SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (pritožbeni senat) z dne 4. decembra 2013.#Evropska fundacija za usposabljanje (ETF) proti Gustavu Michelu.#Pritožba – Javni uslužbenci – Začasni uslužbenci – Pogodba za nedoločen čas – Odločba o odpovedi – Pristojnost Sodišča za uslužbence – Člena 2 in 47 pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev – Dolžnost skrbnega ravnanja – Pojem interesa službe – Prepoved odločanja ultra petita – Pravica do obrambe.#Zadeva T‑108/11 P.


title: Sodba Splošnega sodišča (sedmi senat) z dne 2. februarja 2012. # Helenska republika proti Evropski komisiji. # EKUJS - Jamstveni oddelek - Odhodki, izključeni iz financiranja Skupnosti - Sektorja za predelavo paradižnikov in skladiščenje riža - Ključna kontrola - Integrirani administrativni in kontrolni sistem, ki se nanaša na nekatere sheme pomoči Skupnosti - Načelo sorazmernosti. # Zadeva T-469/09.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (sedmi senat) z dne 2. februarja 2012 – Grčija proti Komisiji
      (Zadeva T-469/09)
      „EKUJS – Jamstveni oddelek – Odhodki, izključeni iz financiranja Skupnosti – Sektorja za predelavo paradižnikov in skladiščenje riža – Ključna kontrola – Integrirani administrativni in kontrolni sistem, ki se nanaša na nekatere sheme pomoči Skupnosti – Načelo sorazmernosti“
      1.                     Kmetijstvo – EKUJS – Potrditev obračuna – Zavrnitev kritja odhodkov, ki so posledica nepravilnosti pri uporabi predpisov Skupnosti
            – Izpodbijanje s strani zadevne države članice – Dokazno breme – Razdelitev med Komisijo in državo članico (Uredba Sveta št. 1258/1999)
            (Glej točke od 29 do 34 in 78.)
      2.                     Postopek – Vloga, s katero se postopek začne – Formalne zahteve – Kratek povzetek navajanih razlogov – Pravni razlogi, ki
            niso navedeni v tožbi – Splošno sklicevanje na druga pisanja, priložena k tožbi – Nedopustnost (Poslovnik Splošnega sodišča,
            člen 44(1)(c)) (Glej točko 47.)
      3.                     Akti institucij – Uredbe – Uredba, ki določa posebne nadzorne ukrepe – Neobstoj diskrecijske pravice držav članic – Neizvršitev –
            Utemeljitev – Boljša ali enaka učinkovitost drugega kontrolnega sistema – Nedopustnost (Glej točko 80.)
      4.                     Kmetijstvo – Skupna kmetijska politika – Financiranje po EKUJS – Potrditev obračuna – Zavrnitev kritja odhodkov, ki so posledica
            nepravilnosti pri uporabi predpisov Skupnosti – Ugotovitev pomanjkljivosti kontrolnega sistema, ki ga je uvedla država članica –
            Možnost Komisije, da v celoti zavrne kritje odhodkov – Uporaba pavšalnega popravka – Kršitev načela sorazmernosti – Neobstoj
            (Uredba Sveta št. 1258/1999, člen 7; Uredba Komisije št. 2148/96, člena 4 in 6) (Glej točke 137 in od 140 do 147.)
      5.                     Kmetijstvo – Skupna kmetijska politika – Financiranje po EKUJS – Odobritev pomoči in premij – Obveznost držav članic, da vzpostavijo
            učinkovit sistem administrativnih kontrol in kontrol na kraju samem – Neizpolnitev obveznosti – Utemeljitev na podlagi praktičnih
            težav – Nedopustnost (Glej točke od 150 do 152.)
      Predmet

               Predlog za razglasitev ničnosti Odločbe Komisije 2009/721/ES z dne 24. septembra 2009 o izključitvi nekaterih odhodkov držav
                  članic iz naslova Jamstvenega oddelka Evropskega kmetijskega usmerjevalnega in jamstvenega sklada (EKUJS), Evropskega kmetijskega
                  jamstvenega sklada (EKJS) in Evropskega kmetijskega sklada za razvoj podeželja (EKSRP) iz financiranja Skupnosti (UL L 257,
                  str. 28).

            Izrek

                  1.

                  	Tožba se zavrne.

                  2.

                  	Helenski republiki se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča z dne 22. decembra 1993. # Komisija Evropskih skupnosti proti Irski. # Neizpolnitev obveznosti - Neizvršitev prenosa. # Zadeva C-384/92.


Sodba Sodišča z dne 3. julija 1985. # Maizena GmbH in drugi proti Hauptzollamt Hamburg - Jonas. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Finanzgericht Hamburg - Nemčija. # Zadeva 39/84.


title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 15. aprila 2010.#Handelsgesellschaft Heinrich Heine GmbH proti Verbraucherzentrale Nordrhein-Westfalen eV.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesgerichtshof - Nemčija.#Direktiva 97/7/ES - Varstvo potrošnikov - Pogodbe pri prodaji, sklenjene na daljavo - Pravica do odstopa od pogodbe - Naložitev stroškov pošiljke blaga potrošniku.#Zadeva C-511/08.

text:
      Zadeva C-511/08
      Handelsgesellschaft Heinrich Heine GmbH
      proti
      Verbraucherzentrale Nordrhein-Westfalen eV
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesgerichtshof)
      „Direktiva 97/7/ES – Varstvo potrošnikov – Prodajne pogodbe, sklenjene na daljavo – Pravica do odstopa od pogodbe – Naložitev stroškov pošiljke blaga potrošniku“
      Povzetek sodbe
      Približevanje zakonodaj – Varstvo potrošnikov glede sklepanja pogodb pri prodaji na daljavo – Direktiva 97/7 – Pravica do
            odstopa
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 97/7, člen 6(1), prvi pododstavek, drugi stavek, in (2))
      Člen 6(1), prvi pododstavek, drugi stavek, in (2) Direktive 97/7 o varstvu potrošnikov glede sklepanja pogodb pri prodaji
         na daljavo je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, ki ponudniku v zvezi s prodajno pogodbo, ki je sklenjena
         na daljavo, omogoča zaračunati stroške pošiljanja blaga potrošniku, kadar ta uveljavlja pravico do odstopa od pogodbe.

      Ti določbi namreč ponudniku dovoljujeta, da potrošniku v primeru njegovega odstopa od pogodbe zaračuna zgolj neposredni strošek
         vračila blaga. Če bi bilo treba tudi stroške pošiljanja naložiti potrošniku, bi taka naložitev – ki bi potrošnika nujno odvrnila
         od uveljavljanja pravice do odstopa od pogodbe – nasprotovala samemu cilju navedenega člena 6.

      Ker bi potrošnik nosil vse stroške, povezane s transportom blaga, bi se s tako naložitvijo tudi podvomilo o uravnoteženi porazdelitvi
         tveganj med strankami prodajnih pogodb, sklenjenimi na daljavo.

      (Glej točke od 55 do 57 in 59 ter izrek.)
SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 15. aprila 2010(*)

      „Direktiva 97/7/ES – Varstvo potrošnikov – Prodajne pogodbe, sklenjene na daljavo – Pravica do odstopa od pogodbe – Naložitev stroškov pošiljke blaga potrošniku“
      V zadevi C‑511/08,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Bundesgerichtshof (Nemčija)
         z odločbo z dne 1. oktobra 2008, ki je prispela na Sodišče 25. novembra 2008, v postopku

      Handelsgesellschaft Heinrich Heine GmbH
      proti
      Verbraucherzentrale Nordrhein-Westfalen eV,

      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi J.‑C. Bonichot, predsednik senata, C. Toader (poročevalka), sodnica, C. W. A. Timmermans, P. Kūris in L. Bay Larsen,
         sodniki,

      generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
      sodna tajnica: R. Şereş, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 29. oktobra 2009,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Verbraucherzentrale Nordrhein‑Westfalen eV K. Haase, odvetnik,
      –        za nemško vlado M. Lumma in S. Unzeitig, zastopnika,
      –        za špansko vlado J. Rodríguez Cárcamo, zastopnik,
      –        za avstrijsko vlado C. Pesendorfer, zastopnica,
      –        za portugalsko vlado L. Inez Fernandes in H. Almeida, zastopnika,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti W. Wils in H. Krämer, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 28. januarja 2010
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 6(1), prvi pododstavek, drugi stavek, in (2) Direktive 97/7/ES
         Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. maja 1997 o varstvu potrošnikov glede sklepanja pogodb pri prodaji na daljavo (UL L 144,
         str. 19).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Handelsgesellschaft Heinrich Heine GmbH (v nadaljevanju: Heinrich Heine) in Verbraucherzentrale
         Nordrhein-Westfalen eV (v nadaljevanju: Verbraucherzentrale Nordrhein‑Westfalen) glede dejstva, da so v zvezi s pogodbami
         pri prodaji na daljavo potrošnikom v primeru odstopa od pogodbe zaračunani stroški pošiljanja blaga.

       Pravni okvir
       Zakonodaja Unije
      3        V uvodni izjavi 4 Direktive 97/7 je navedeno:

      „ker uvajanje novih tehnologij veča število možnosti, da lahko potrošniki pridobijo informacije o ponudbah vsepovsod v Skupnosti
         in lahko naročajo; ker so nekatere države članice že sprejele razne ali različne ukrepe za varstvo potrošnika pri prodaji
         na daljavo, kar je imelo škodljiv učinek na konkurenco med poslovnimi panogami na notranjem trgu; ker je torej treba na ravni
         Skupnosti uvesti minimalno število skupnih pravil na tem področju“.

