozoriti, da čeprav nacionalna ureditev, kot je ta v postopku v glavni stvari – ki se brez razlikovanja uporablja za avstrijske operaterje in za operaterje s sedežem v drugih državah članicah – na splošno spada med določbe o temeljnih svoboščinah, zagotovljenih s Pogodbo DEU, le kadar se ta uporablja za položaje, ki so povezani s trgovino med državami članicami, pa nikakor ni mogoče izključiti, da so subjekti s sedežem v drugih državah članicah, ne pa v Republiki Avstriji, bili ali so zainteresirani za upravljanje igralnih avtomatov v tej državi članici (glej v tem smislu sodbi z dne 19. julija 2012, Garkalns, C‑470/11, EU:C:2012:505, točka 21, in z dne 13. februarja 2014, Sokoll-Seebacher, C‑367/12, EU:C:2014:68, točka 10).

               23

               V tem primeru, kot izhaja iz točk od 8 do 10 te sodbe, čeprav so tožeča stranka in tožene stranke v postopku v glavni stvari res podjetja ali osebe s sedežem ali stalnim prebivališčem na ozemlju Republike Avstrije, pa sta, čeprav nista toženi stranki v postopku v glavni stvari, upravljavki igralnih avtomatov v postopku v glavni stvari družbi s sedežem v Češki republiki in na Slovaškem, ki so jima tožene stranke proti plačilu priznale pravico do namestitve naprav v svojih lokalih.

               24

               V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da je Sodišče pristojno, da odgovori na postavljena vprašanja.

         Vsebinska presoja

               25

               Predložitveno sodišče sprašuje, ali je treba člen 56 PDEU razlagati tako, da pri presoji sorazmernosti omejevalne nacionalne ureditve na področju iger na srečo ni pomemben le zastavljeni cilj ureditve, kakršen je bil v času njenega sprejetja, ampak so pomembni tudi njeni učinki, ki se presojajo po njenem sprejetju in ki jih je empirično mogoče z gotovostjo ugotoviti.

               26

               Na prvem mestu, pojasniti je treba, da izraz „učinki, ki jih je empirično mogoče z gotovostjo ugotoviti“ iz besedila vprašanja za predhodno odločanje temelji – kot izhaja iz predložitvene odločbe – na pravnem pomenu izraza „tatsächlich“, ki je bil uporabljen v nemški različici točke 56 sodbe z dne 30. aprila 2014, Pfleger in drugi (C‑390/12, EU:C:2014:281).

               27

               V zvezi s tem je treba navesti, da se različice tega izraza iz točke 56 sodbe z dne 30. aprila 2014, Pfleger in drugi (C‑390/12, EU:C:2014:281), v več jezikih bolj približajo smislu, ki ga ima ta izraz v francoski različici te sodbe. Izraz „véritablement“ je namreč v nemškem jeziku enak izrazu „wirklich“, in ne izrazu „tatsächlich“, saj je bila ta ugotovitev potrjena med drugim z različicami zadevnega izraza iz navedene točke 56 v španskem („verdaderamente“), angleškem („genuinely“), litovskem („tikrai“), poljskem („rzeczywiście“), portugalskem („verdadeiramente“), romunskem („cu adevărat“) in finskem jeziku („todellisuudessa“).

               28

               Dalje, navesti je treba, da je treba v zvezi z ustaljeno sodno prakso, v kateri se je uporabil, nemški izraz „tatsächlich“ v obravnavanem primeru razumeti podobno kot izraz „wirklich“, saj se oba izraza v tem besedilu uporabljata izmenično. Čeprav je Sodišče uporabilo izraz „tatsächlich“ v točki 98 sodbe z dne 8. septembra 2010 (Stoß in drugi, C‑316/07, od C‑358/07 do C‑360/07, C‑409/07 in C‑410/07, EU:C:2010:504), ta točka napotuje tudi na prav tako ustaljeno in starejšo sodno prakso, v tem primeru na točko 37 sodbe z dne 21. oktobra 1999, Zenatti (C‑67/98, EU:C:1999:514), in točko 53 sodbe z dne 6. marca 2007, Placanica in drugi (C‑338/04, C‑359/04 in C‑360/04, EU:C:2007:133), v katerih se je v nemški različici uporabil izraz „wirklich“. Tako se med drugim tudi v nemški in francoski različici točke 36 sodbe z dne 24. januarja 2013, Stanleybet in drugi (C‑186/11 in C‑209/11, EU:C:2013:33), v enakem sobesedilu uporabljata izraza „wirklich“ in „véritablement“.