      4        V uvodni izjavi 14 te direktive je navedeno:

      „ker si potrošnik ne more v tistem trenutku ogledati izdelka ali se prepričati o vrsti opravljene storitve pred sklenitvijo
         pogodbe; ker je treba predpisati pravico do odstopa [od] pogodbe, razen če v tej direktivi ni določeno drugače; ker, če naj
         bo ta pravica več kakor samo formalna, morajo biti stroški za potrošnika, ki uveljavi pravico do odstopa od pogodbe, omejeni
         na neposredne stroške vračanja blaga; ker mora biti ta pravica do odstopa brez škode za pravice potrošnika po nacionalni zakonodaji,
         še zlasti kar zadeva prejem poškodovanih izdelkov in storitev ali takih izdelkov in storitev, ki ne ustrezajo opisu v ponudbi
         za te izdelke in storitve; ker je na državah članicah, da določijo druge pogoje in dogovore [podrobnosti], ki izhajajo iz
         uveljavljanja pravice do odstopa“.

      5        Člen 4 te direktive z naslovom „Predhodna informacija“ v odstavku 1 določa:

      „Pravočasno pred sklenitvijo vsake pogodbe pri prodaji na daljavo mora potrošnik dobiti naslednje podatke:
      […]
      (c)   ceno blaga ali storitev, vključno z vsemi davki;
      (d)   stroške dostave, kadar je to primerno;
      […]“
      6        Člen 6 iste direktive z naslovom „Pravica do odstopa od pogodbe“ v odstavkih 1 in 2 določa:

      „1.  Za vsako pogodbo pri prodaji na daljavo ima potrošnik rok najmanj sedem delovnih dni za odstop od pogodbe brez penalov in
         brez navajanja razlogov. Edini strošek, ki bi […] se potrošniku lahko zaračunal [zaračuna], ker je uveljavil svojo pravico
         do odstopa, je neposredni strošek vračila blaga.

      […]
      2.    Če je potrošnik v skladu s tem členom uveljavil pravico do odstopa od pogodbe, je ponudnik dolžan povrniti zneske, ki jih
         je potrošnik plačal, ne da bi za to zaračunal stroške. Edini strošek, ki se potrošniku lahko zaračuna, [ker je uveljavil svojo
         pravico do odstopa], je neposredni strošek vračila blaga. Povračilo zneska mora biti izplačano takoj, ko je mogoče, vendar
         najkasneje v 30 dneh.“

      7        Člen 14 navedene direktive z naslovom „Minimalna klavzula“ določa:

      „Države članice na področju, ki ga pokriva ta direktiva, lahko uvedejo ali obdržijo bolj stroge določbe, združljive s Pogodbo
         [ES], da bi zagotovile višjo raven varstva potrošnikov. Če je to primerno, takšne določbe v splošnem interesu na njihovem
         ozemlju vključujejo prepoved prodaje določenega blaga ali storitev, zlasti medicinskih izdelkov, po pogodbah pri prodaji na
         daljavo, s potrebnim upoštevanjem Pogodbe.“

       Nacionalna ureditev
      8        Člen 2 nemškega zakona o opustitvenih tožbah v zvezi s pravicami potrošnikov in drugimi kršitvami (Gesetz über Unterlassungsklagen
         bei Verbraucherrechts- und anderen Verstößen) določa:

      „(1) Zoper subjekt, ki kako drugače kot z uporabo splošnih pogojev prodaje ali svetovanjem o njih krši določbe za varstvo potrošnikov
         (zakoni o varstvu potrošnikov), je mogoče vložiti opustitveno tožbo v interesu varstva potrošnikov. Če kršitve v trgovskem
         podjetju stori zaposleni ali pooblaščena oseba, je opustitvena tožba vložena tudi zoper lastnika podjetja.

      (2)   V smislu tega člena so ‚zakoni o varstvu potrošnikov‘ zlasti:
      1.     določbe civilnega zakonika (Bürgerliches Gesetzbuch, v nadaljevanju: BGB), ki se uporabljajo […] za pogodbe pri prodaji na
         daljavo med podjetnikom in potrošnikom […]

      […]“
      9        Člen 312d BGB z naslovom „Pravici do odstopa od pogodbe in do vračila blaga v zvezi s pogodbami pri prodaji na daljavo“ v
         odstavku 1 določa:

      „Potrošnik ima v zvezi s pogodbo pri prodaji na daljavo pravico do odstopa od pogodbe v skladu s členom 355. Namesto pravice
         do odstopa od pogodbe se lahko potrošniku v zvezi s pogodbami o dobavi blaga prizna pravica do vračila blaga v skladu s členom
         356.“

      10      Člen 346 BGB z naslovom „Učinki odstopa od pogodbe“ določa:

      „(1) Če si je pogodbena stranka v pogodbi pridržala pravico do odstopa ali ima pravico do odstopa po zakonu, mora ob odstopu vrniti
         prejete izpolnitve in izročiti pridobljene koristi.

      (2)   Namesto vrnitve izpolnitve ali izročitve koristi mora dolžnik plačati denarno nadomestilo, če:
      1.     je vrnitev izpolnitve ali izročitev koristi izključena zaradi narave stvari,
      2.     je prejeti predmet potrošil, odsvojil, obremenil, predelal ali preoblikoval,
      3.     se je prejeti predmet poslabšal ali je bil uničen; pri tem se ne upošteva poslabšanje, ki je nastalo zaradi običajne uporabe.

      Če je v pogodbi predvidena nasprotna dajatev, se vrednost denarnega nadomestila izračuna na njeni podlagi; če je treba vrniti
         denarno nadomestilo za koristi, pridobljene zaradi uporabe posojila, se lahko dokaže, da je bila vrednost koristi manjša.

      (3)   Dolžnost plačila denarnega nadomestila odpade:
      1.     če se je napaka, ki daje pravico do odstopa, pokazala šele med predelavo ali preoblikovanjem predmeta,
      2.     če je za poslabšanje ali uničenje odgovoren upnik ali če bi tudi njemu nastala škoda,
      3.     če je pri pravici do odstopa po zakonu poslabšanje ali uničenje nastalo pri upravičencu, čeprav je ravnal s tako skrbnostjo,
         s kakršno običajno ravna v svojih zadevah.

      Trajna obogatitev se mora povrniti.“
      11      Člen 347 BGB z naslovom „Uporaba po odstopu od pogodbe“ v odstavku 2 določa:

      „Če dolžnik predmet vrne, če plača denarno nadomestilo ali če je obveznost plačila takega denarnega nadomestila izključena
         na podlagi člena 346(3), točka 1 ali 2, se mu povrnejo potrebni stroški, ki jih je imel. Vse druge izdatke je treba povrniti,
         če so prispevali k obogatitvi upnika.“

      12      Člen 355 BGB z naslovom „Pravica do odstopa od pogodbe pri potrošniških pogodbah“ določa:

      „1. Če je potrošniku na podlagi te določbe z zakonom priznana pravica do odstopa od pogodbe, ni več vezan na svojo izjavo
         volje za sklenitev pogodbe, če jo je pravočasno preklical. Odstopa od pogodbe ni treba utemeljiti, sporočiti pa ga je treba
         podjetju pisno ali z vračilom blaga v dveh tednih; za spoštovanje roka zadostuje pravočasna oddaja pošiljke.“

      13      Člen 356 BGB z naslovom „Pravica do vračila blaga pri potrošniških pogodbah“ v odstavku 1 določa:

      „Če je to izrecno dovoljeno z zakonom, se lahko pravica do odstopa od pogodbe, določena v členu 355, v pogodbi nadomesti z
         neomejeno pravico do vračila blaga, če je pogodba sklenjena na podlagi prodajnega prospekta. Pogoj je, da

      1.     prodajni prospekt vsebuje jasne informacije o pravici do vračila blaga,
      2.     se je potrošnik lahko podrobno seznanil s prodajnim prospektom v odsotnosti podjetnika in
      3.     je bila potrošniku pisno priznana pravica do vračila blaga.“
      14      Člen 357 BGB z naslovom „Pravne posledice odstopa od pogodbe in vračila blaga“ določa:

      „(1) Če ni drugače določeno, se za pravici do odstopa od pogodbe in do vračila blaga ustrezno uporabljajo določbe o pravici
         do odstopa po zakonu. Za obveznost vračila plačil v skladu s to določbo velja ustrezno člen 286(3); rok, določen v navedenem
         členu, začne teči z izjavo potrošnika o odstopu od pogodbe ali o vračilu blaga. Pri tem začne teči rok v zvezi s potrošnikovo
         obveznostjo vračila z oddajo te izjave, v zvezi z obveznostjo vračila podjetja pa s prejemom te izjave.

      […]
      (3)   Z odstopanjem od člena 346(2), prvi stavek, točka 3, mora potrošnik plačati nadomestilo za poslabšanje stvari, ki je nastalo
         zaradi običajne uporabe, če je bil najpozneje ob sklenitvi pogodbe pisno opozorjen na to pravno posledico in na možnost, da
         se njen nastanek prepreči. To ne velja, kadar nastane poslabšanje izključno zaradi preizkusa stvari. Člen 346(3), prvi stavek,
         točka 3, se ne uporablja, če je bil potrošnik pravilno poučen o svoji pravici do odstopa ali je o tem izvedel drugače.

      (4)   Drugi zahtevki ne nastanejo.“
      15      Člen 448 BGB z naslovom „Stroški predaje in primerljivi stroški“ določa:

      „Prodajalec nosi stroške predaje stvari, kupec pa stroške prejema in pošiljanja stvari na drug kraj, kot je kraj izpolnitve.“
       Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      16      Heinrich Heine je družba, specializirana za prodajo po pošti. V splošnih pogojih poslovanja te družbe je določeno, da potrošnik
         za pošiljko plača pavšalni znesek 4,95 EUR. Ponudnik v primeru odstopa od pogodbe tega zneska ne povrne.

      17      Verbraucherzentrale Nordrhein-Westfalen, združenje potrošnikov v skladu z nemškim pravom, je zoper družbo Heinrich Heine vložilo
         opustitveno tožbo, da bi se ta odpovedala temu, da potrošniku v primeru odstopa od pogodbe zaračunava stroške pošiljanja blaga.

      18      Prvostopenjsko sodišče je ugodilo predlogu Verbraucherzentrale Nordrhein-Westfalen.

      19      Pritožbo, ki jo je zoper to sodbo vložila družba Heinrich Heine, je Oberlandsgericht Karlsruhe zavrnilo.

      20      Bundesgerichtshof, pri katerem je družba Heinrich Heine vložila predlog za revizijo, ugotavlja, da nemško pravo potrošniku
         izrecno ne zagotavlja nobene pravice do vračila stroškov pošiljanja naročenega blaga.

      21      Vendar predložitveno sodišče meni, da če bi bilo treba Direktivo 97/7 analizirati tako, da nasprotuje temu, da se stroški
         pošiljanja zaračunajo potrošniku v primeru njegovega odstopa od pogodbe, bi bilo treba upoštevne člene BGB razlagati v skladu
         s to direktivo tako, da bi moral torej ponudnik potrošniku povrniti take stroške.

      22      Predložitveno sodišče pa meni, da ne more s potrebno gotovostjo ugotoviti, kako je treba razlagati to direktivo, zlasti njen
         člen 6(1) in (2).

      23      Bundesgerichtshof v zvezi s tem navaja več trditev, s katerimi bi bilo mogoče potrditi rešitev, da navedena direktiva ne nasprotuje
         ureditvi, kakršna je v postopku v glavni stvari.

      24      Prvič, besedilo „infolge der Ausübung seines Widerrufsrechts“ v nemški različici člena 6(1), prvi pododstavek, drugi stavek,
         in (2), drugi stavek, Direktive 97/7 bi lahko tako nakazovalo, da se ti določbi nanašata samo na stroške, povzročene z uveljavljanjem
         pravice do odstopa od pogodbe, in ne na stroške pošiljanja, ki so ob odstopu od pogodbe že nastali. Druge jezikovne različice
         te direktive, zlasti angleška in francoska, naj bi podpirale tako razlago.

      25      Drugič, člen 6(2), prvi stavek, navedene direktive naj ne bi izključeval tega, da v primeru odstopa od pogodbe ponudnik dobi
         denarno nadomestilo vrednosti storitev, ki jih je uporabil potrošnik in ki jih ni mogoče vrniti v naravi. Torej bi bilo združljivo
         z navedenim členom, če bi priznali, da je dostava blaga storitev, zaradi katere bi moral potrošnik ponudniku povrniti nadomestno
         vrednost v višini stroškov pošiljanja, in da bi bila obveznost vračila ponudnika zato ustrezno zmanjšana.

      26      Tretjič, ne bi naj bilo gotovo, da cilj varstva potrošnika, ki je naveden zlasti v uvodni izjavi 14 Direktive 97/7, nalaga
         vračilo stroškov pošiljanja blaga. Pri običajnem nakupu naj bi namreč potrošnik nosil stroške poti v trgovino, ne da bi se
         upošteval čas, ki ga za to pot porabi.

      27      V teh okoliščinah je Bundesgerichtshof prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:

      „Ali je treba določbi člena 6(1), [prvi pododstavek], drugi stavek, in (2) Direktive 97/7 […] razlagati tako, da nasprotujeta
         nacionalni ureditvi, v skladu s katero je mogoče potrošniku zaračunati strošek pošiljanja blaga tudi takrat, ko je uveljavil
         pravico do odstopa od pogodbe?“

       Vprašanje za predhodno odločanje
       Stališča, predložena Sodišču
      28      Verbraucherzentrale Nordrhein-Westfalen, španska, avstrijska in portugalska vlada ter Komisija Evropskih skupnosti menijo,
         da določbi člena 6 Direktive 97/7 nasprotujeta nacionalni ureditvi, ki ponudniku omogoča zaračunati stroške pošiljanja blaga
         potrošniku, kadar ta uveljavlja pravico do odstopa od pogodbe.

      29      Najprej, besedilo „zneski, ki jih je potrošnik plačal“ iz člena 6(2), prvi stavek, Direktive 97/7 naj bi bilo treba razlagati
         tako široko, da bi bile zajete vse finančne storitve, ki jih je potrošnik v zvezi s ponudnikom poravnal pri izvrševanju pogodbe,
         vključno s stroški pošiljanja blaga.

      30      Nato, člen 6(1) in (2) navedene direktive naj bi določal, da je mogoče potrošniku, ki uveljavlja pravico do odstopa, zaračunati
         edino neposredni strošek vračila blaga. Zato naj drugih stroškov, zlasti tistih, povezanih s pošiljanjem blaga, ne bi bilo
         mogoče naložiti potrošniku.

      31      Nazadnje, potrošniku naj bi bilo treba povrniti stroške, ki jih je plačal za pomožno storitev ponudnika, kot je pošiljanje
         blaga, ki po odstopu potrošnika od pogodbe nima nobene vloge pri varstvu tega potrošnika pred tveganji, ki izhajajo iz tega,
         da blaga dejansko ni mogel videti pred sklenitvijo pogodbe pri prodaji na daljavo.

      32      Nemška vlada nasprotno trdi, da je treba določbi člena 6(1), prvi pododstavek, drugi stavek, in (2) Direktive 97/7 razlagati
         tako, da ne nasprotujeta taki nacionalni ureditvi, v skladu s katero je mogoče potrošniku zaračunati strošek pošiljanja blaga,
         kadar je uveljavil pravico do odstopa od pogodbe.

      33      Navedena vlada v bistvu trdi, da Direktiva 97/7 ne ureja naložitve stroškov pošiljanja blaga v primeru potrošnikovega odstopa
         od pogodbe. Zato naj bi ta naložitev spadala pod „druge pogoje in podrobnosti, ki izhajajo iz uveljavljanja pravice do odstopa“
         in ki jih določijo države članice, kot je navedeno v uvodni izjavi 14 navedene direktive.

      34      Ta vlada meni, da se vračilo „zneskov, ki jih je potrošnik plačal“ v smislu člena 6(2), prvi stavek, navedene direktive nanaša
         le na glavne storitve, zlasti na ceno, ki jo je potrošnik plačal.

      35      Direktiva 97/7 naj bi razlikovala med stroški, ki so zaračunani, „ker je uveljavil svojo pravico do odstopa“, in ki nastanejo
         po uveljavljanju te pravice, in drugimi stroški, ki so povzročeni s sklenitvijo ali izvršitvijo pogodbe. V zvezi s tem naj
         bi člen 6(2), drugi stavek, te direktive vključeval le stroške, ki nastanejo po uveljavljanju pravice do odstopa od pogodbe,
         medtem ko naj ureditev, ki velja za druge pogodbene stroške, ne bi bila usklajena z navedeno direktivo. Stroški pošiljanja
         pa naj bi nastali pred uveljavljanjem pravice do odstopa od pogodbe in neodvisno od tega uveljavljanja. Zato naj bi naložitev
         teh stroškov urejalo notranje pravo vsake države članice.

      36      Nemška vlada glede ciljev, ki jim sledi člen 6 Direktive 97/7, trdi, da je gotovo njegov namen izravnati pomanjkljivosti,
         ki izhajajo iz tega, da potrošnik ne more preučiti blaga pred sklenitvijo pogodbe. Vendar ti cilji nikakor ne kažejo na to,
         da bi bilo mogoče popolnoma preoblikovati pogodbeno razmerje.

      37      Poleg tega naj potrošniku dejstvo, da nosi stroške pošiljanja, ne bi preprečevalo uveljavljanja pravice do odstopa od pogodbe.
         Na eni strani naj bi bil namreč pred sklenitvijo pogodbe obveščen o znesku takih stroškov. Na drugi strani naj bi bila odločitev
         odstopiti od pogodbe neodvisna od teh stroškov, saj naj bi ti že nastali.

       Odgovor Sodišča
       Uvodne ugotovitve
      38      Za uvod je treba navesti, da je iz uvodne izjave 4 Direktive 97/7 razvidno, da je namen te direktive uvesti na ravni Evropske
         unije minimalno število skupnih pravil na področju pogodb pri prodaji na daljavo.

      39      Zlasti člen 6(1), prvi pododstavek, prvi stavek, navedene direktive potrošniku priznava pravico do odstopa od pogodbe, ki
         jo lahko v določenem roku uveljavlja brez penalov in brez navajanja razlogov.

      40      Člen 6(2), prvi in drugi stavek, Direktive 97/7 glede pravnih posledic odstopa od pogodbe določa, da „je ponudnik dolžan povrniti
         zneske, ki jih je potrošnik plačal, ne da bi za to zaračunal stroške. Edini strošek, ki se potrošniku lahko zaračuna [ker
         je uveljavil svojo pravico do odstopa], je neposredni strošek vračila blaga.“

      41      Vendar je iz uvodne izjave 14 te direktive razvidno, da usklajenost pravnih posledic odstopa od pogodbe ni popolna in da države
         članice „določijo druge pogoje in podrobnosti, ki izhajajo iz uveljavljanja pravice do odstopa“.

       Razlaga izraza „zneski, ki jih je potrošnik plačal“
      42      V postopku v glavni stvari je vprašanje, ali je v obseg člena 6(1) in (2) Direktive 97/7 vključena naložitev stroškov pošiljanja
         blaga, kadar potrošnik uveljavlja pravico do odstopa, ali pa to naložitev določijo države članice.