               29

               Iz tega izhaja, da zgolj uporabe izraza „véritablement“ v točki 56 te sodbe z dne 30. aprila 2014, Pfleger in drugi (C‑390/12, EU:C:2014:281), ne bi bilo mogoče razlagati tako, da morajo nacionalna sodišča „empirično z gotovostjo“ ugotoviti obstoj določenih učinkov nacionalne ureditve po njenem sprejetju.

               30

               Na drugem mestu, preučiti je treba, ali mora pri presoji sorazmernosti omejevalne nacionalne ureditve na področju iger na srečo predložitveno sodišče upoštevati poleg cilja te ureditve, kakršen je bil ob njenem sprejetju, tudi njene učinke, ki se presojajo po njenem sprejetju.

               31

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da je v točki 52 sodbe z dne 30. aprila 2014, Pfleger in drugi (EU:C:2014:281), ki je bila izdana v zvezi z isto ureditvijo, kot je ta v postopku v glavni stvari, Sodišče presodilo, da mora nacionalno sodišče opraviti celovito presojo okoliščin sprejetja in izvajanja omejevalne ureditve.

               32

               Sodišče je torej že presodilo, da za presojo sorazmernosti ni mogoče izvesti le analize položaja, kakršen je bil v času sprejetja zadevne ureditve, ampak da je treba pri tej presoji upoštevati fazo, ki je nujno poznejša, in sicer izvajanje te ureditve.

               33

               V točki 56 sodbe z dne 30. aprila 2014, Pfleger in drugi (C‑390/12, EU:C:2014:281), je Sodišče presodilo tudi, da je treba člen 56 PDEU razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, če ta ureditev v resnici ne teži k zmanjšanju priložnosti za igranje iger na srečo oziroma k boju proti kriminaliteti, povezani s temi igrami, dosledno in sistematično.

               34

               Vendar pa iz uporabe izrazov „dosledno in sistematično“ izhaja, da mora zadevna ureditev težiti k zmanjšanju priložnosti za igranje iger na srečo oziroma k boju proti kriminaliteti, povezani s temi igrami, ne le v času njenega sprejetja, ampak tudi po njem.

               35

               Sodišče je v točkah 65 in 66 sodbe z dne 15. septembra 2011, Dickinger in Ömer (C‑347/09, EU:C:2011:582), menilo tudi, da mora predložitveno sodišče v okviru presoje sorazmernosti izvesti preverjanja zlasti glede razvoja trgovinske politike pooblaščenih izvajalcev ter o stanju kriminala in goljufij v zvezi z igrami na srečo v času dejanskega stanja v postopku v glavni stvari.

               36

               Iz tega izhaja, da pri presoji sorazmernosti pristop predložitvenega sodišča ne sme biti statičen, ampak dinamičen v smislu, da mora upoštevati razvoj okoliščin po sprejetju zadevne ureditve.

               37

               Glede na vse zgoraj navedene preudarke je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 56 PDEU razlagati tako, da pri presoji sorazmernosti omejevalne nacionalne ureditve na področju iger na srečo ni pomemben le cilj te ureditve, kakršen je bil v času njenega sprejetja, ampak so pomembni tudi njeni učinki, ki se presojajo po njenem sprejetju.

         Stroški

               38

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (sedmi senat) razsodilo:

                     Člen 56 PDEU je treba razlagati tako, da pri presoji sorazmernosti omejevalne nacionalne ureditve na področju iger na srečo ni pomemben le cilj te ureditve, kakršen je bil v času njenega sprejetja, ampak so pomembni tudi njeni učinki, ki se presojajo po njenem sprejetju.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	* Jezik postopka: nemščina.


Sodba Splošnega sodišča (peti senat) z dne 7. oktobra 2015.#CBM Creative Brands Marken GmbH proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT).#Zadeva T-227/14.