      43      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je na podlagi člena 6(2), prvi stavek, navedene direktive ponudniku v primeru potrošnikovega
         odstopa od pogodbe naložena splošna obveznost vračila, ki se nanaša na vse zneske, ki jih je potrošnik plačal ob pogodbi,
         ne glede na vzrok plačila teh zneskov.

      44      Niti iz besedila določb člena 6 Direktive 97/7 niti iz njune splošne sistematike v nasprotju s trditvami nemške vlade ni razvidno,
         da je treba besedilo „zneski, ki jih je potrošnik plačal“ razlagati tako, da označuje le ceno, ki jo je potrošnik plačal,
         in ne stroškov, ki jih je ta nosil.

      45      V skladu s členom 4 Direktive 97/7 ta namreč razlikuje med ceno blaga in stroški dostave le glede podatkov, ki jih ponudnik
         da na voljo potrošniku pred sklenitvijo pogodbe. Ta direktiva pa ne razlikuje tako glede pravnih posledic odstopa od pogodbe
         in torej zajema vse zneske, ki jih je potrošnik plačal ponudniku.

      46      To razlago potrjuje tudi sam zapis izraza „edini strošek, ki se potrošniku lahko zaračuna“, ki je uporabljen v drugem stavku
         odstavka 2 navedenega člena 6, da bi bil označen „neposredni strošek vračila blaga“. Zaradi besedila „edini strošek“ je treba,
         kot je navedel generalni pravobranilec v točki 32 sklepnih predlogov, to določbo razlagati ozko in zaradi njega je ta izjema
         edinstvena.

      47      Iz vsega navedenega je zato razvidno, da besedilo „zneski, ki jih je plačal potrošnik“, zapisano v prvem stavku odstavka 2
         člena 6 Direktive 97/7, zajema ob upoštevanju razlage, ki jo je treba dati drugemu stavku navedenega odstavka, vse zneske,
         ki jih je potrošnik plačal, da bi kril stroške, ki jih je povzročila pogodba.

       Razlaga izraza „ker je uveljavil svojo pravico do odstopa“
      48      Nemška vlada, kot je bilo navedeno v točki 35 te sodbe, trdi tudi, da se besedilo „ker je uveljavil svojo pravico do odstopa“
         iz člena 6(1), prvi pododstavek, drugi stavek, in (2), drugi stavek, Direktive 97/7 ne nanaša na vse stroške, ki so zaračunani
         potrošniku, ampak samo na tiste, ki so povezani z uveljavljanjem pravice do odstopa od pogodbe. Navedeni določbi naj bi torej
         urejali le položaj glede stroškov, ki so nastali zaradi odstopa od pogodbe.

      49      Za uvod je treba ugotoviti, da je besedilo člena 6(1), prvi pododstavek, drugi stavek, in (2), drugi stavek, navedene direktive
         mogoče v nekaterih jezikovnih različicah razlagati bodisi tako, da se nanaša le na stroške, ki nastanejo po uveljavljanju
         pravice do odstopa od pogodbe in zaradi tega, bodisi tako, da vključuje vse stroške, ki jih je povzročila sklenitev, izvršitev
         ali prenehanje pogodbe in ki jih je mogoče zaračunati potrošniku, kadar ta uveljavlja pravico do odstopa od pogodbe.

      50      Čeprav je, kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 41 sklepnih predlogov, v nemški različici Direktive 97/7 uporabljen
         izraz „infolge“, v angleški „because of“ in v francoski „en raison de“, druge jezikovne različice iste direktive, zlasti v
         španski in italijanski, ne vsebujejo podobnega izraza, ampak se nanašajo preprosto na potrošnika, ki uveljavlja svojo pravico
         do odstopa od pogodbe.

      51      V skladu z ustaljeno sodno prakso potreba po enotni razlagi direktiv Unije izključuje, da bi se v dvomu besedilo določbe obravnavalo
         ločeno, in nasprotno zahteva, naj se razlaga in uporablja na podlagi različic v drugih uradnih jezikih (glej v tem smislu
         sodbe z dne 2. aprila 1998 v zadevi EMU Tabac in drugi, C‑296/95, Recueil, str. I‑1605, točka 36; z dne 17. junija 1998 v
         zadevi Mecklenburg, C‑321/96, Recueil, str. I‑3809, točka 29; z dne 20. novembra 2008 v zadevi Heuschen & Schrouff Oriëntal
         Foods Trading, C‑375/07, ZOdl., str. I‑8691, točka 46, in z dne 10. septembra 2009 v zadevi Eschig, C‑199/08, ZOdl., str. I-8295,
         točka 54). Poleg tega, če se med jezikovnimi različicami besedila Unije pojavijo razlike, je zadevno določbo treba razlagati
         glede na splošno sistematiko in namen ureditve, katere del je (sodbe z dne 9. marca 2000 v zadevi EKW in Wein & Co, C-437/97,
         Recueil, str. I‑1157, točka 42; z dne 4. oktobra 2007 v zadevi Schutzverband der Spirituosen‑Industrie, C‑457/05, ZOdl., str. I‑8075,
         točka 18, in z dne 9. oktobra 2008 v zadevi Sabatauskas in drugi, C‑239/07, ZOdl., str. I‑7523, točka 39).

      52      Treba je ugotoviti, da razlaga člena 6(1), prvi pododstavek, drugi stavek, in (2), drugi stavek, Direktive 97/7, v skladu
         s katero se ti določbi nanašata na vse stroške, ki jih je povzročila sklenitev, izvršitev ali prenehanje pogodbe in ki jih
         je mogoče zaračunati potrošniku, kadar ta uveljavlja pravico do odstopa od pogodbe, ustreza splošni sistematiki in namenu
         te direktive.

      53      Prvič, to razlago namreč potrjuje dejstvo, da so v uvodni izjavi 14 te direktive navedeni stroški za potrošnika, „ki uveljavi
         pravico do odstopa od pogodbe“, in to tudi v jezikovnih različicah Direktive 97/7, v katerih je v členu 6 uporabljen izraz
         „ker“ ali drug podoben izraz. Iz tega je razvidno, da se člen 6(1), prvi pododstavek, drugi stavek, in (2), drugi stavek,
         te direktive v nasprotju s trditvami nemške vlade navezuje na vse stroške, ki jih je povzročila pogodba, in ne le na stroške,
         ki so nastali po uveljavljanju pravice do odstopa od pogodbe in zaradi tega.

      54      Drugič, glede cilja člena 6 Direktive 97/7 je treba poudariti, da je v uvodni izjavi 14 te direktive navedeno, da je prepoved
         nalaganja potrošniku, če ta uveljavlja pravico do odstopa od pogodbe, plačila stroškov, ki jih je povzročila pogodba, namenjena
         zagotovitvi, da bo pravica do odstopa, zagotovljena s to direktivo, „več kakor samo formalna“ (glej v tem smislu sodbo z dne
         3. septembra 2009 v zadevi Messner, C‑489/07, ZOdl., str. I-7315, točka 19). Ker je torej cilj navedenega člena 6 očitno,
         da se potrošnika ne odvrne od uveljavljanja pravice do odstopa od pogodbe, bi bilo v nasprotju z navedenim ciljem, če bi se
         ta člen razlagal tako, da državam članicam dovoljuje, da omogočijo, da so v primeru takega odstopa od pogodbe potrošniku zaračunani
         stroški dostave.

      55      V zvezi s tem je treba navesti, da člen 6(1), prvi pododstavek, drugi stavek, in (2), drugi stavek, navedene direktive ponudniku
         dovoljuje, da potrošniku v primeru njegovega odstopa od pogodbe zaračuna zgolj neposredni strošek vračila blaga.

      56      Če bi bilo treba tudi stroške pošiljanja naložiti potrošniku, bi taka naložitev – ki bi potrošnika nujno odvrnila od uveljavljanja
         pravice do odstopa od pogodbe – nasprotovala samemu cilju člena 6 Direktive 97/7, kot je bil naveden v točki 54 te sodbe.

      57      Ker bi potrošnik nosil vse stroške, povezane s transportom blaga, bi se s tako naložitvijo tudi podvomilo o uravnoteženi porazdelitvi
         tveganj med strankami prodajnimi pogodbami, sklenjenimi na daljavo.

      58      Poleg tega dejstvo, da je bil potrošnik o znesku stroškov pošiljanja obveščen pred sklenitvijo pogodbe, ni tako, da bi izničilo
         odvračilni učinek, ki bi ga imela naložitev teh stroškov potrošniku ob uveljavljanju pravice do odstopa od pogodbe.

      59      Glede na zgornje ugotovitve je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 6(1), prvi pododstavek, drugi stavek,
         in (2) Direktive 97/7 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, ki ponudniku v zvezi s prodajno pogodbo, ki je sklenjena
         na daljavo, omogoča zaračunati stroške pošiljanja blaga potrošniku, kadar ta uveljavlja pravico do odstopa od pogodbe.

       Stroški
      60      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:
      Člen 6(1), prvi pododstavek, drugi stavek, in (2) Direktive 97/7/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. maja 1997 o varstvu
            potrošnikov glede sklepanja pogodb pri prodaji na daljavo je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, ki ponudniku
            v zvezi s prodajno pogodbo, ki je sklenjena na daljavo, omogoča zaračunati stroške pošiljanja blaga potrošniku, kadar ta uveljavlja
            pravico do odstopa od pogodbe.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča z dne 14. julija 1988. # Fédération de l'industrie de l'huilerie de la CEE (FEDIOL) proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 188/85.


title: Sodba Sodišča (sedmi senat) z dne 18. oktobra 2012.#Észak‑dunántúli Környezetvédelmi és Vízügyi Igazgatóság (Édukövízig) in Hochtief Construction AG Magyarországi Fióktelepe, ki je postala Hochtief Solutions AG Magyarországi Fióktelepe, proti Közbeszerzések Tanácsa Közbeszerzési Döntőbizottság.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Fővárosi Ítélőtábla.#Direktiva 2004/18/ES – Javna naročila gradenj, blaga in storitev – Člena 44(2) in 47(1)(b), (2) in (5) – Ekonomski in finančni položaj kandidatov ali ponudnikov – Minimalna stopnja usposobljenosti, ugotovljena na podlagi enega samega podatka iz bilance stanja – Računovodski podatek, na katerega lahko vplivajo razlike med nacionalnimi pravi s področja letnih računovodskih izkazov družb.#Zadeva C‑218/11.

text:
         SODBA SODIŠČA (sedmi senat)
      z dne 18. oktobra 2012 (
            *1
         )
      „Direktiva 2004/18/ES — Javna naročila gradenj, blaga in storitev — Člena 44(2) in 47(1)(b), (2) in (5) — Ekonomski in finančni položaj kandidatov ali ponudnikov — Minimalna stopnja usposobljenosti, ugotovljena na podlagi enega samega podatka iz bilance stanja — Računovodski podatek, na katerega lahko vplivajo razlike med nacionalnimi pravi s področja letnih računovodskih izkazov družb“
      V zadevi C-218/11,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Fővárosi Ítélőtábla (Madžarska) z odločbo z dne 20. aprila 2011, ki je prispela na Sodišče 11. maja 2011, v postopku

         Észak-dunántúli Környezetvédelmi és Vízügyi Igazgatóság (Édukövízig),

         Hochtief Construction AG Magyarországi Fióktelepe, ki je postala Hochtief Solutions AG Magyarországi Fióktelepe,
      proti

         Közbeszerzések Tanácsa Közbeszerzési Döntőbizottság,

      ob udeležbi

         Vegyépszer Építő és Szerelő Zrt,

         MÁVÉPCELL Kft,

      SODIŠČE (sedmi senat),
      v sestavi G. Arestis v funkciji predsednika senata, J. Malenovský in D. Šváby (poročevalec), sodnika,
      generalni pravobranilec: Y. Bot,
      sodna tajnica: K. Sztanc-Sławiczek, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 29. marca 2012,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za l’Észak-dunántúli Környezetvédelmi és Vízügyi Igazgatóság (Édukövízig) G. Buda, A. Cséza in D. Kuti, odvetniki,

               —

               za Hochtief Construction AG Magyarországi Fióktelepe, ki je postala Hochtief Solutions AG Magyarországi Fióktelepe, Z. Mucsányi, odvetnik,

               —

               za madžarsko vlado Z. Fehér, K. Szíjjártó in G. Koós, zastopniki,

               —

               za češko vlado M. Smolek in T. Müller, zastopnika,

               —

               za nemško vlado T. Henze in J. Möller, zastopnika,

               —

               za Evropsko komisijo A. Tokár in A. Sipos, zastopnika,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 44(2) in 47(1)(b), (2) in (5) Direktive 2004/18/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 7, str. 132).

               2

               Ta predlog je vložilo Fővárosi Ítélőtábla (pritožbeno sodišče v Budimpešti), pri katerem je bila vložena pritožba zoper odločbo Közbeszerzések Tanácsa Közbeszerzési Döntőbizottság (revizijska komisija za področje javnih naročil pri svetu za javna naročila), ki je upravni revizijski organ. Ta odločba je bila izdana v okviru spora med družbo Hochtief Construction AG Magyarországi Fióktelepe, ki je postala Hochtief Solutions AG Magyarországi Fióktelepe (v nadaljevanju: Hochtief Madžarska) in ki je madžarska podružnica Hochtief Solutions AG, družbe nemškega prava, in Észak-dunántúli Környezetvédelmi és Vízügyi Igazgatóság (Édukövízig) (direktorat za varstvo okolja in vodna vprašanja Severnega Podonavja) v zvezi z omejenim postopkom za oddajo javnega naročila, ki ga je začel zadnjenavedeni. V zvezi z navedeno pritožbo, ki jo je vložila družba Hochtief Madžarska, je ta revizijski organ nasprotna stranka, Édukövízig pa se skupaj z družbo Hochtief Madžarska šteje za pritožnico.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva 2004/18

               3

               Direktiva 2004/18 vsebuje med drugim te uvodne izjave:
               „[…]

                        (2)

                        Za oddajo naročil, sklenjenih v državah članicah v imenu države, regionalnih ali lokalnih in drugih oseb javnega prava, veljajo načela iz Pogodbe in zlasti načelo prostega pretoka blaga, načelo svobode ustanavljanja in načelo svobode opravljanja storitev ter načela, ki iz teh izhajajo, kot so načelo enakopravnosti, načelo nediskriminacije, načelo vzajemnega priznavanja, načelo sorazmernosti in načelo transparentnosti. Vendar je za naročila nad določeno vrednostjo priporočljivo na podlagi teh načel sprejeti določbe o usklajevanju nacionalnih postopkov za dodeljevanje teh naročil na ravni Skupnosti, da bi zagotovili njihovo uresničevanje in jamčili odpiranje javnih naročil konkurenci. Te usklajevalne določbe bi se zato morale razlagati v skladu z zgoraj navedenimi pravili in načeli kakor tudi z drugimi pravili iz Pogodbe.

                  […]

                        (39)

                        Preverjanje sposobnosti ponudnikov v odprtih postopkih ter kandidatov v omejenih postopkih in postopkih s pogajanji s predhodno objavo in v konkurenčnem dialogu, kakor tudi izbiro le-teh, je treba opraviti na transparenten način. Zato je treba navesti nediskriminacijske pogoje za udeležbo, ki jih lahko naročniki uporabijo pri izbiri tekmecev, in sredstva, ki jih gospodarski subjekti lahko uporabijo kot dokaz, da izpolnjujejo te pogoje. V istem smislu transparentnosti je treba takoj po razpisu naročila od naročnika zahtevati, da navede pogoje za udeležbo, ki jih bo uporabil, ter raven posebne usposobljenosti, ki jo lahko zahteva ali ne zahteva od gospodarskih subjektov preden jim dopusti, da sodelujejo v postopku oddaje naročila.

                        (40)

                        Naročnik lahko omeji število kandidatov v omejenih postopkih in postopkih s pogajanji po predhodni objavi ter v konkurenčnem dialogu. To zmanjšanje števila kandidatov je treba izvesti na podlagi objektivnih meril, navedenih v javnem razpisu. […]

                  […]“

               4

               Člen 2 Direktive 2004/18, naslovljen „Načela za oddajo naročil“, določa:
               „Naročniki morajo obravnavati gospodarske subjekte enakopravno in nediskriminacijsko ter delovati transparentno.“

               5

               Člen 44 te direktive, naslovljen „Preverjanje sposobnosti in izbor udeležencev ter oddajanje naročil“, določa:
               „1.   Naročila se morajo oddati na podlagi meril za ocenjevanje iz členov 53 in 55, […] potem ko naročniki preverijo sposobnost gospodarskih subjektov […] v skladu s pogoji za udeležbo glede na gospodarski in finančni položaj, strokovno in tehnično znanje ali sposobnost iz členov [od] 47 do 52 ter, kjer je to primerno, v skladu z nediskriminacijskimi pravili in kriteriji iz odstavka 3.
               2.   Naročniki lahko od kandidatov in ponudnikov zahtevajo minimalno stopnjo usposobljenosti v skladu s člen[oma] 47 in 48.
               Količina informacij iz členov 47 in 48 ter zahtevane minimalne stopnje usposobljenosti za posamezno naročilo morajo biti povezane in sorazmerne s predmetom naročila.
               Te minimalne stopnje se morajo navesti v javnem naročilu [javnem razpisu].
               3.   V omejenih postopkih, postopkih s pogajanji po objavi s predhodno objavo in v postopku konkurenčnega dialoga, lahko naročniki omejijo število primernih kandidatov, ki jih bodo povabili, da oddajo ponudbe, da se udeležijo pogajanj ali sodelujejo v dialogu, če je prijavljenih dovolj primernih kandidatov. Naročniki morajo v javnem razpisu navesti objektivna in nediskriminacijska merila ali pravila, ki jih nameravajo uporabiti. […]
               […]“

               6

               Člen 47 navedene direktive, naslovljen „Ekonomski in finančni položaj“, določa:
               „1.   Kot dokaz o finančnem in gospodarskem položaju gospodarskega subjekta storitve je praviloma možno predložiti eno ali več naslednjih dokazil:

                        (a)

                        ustrezne bančne izpiske ali, če je to primerno, dokazilo o zadevnem škodnem zavarovanju poklicnega tveganja;

                        (b)

                        bilance stanja ali izvlečke iz bilanc stanja, če zakonodaja države, v kateri je gospodarski subjekt registriran, zahteva objavo bilance stanja;

                        (c)

                        računovodski izkaz celotnega prometa podjetja ter, če je to primerno, prometa na področju, ki ga pokriva naročilo za največ tri prejšnja finančna leta, upoštevajoč datum ustanovitve podjetja ali začetka poslovanja gospodarskega subjekta, če so informacije o tem prometu na voljo.

                  2.   Gospodarski subjekt se lahko – če je to primerno in v zvezi s posameznim naročilom – sklicuje na zmogljivosti drugih subjektov, ne glede na pravno naravo povezave z njimi. V tem primeru mora naročniku predložiti dokazilo, da bo imel na voljo potrebna sredstva, na primer za izvedbo posla, ki ga bodo za ta namen opravili ti subjekti [na primer tako, da predloži zavezo teh subjektov v zvezi s tem].
               3.   Pod enakimi pogoji se lahko skupina gospodarskih subjektov iz člena 4 sklicuje na zmogljivosti sodelujočih s to skupino ali drugih subjektov.
               4.   Naročniki morajo v javnem razpisu ali povabilu za zbiranje ponudb navesti, katero dokazilo ali dokazila iz odstavka 1 zahtevajo in katera druga dokazila je potrebno predložiti.
               5.   Če gospodarski subjekt zaradi katerega koli razloga ne more predložiti dokazil, ki jih zahteva naročnik, lahko svoj ekonomski in finančni položaj dokaže s katerim koli drugim dokumentom, za katerega naročnik meni, da je primeren.“

         Direktiva 78/660/EGS

               7

               Kot je razvidno iz prve uvodne izjave Četrte direktive Sveta z dne 25. julija 1978 o letnih računovodskih izkazih posameznih vrst družb, ki temelji na členu [44(2)(g)] Pogodbe (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 21), je bila s to direktivo uvedena uskladitev nacionalnih določb, ki se nanašajo zlasti na prikaz in vsebino letnih računovodskih izkazov delniških družb in družb z omejeno odgovornostjo ter na načine njihovega vrednotenja in njihove objave. Člen 1(1) te direktive, v katerem so naštete vrste zadevnih družb, v zvezi z Zvezno republiko Nemčijo navaja med drugim „Aktiengesellschaft“.

               8

               Uskladitev, ki se uvaja z navedeno direktivo, pa je le delna. Tako je med drugim v njenem členu 6 določeno, da lahko države članice odobrijo ali zahtevajo prilagoditev načrta bilance stanja in izkaza poslovnega izida, zaradi vključitve razdelitve dobička ali obravnavanja izgube.

         Nemško in madžarsko pravo

               9

               Iz predložitvene odločbe je razvidno, da nemški in madžarski predpisi s področja letnih računovodskih izkazov družb določajo, da se mora v postavki v bilanci stanja, ki izkazuje poslovni izid, upoštevati izplačilo dividend. Toda medtem ko madžarska zakonodaja to dopušča le, če nima za posledico, da je navedena postavka bilance stanja negativna, nemški predpisi podobne omejitve ne vsebujejo, vsaj kar zadeva prenos dobička z odvisne družbe na obvladujočo družbo.

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               10

               S sporočilom, objavljenim v Uradnem listu Evropske unije z dne 25. julija 2006, je Édukövízig začel omejeni postopek zaradi oddaje javnega naročila, ki se je nanašalo na izgradnjo prometne infrastrukture. Iz spisa je razvidno, da je ocenjena vrednost te gradnje med 7,2 in 7,5 milijardami HUF, kar je med približno 23.300.000 in 24.870.000 EUR.

               11

               Naročnik je v zvezi z ekonomskim in finančnim položajem kandidatov zahteval predložitev dokumenta, pripravljenega v skladu z računovodskimi predpisi, in določil minimalno stopnjo usposobljenosti tako, da poslovni izid, prikazan v bilanci stanja, ni smel biti negativen več kot eno leto od zadnjih treh zaključenih poslovnih let (v nadaljevanju: ekonomska zahteva).

               12

               Družba Hochtief AG je obvladujoča družba skupine, kateri pripada Hochtief Solutions AG, ki je v njeni stoodstotni lasti. Gre za družbe nemškega prava. Družba Hochtief Madžarska je madžarska podružnica zadnjenavedene družbe. Iz predložitvene odločbe je razvidno, da ima družba Hochtief Madžarska vsaj možnost, da se glede ekonomske zahteve sklicuje izključno na položaj družbe Hochtief Solutions AG.

               13

               V skladu s pogodbo o prenosu dobička se mora dobiček, ki ga ustvari družba Hochtief Solutions AG, vsako leto prenesti na njeno obvladujočo družbo, tako da je poslovni izid, prikazan v bilanci stanja družbe Hochtief Solutions AG, sistematično enak nič ali negativen.

               14

               Družba Hochtief Madžarska je izpodbijala zakonitost ekonomske zahteve, ker naj bi bila diskriminatorna in naj bi kršila nekatere določbe madžarske zakonodaje, s katerimi je bila prenesena Direktiva 2004/18.

               15

               Predložitveno sodišče glede tega navaja, da je zaradi uporabe pravil o letnih računovodskih izkazih, ki veljajo za družbe nemškega prava ali vsaj za skupine družb nemškega prava, mogoče, da neka družba po obdavčitvi izkazuje pozitiven poslovni izid, v njeni bilanci stanja pa je zaradi izplačila dividend ali prenosa dobička, ki presega dobiček po obdavčitvi, prikazan negativen poslovni izid, medtem ko madžarska zakonodaja prepoveduje izplačilo dividend, katerega posledica bi bil prikaz negativnega poslovnega izida v bilanci stanja.

               16

               Družba Hochtief Madžarska je zakonitost ekonomske zahteve izpodbijala pred Közbeszerzések Tanácsa Közbeszerzési Döntőbizottság. Zoper odločbo te komisije je družba Hochtief Madžarska vložila tožbo pri sodišču prve stopnje, nato pa še pritožbo pri predložitvenem sodišču.

               17

               Družba Hochtief Madžarska pred predložitvenim sodiščem zatrjuje, da ekonomska zahteva ne dopušča nediskriminatorne in objektivne primerjave kandidatov, ker se pravila o letnih računovodskih izkazih družb glede izplačila dividend znotraj skupin podjetij med državami članicami lahko razlikujejo. To naj bi vsekakor veljalo za Madžarsko in Zvezno republiko Nemčijo. Ekonomska zahteva naj bi bila posredno diskriminatorna, ker naj bi bili zaradi nje kandidati, ki je ne morejo izpolniti ali jo težko izpolnijo, v slabšem položaju, ker v njihovi državi članici sedeža zanje velja drugačna zakonodaja od tiste, ki velja v državi članici naročnika.

               18

               Predložitveno sodišče ugotavlja, prvič, da je iz členov 44(2) in 47(1)(b) Direktive 2004/18 razvidno, da lahko naročnik določi minimalno stopnjo ekonomske in finančne zmogljivosti tako, da se sklicuje na bilanco stanja, in, drugič, da se s členom 47 upošteva razlika, ki bi lahko obstajala med nacionalnimi predpisi o letnih računovodskih izkazih družb. Zato se sprašuje, kako bi se lahko opredelilo minimalno stopnjo ekonomske in finančne zmogljivosti, da bi bila primerljiva ne glede na kraj sedeža družbe, kadar je treba to stopnjo dokazati z dokumenti, ki so dokazila iz navedenega člena 47(1)(b), katerih vsebina in podatki pa se lahko med državami članicami razlikujeta.

               19

               V teh okoliščinah je Fővárosi Ítélőtábla prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali se lahko v členu 44(2) Direktive 2004/18/ES […] določena skladnost minimalne stopnje usposobljenosti glede na člen 47(1)(b) razlaga tako, da je naročnik upravičen vezati preverjanje minimalne stopnje finančne in ekonomske zmogljivosti na določen podatek iz računovodskega dokumenta (bilanco stanja), ki ga sam izbere?

                        2.

                        Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, Fővárosi Ítélőtábla dalje sprašuje, ali zahtevo skladnosti iz člena 44(2) Direktive glede minimalne stopnje usposobljenosti izpolnjuje izbran podatek (dobiček ali izguba v poslovnem letu), ki je v računovodskih predpisih posameznih držav članic urejen drugače?

                        3.

                        Ali za korekcijo nedvomno obstoječih razlik med državami članicami zadostuje, da naročnik poleg potrdil, določenih za dokazovanje ekonomske in finančne zmogljivosti, zagotovi možnost sklicevanja na zunanje vire (člen 47[2, Direktive 2004/18]), ali pa mora naročnik glede vseh dokumentov, ki jih izbere, zaradi zagotavljanja skladnosti zagotoviti, da se lahko taka zmogljivost dokazuje drugače (člen 47(5) [te direktive])?“

         Dopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe

               20

               Édukövízig uvodoma trdi, da je predlog za sprejetje predhodne določbe nedopusten iz dveh razlogov. Prvič, nanašal naj bi se na pravne elemente, ki niso bili obravnavani v postopku, ki je potekal pred postopkom pred predložitvenim sodiščem, in naj bi bili zato neupoštevni za spor, o katerem dejansko odloča predložitveno sodišče. Drugič, merilo ekonomske zahteve naj nikakor ne bi bilo problematično, ker bi družba Hochtief Madžarska lahko bodisi uveljavljala svojo bilanco stanja, s čimer bi izpolnila navedeno zahtevo, bodisi nastopila v imenu družbe Hochtief Solutions AG, ki bi glede na pogodbo o prenosu dobička, s katero je zavezana svoji obvladujoči družbi Hochtief AG, morala v skladu z zakonodajo, ki velja zanjo, uveljavljati ekonomski in finančni položaj slednje, ki je zakonsko odgovorna, kar bi prav tako zadostovalo za izpolnitev ekonomske zahteve.

               21

               Glede prvega navedenega razloga za nedopustnost je treba ugotoviti, da se nanaša na obseg zadeve, o kateri mora odločiti predložitveno sodišče, kakor izhaja iz nacionalnih procesnih pravil, kar pa je vprašanje, ki ni v pristojnosti Sodišča.

               22

               Drugi razlog za nedopustnost temelji na posledicah, ki naj bi izhajale iz presoje dejstev, ki so povezana bodisi z madžarskim pravom, in sicer z možnostjo družbe Hochtief Madžarska, da sama izpolni ekonomsko zahtevo, bodisi z nemškim pravom družb, in sicer z možnostjo družbe Hochtief Solutions AG, da izpolni to isto zahtevo zaradi obveznosti uveljavljanja ekonomskega položaja njene obvladujoče družbe, kar pa so vprašanja, ki ne spadajo v presojo Sodišča.

               23

               Poleg tega je treba opozoriti, da v okviru sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, ki ga uvaja člen 267 PDEU, izključno nacionalno sodišče glede na posebnosti vsake zadeve presodi o potrebi po sprejetju predhodne odločbe, da bi lahko izdalo sodbo, in o pomembnosti vprašanj, ki jih postavi Sodišču. Sodišče sme predlog nacionalnega sodišča zavrniti le takrat, kadar je očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nikakršne zveze z dejanskim stanjem ali predmetom postopka v glavni stvari, ali kadar je vprašanje splošno oziroma hipotetično (glej zlasti sodbo z dne 28. oktobra 2010 v zadevi Volvo Car Germany, C-203/09, ZOdl., str. I-10721, točka 23 in navedena sodna praksa).

               24

               Ker v obravnavani zadevi ne gre za nobenega od teh primerov, je treba preučiti vprašanja za predhodno odločanje, ki jih je zastavilo predložitveno sodišče.

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Prvo in drugo vprašanje

               25

               Predložitveno sodišče s prvim in drugim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člena 44(2) in 47(1)(b) Direktive 2004/18 razlagati tako, da lahko naročnik zahteva minimalno stopnjo ekonomske in finančne zmogljivosti s predložitvijo neke postavke iz bilance stanja, čeprav lahko obstajajo razlike med zakonodajami različnih držav članic glede te postavke in, posledično, med bilancami stanja družb, pripravljenih v skladu z zakonodajo, ki velja zanje pri pripravi letnih računovodskih izkazov.

               26

               V členu 44(2), prvi pododstavek, je določeno, da lahko naročnik zahteva minimalno stopnjo ekonomske in finančne zmogljivosti v skladu s členom 47 te direktive. Zadnjenavedeni člen v odstavku 1(b) določa, da lahko naročnik od kandidatov ali ponudnikov zahteva zlasti, da to zmogljivost utemeljijo s predložitvijo bilance stanja.

               27

               Vendar je treba ugotoviti, da minimalne stopnje ekonomske in finančne zmogljivosti ni mogoče določiti glede na bilanco stanja na splošno. Iz tega sledi, da se možnost iz člena 44(2), prvi pododstavek, Direktive 2004/18, ki se nanaša na navedeni člen 47(1)(b), lahko uporabi le s sklicevanjem na enega ali več določenih podatkov iz bilance stanja.

               28

               Člen 47 Direktive 2004/18 pušča naročnikom precejšno diskrecijsko pravico glede izbire teh podatkov. Drugače kot člen 48 te direktive, ki se nanaša na tehnično in poklicno sposobnost in določa zaprt sistem, ki omejuje načine ocenjevanja in preverjanja, ki jih imajo na voljo navedeni naročniki, in s tem njihove možnosti, da postavljajo zahteve (glede analognih določb direktiv, ki so veljale pred Direktivo 2004/18, glej sodbo z dne 10. februarja 1982 v zadevi Transporoute et travaux, 76/81, Recueil, str. 417, točke od 8 do 10 in 15), odstavek 4 tega člena 47 naročnikom namreč izrecno dovoljuje, da izberejo dokazila, ki jih morajo kandidati ali ponudniki predložiti, da bi utemeljili svoj ekonomski in finančni položaj. Ker se člen 44(2) Direktive 2004/18 sklicuje na navedeni člen 47, obstaja enaka možnost izbire kar zadeva minimalne stopnje ekonomske in finančne zmogljivosti.

               29

               Ta možnost pa ni neomejena. V skladu s členom 44(2), drugi odstavek, Direktive 2004/18 mora biti minimalna stopnja usposobljenosti namreč povezana z namenom naročila in z njim sorazmerna. Iz tega sledi, da morajo biti podatek ali podatki iz bilance stanja, ki jih je izbral naročnik za opredelitev minimalne stopnje ekonomske in finančne zmogljivosti, objektivno primerni za to, da je iz njih razvidna ta zmogljivost gospodarskega subjekta, in da mora biti tako določen prag prilagojen pomembnosti zadevnega naročila, tako da je objektivno kazalnik obstoja ekonomske in finančne osnove, ki zadostuje za uspešno izpolnitev naročila, pri čemer pa ne presega tega, kar je za to razumno nujno.

               30

               Ker zakonodaje držav članic glede letnih računovodskih izkazov družb niso bile popolno usklajene, ni mogoče izključiti, da med temi zakonodajami obstajajo razlike glede posameznih podatkov iz bilance stanja, s sklicevanjem na katere je naročnik opredelil minimalno stopnjo usposobljenosti. Vendar pa je treba poudariti, da je v Direktivo 2004/18, kot je razvidno iz besedila odstavkov 1(b) in (c) ter 5 njenega člena 47, vključena ideja, da lahko naročnik v zvezi z utemeljitvijo ekonomskega in finančnega položaja kandidatov ali ponudnikov legitimno zahteva neko dokazilo, čeprav ga objektivno ne morejo predložiti vsi potencialni kandidati ali ponudniki, tudi če so vzrok za to – v primeru navedenega odstavka 1(b) – razlike v zakonodaji. Take zahteve zato same po sebi ni mogoče šteti za diskriminatorno.

               31

               Iz tega sledi, da merila minimalne stopnje ekonomske in finančne zmogljivosti načeloma ni treba odpraviti le zato, ker jo je treba utemeljiti s sklicevanjem na podatek iz bilance stanja, glede katerega lahko obstajajo razlike med predpisi različnih držav članic.

               32

               Na prvo in drugo zastavljeno vprašanje je treba zato odgovoriti, da je treba člena 44(2) in 47(1)(b) Direktive 2004/18 razlagati tako, da lahko naročnik zahteva minimalno stopnjo ekonomske in finančne zmogljivosti s predložitvijo ene ali več postavk iz bilance stanja, če so objektivno primerne za to, da je iz njih razvidna ta zmogljivost gospodarskega subjekta, in če je ta stopnja prilagojena pomembnosti zadevnega naročila, tako da je objektivno kazalnik obstoja ekonomske in finančne osnove, ki zadostuje za uspešno izpolnitev naročila, pri čemer pa ne presega tega, kar je za to razumno nujno. Merila minimalne stopnje ekonomske in finančne zmogljivosti načeloma ni treba odpraviti le zato, ker jo je treba utemeljiti s sklicevanjem na podatek iz bilance stanja, glede katerega lahko obstajajo razlike med predpisi različnih držav članic.

         Tretje vprašanje

               33

               Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 47 Direktive 2004/18 razlagati tako, da če gospodarski subjekt ne more izpolniti merila minimalne stopnje ekonomske in finančne zmogljivosti zaradi razlik med zakonodajama držav članic – v katerih imata svoj sedež ta subjekt in naročnik – v zvezi s postavko bilance stanja, s sklicevanjem na katero je bila opredeljena ta minimalna stopnja zmogljivosti, je dovolj, da ta subjekt lahko uveljavlja zmogljivosti drugega subjekta v skladu z odstavkom 2 tega člena, ali pa mu je treba dovoliti, da svojo ekonomsko in finančno zmogljivost dokaže s katerim koli primernim dokumentom, v skladu z odstavkom 5 navedenega člena.

               34

               Vsekakor je treba poudariti, kot je razvidno iz predložitvene odločbe, da se razlike med predpisi, ki se obravnavajo v zadevi v glavni stvari, ne nanašajo na obseg postavke v bilanci stanja, na katero se nanaša ekonomska zahteva, in sicer poslovni izid, prikazan v bilanci stanja. Tako v nemški kot v madžarski zakonodaji je namreč določeno, da se v tej postavki upošteva izid poslovnega leta in izplačilo dividend. Ti zakonodaji pa se razlikujeta v tem, da madžarski zakon prepoveduje, da je posledica izplačila dividend ali prenosa dobička negativno stanje navedene postavke, medtem ko nemški zakon tega ne prepoveduje, in sicer nikakor ne v položaju odvisne družbe, kot je družba Hochtief Solutions AG, ki je obvladujoči družbi zavezana s pogodbo o prenosu dobička.

               35

               Iz navedenih razlik v predpisih je zato razvidno dejstvo, da nemški zakon, za razliko od madžarskega, ne omejuje možnosti obvladujoče družbe, da se odloči, da se nanjo prenese dobiček njene odvisne družbe, tudi če je posledica tega prenosa, da je poslovni izid, prikazan v bilanci stanja te odvisne družbe, negativen, pri čemer pa takega prenosa dobička ne zapoveduje.

               36

               Zato je treba šteti, da predložitveno sodišče s svojim vprašanjem sprašuje, ali je treba člen 47 Direktive 2004/18 razlagati tako, da če gospodarski subjekt zaradi pogodbe, v skladu s katero sistematično prenese dobiček na svojo obvladujočo družbo, ne more doseči minimalne stopnje ekonomske in finančne zmogljivosti, kot je ekonomska zahteva, je dovolj, da lahko ta subjekt v skladu z odstavkom 2 tega člena uveljavlja zmogljivosti drugega subjekta, ali pa mu mora biti dovoljeno, da v skladu z odstavkom 5 navedenega člena svoj ekonomski in finančni položaj dokaže s katerim koli primernim dokumentom, ob upoštevanju dejstva, da zakonodaja države članice, kjer ima sedež navedeni gospodarski subjekt, tako pogodbo dopušča brez omejitev, medtem ko je v skladu z zakonodajo države članice, kjer ima sedež naročnik, dovoljena le, če ni posledica prenosa dobička, da je poslovni izid, prikazan v bilanci stanja, negativen.

               37

               Zdi se, da v takem položaju nezmožnost odvisne družbe, da izpolni merilo minimalne stopnje ekonomske in finančne zmogljivosti, ki je opredeljena s predložitvijo nekega določenega podatka iz bilance stanja, v bistvu ni posledica razlik med zakonodajami, temveč odločitve njene obvladujoče družbe, ki tej odvisni družbi nalaga, da nanjo sistematično prenese ves svoj dobiček.

               38

               V teh okoliščinah ima navedena odvisna družba le možnost iz člena 47(2) Direktive 2004/18, ki ji omogoča, da uveljavlja ekonomski in finančni položaj drugega subjekta, s tem da predloži zavezo slednjega, da ji bo dal na voljo potrebna sredstva. Ugotoviti je treba, da je ta možnost posebej prilagojena takemu položaju, ker lahko obvladujoča družba tako sama omili nezmožnost, v katero je spravila svojo odvisno družbo, da zadosti minimalni stopnji usposobljenosti.

               39

               Na tretje zastavljeno vprašanje je treba zato odgovoriti, da je treba člen 47 Direktive 2004/18 razlagati tako, da če gospodarski subjekt zaradi pogodbe, v skladu s katero sistematično prenese svoj dobiček na obvladujočo družbo, ne more izpolniti merila minimalne stopnje ekonomske in finančne zmogljivosti, in sicer da poslovni izid, prikazan v bilanci stanja kandidatov ali ponudnikov, ni negativen več kot eno leto od zadnjih treh zaključenih poslovnih let, lahko to merilo minimalne stopnje zmogljivosti izpolni le tako, da v skladu z odstavkom 2 navedenega člena uveljavlja zmogljivosti drugega subjekta. Na to ne vpliva, da se zakonodaji države članice, kjer ima sedež navedeni gospodarski subjekt, in države članice, kjer ima sedež naročnik, razlikujeta v tem, da je v skladu z zakonodajo prve države članice taka pogodba dovoljena brez omejitev, v skladu z zakonodajo druge pa le, če ni posledica prenosa dobička, da je poslovni izid, prikazan v bilanci stanja, negativen.

         Stroški

               40

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (sedmi senat) razsodilo:

                           1.

                           Člena 44(2) in 47(1)(b) Direktive 2004/18 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev je treba razlagati tako, da lahko naročnik zahteva minimalno stopnjo ekonomske in finančne zmogljivosti s predložitvijo ene ali več postavk iz bilance stanja, če so objektivno primerne za to, da je iz njih razvidna ta zmogljivost gospodarskega subjekta, in če je ta stopnja prilagojena pomembnosti zadevnega naročila, tako da je objektivno kazalnik obstoja ekonomske in finančne osnove, ki zadostuje za uspešno izpolnitev naročila, pri čemer pa ne presega tega, kar je za to razumno nujno. Merila minimalne stopnje ekonomske in finančne zmogljivosti načeloma ni treba odpraviti le zato, ker jo je treba utemeljiti s sklicevanjem na podatek iz bilance stanja, glede katere lahko obstajajo razlike med predpisi različnih držav članic.

                           2.

                           Člen 47 Direktive 2004/18 je treba razlagati tako, da če gospodarski subjekt zaradi pogodbe, v skladu s katero sistematično prenese svoj dobiček na obvladujočo družbo, ne more izpolniti merila minimalne stopnje ekonomske in finančne zmogljivosti, in sicer da poslovni izid, prikazan v bilanci stanja kandidatov ali ponudnikov, ni negativen več kot eno leto od zadnjih treh zaključenih poslovnih let, lahko to merilo minimalne stopnje zmogljivosti izpolni le tako, da v skladu z odstavkom 2 navedenega člena uveljavlja zmogljivosti drugega subjekta. Na to ne vpliva, da se zakonodaji države članice, kjer ima sedež navedeni gospodarski subjekt, in države članice, kjer ima sedež naročnik, razlikujeta v tem, da je v skladu z zakonodajo prve države članice taka pogodba dovoljena brez omejitev, v skladu z zakonodajo druge pa le, če ni posledica prenosa dobička, da je poslovni izid, prikazan v bilanci stanja, negativen.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: madžarščina.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 18. junija 1998. # Komisija Evropskih skupnosti proti Portugalski republiki. # Neizpolnitev obveznosti. # Zadeva C-183/97.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 9. julija 1987. # Maria Frascogna proti Caisse des dépôts et consignations. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal des affaires de sécurité sociale de Nanterre - Francija. # Socialna varnost. # Zadeva 256/86.


Sodba Splošnega sodišča (drugi senat) z dne 4. oktobra 2016.#Lidl Stiftung & Co. KG proti Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino.#Znamka Evropske unije – Postopek z ugovorom – Prijava besedne znamke Evropske unije Castello – Prejšnje figurativne nacionalne znamke in znamke Evropske unije Castelló – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009.#Zadeva T-549/14.


Sodba Sodišča z dne 7. novembra 2000. # Schutzverband gegen Unwesen in der Wirtschaft eV proti Warsteiner Brauerei Haus Cramer GmbH & Co. KG. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesgerichtshof - Nemčija. # Zadeva C-312/98.


Sodba Sodišča z dne 11. maja 1989. # Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Belgiji. # Prost pretok blaga. # Zadeva 52/88.


Sodba Splošnega sodišča (tretji senat) z dne 19. oktobra 2017.#Belén Bernaldo de Quirós proti Evropski komisiji.#Javni uslužbenci – Uradniki – Razporeditev – Premestitev z delovnega mesta vodje enote na delovno mesto svetovalca – Interes službe – Zloraba pooblastil – Pravica do izjave in dolžnost skrbnega ravnanja – Načelo enakovrednosti zaposlitev.#Zadeva T-649/16.


Sodba Sodišča za uslužbence (drugi senat) z dne 28. junija 2016.#Andrea Lorenzet proti Evropska agencija za varnost v letalstvu.#Javni uslužbenci – Začasni uslužbenci – Člen 2(f) PZDU – Pogodba za nedoločen čas – Neplačan dopust – Dopust iz osebnih razlogov – Zavrnitev podaljšanja neplačanega dopusta za dodatno leto – Člen 52 PZDU.#Zadeva F-144/15.


Sodba Sodišča z dne 12. novembra 1987. # Amro Aandelen Fonds proti Inspecteur der Registratie en Successie. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Gerechtshof Amsterdam - Nizozemska. # Zadeva 112/86.


Sodba Splošnega sodišča (drugi senat) z dne 29. januarja 2013. # Thomas Müller proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava figurativne znamke Skupnosti Sunless - Prejšnji besedni znamki Skupnosti SUNLESS in LONCAR-SUNLESS - Relativni razlog za zavrnitev - Verjetnost zmede - Podobnost znakov - Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št.º207/2009. # Zadeva T-662/11.


title: Sodba Splošnega sodišča (drugi senat) z dne 28. junija 2011. # ATB Norte, SL proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava figurativne znamke Skupnosti BRICO CENTER Garden - Prejšnji figurativni znamki Skupnosti ATB CENTROS DE BRICOLAGE Brico Centro in CENTROS DE BRICOLAGE BricoCentro - Relativni razlog za zavrnitev - Verjetnost zmede - Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009. # Zadeva T-479/09.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (drugi senat) z dne 28. junija 2011 – ATB Norte proti UUNT – Bricocenter Italia (BRICO CENTER Garden)
      (Zadeva T-479/09)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne znamke Skupnosti BRICO CENTER Garden – Prejšnji figurativni znamki Skupnosti ATB CENTROS DE BRICOLAGE Brico Centro in CENTROS DE BRICOLAGE BricoCentro – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009“
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede s prejšnjo znamko (Uredba Sveta št. 207/2009, člen 8(1)(b)) (Glej točke 25, 33, 34, 57, 66 in 67.)
      Predmet

               Tožba zoper odločbo četrtega odbora za pritožbe UUNT z dne 24. septembra 2009 (zadeva R 1044/2008-4) glede postopka z ugovorom
                  med ATB Norte, SL in Bricocenter Italia Srl.

            Podatki o zadevi

               Prijavitelj znamke Skupnosti:

               Bricocenter Italia Srl

               Zadevna znamka Skupnosti:

               figurativna znamka BRICO CENTER Garden za storitve iz razreda 35 – prijava za registracijo št. 4935144

               Imetnik znamke ali znaka, navajanega v postopku z ugovorom:

               ATB Norte, SL

               Znamka ali znak, navajan v postopku z ugovorom:

               prejšnji figurativni znamki Skupnosti ATB CENTROS DE BRICOLAGE Brico Centro (št. 989046) in CENTROS DE BRICOLAGE BricoCentro
                  (št. 3262623) za storitve iz razredov 35, 37 in 39

               Odločba oddelka za ugovore:

               ugoditev ugovoru

               Odločba odbora za pritožbe:

               razveljavitev izpodbijane odločbe in zavrnitev ugovora v celoti

      Izrek

                  1.

                  	Odločba četrtega odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) z dne 24. septembra
                     2009 (zadeva R 1044/2008‑4) se razveljavi v delu, v katerem je odbor za pritožbe ugodil pritožbi Bricocenter Italia Srl glede
                     storitev „oglaševanje“, „vodenje komercialnih poslov“ in „poslovna administracija“, na katere se nanaša prijava znamke Skupnosti.

                  2.

                  	V preostalem se tožba zavrne.

                  3.

                  	ATB Norte, SL, Bricocenter Italia in UUNT nosijo vsak svoje stroške, priglašene v postopku pred Splošnim sodiščem.