title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 16. novembra 2016.#Marc Soulier in Sara Doke proti Ministre de la Culture et de la Communication in Premier ministre.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Conseil d'État (Francija).#Predhodno odločanje – Intelektualna in industrijska lastnina – Direktiva 2001/29/ES – Avtorska pravica in sorodne pravice – Člena 2 in 3 – Pravice reproduciranja in priobčitve javnosti – Obseg – ‚Nedostopne‘ knjige, ki se ne izdajajo ali se ne izdajajo več – Nacionalni predpisi, ki organizaciji za kolektivno upravljanje zaupajo uveljavljanje pravic digitalnega izkoriščanja nedostopnih knjig v komercialne namene – Zakonska domneva soglasja avtorjev – Neobstoj mehanizma, ki bi zagotavljal, da bi bili avtorji dejansko in posamično obveščeni.#Zadeva C-301/15.

text:
         SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 16. novembra 2016 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Intelektualna in industrijska lastnina — Direktiva 2001/29/ES — Avtorska pravica in sorodne pravice — Člena 2 in 3 — Pravice reproduciranja in priobčitve javnosti — Obseg — ‚Nedostopne‘ knjige, ki se ne izdajajo ali se ne izdajajo več — Nacionalni predpisi, ki organizaciji za kolektivno upravljanje zaupajo uveljavljanje pravic digitalnega izkoriščanja nedostopnih knjig v komercialne namene — Zakonska domneva soglasja avtorjev — Neobstoj mehanizma, ki bi zagotavljal, da bi bili avtorji dejansko in posamično obveščeni“
      V zadevi C‑301/15,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Conseil d’État (državni svet, Francija) z odločbo z dne 6. maja 2015, ki je prispela na Sodišče 19. junija 2015, v postopku

         Marc Soulier,

         Sara Doke

      proti

         Premier ministre,

         Ministre de la Culture et de la Communication,

      ob udeležbi

         Société française des intérêts des auteurs de l’écrit (SOFIA),

         Joëlle Wintrebert in drugi,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi L. Bay Larsen, predsednik senata, M. Vilaras, J. Malenovský (poročevalec), M. Safjan in D. Šváby, sodniki,
      generalni pravobranilec: M. Wathelet,
      sodni tajnik: V. Tourrès, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 11. maja 2016,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za M. Soulierja in S. Doke F. Macrez, odvetnik,

               —

               za Société française des intérêts des auteurs de l’écrit (SOFIA) C. Caron in C. Fouquet, odvetnika,

               —

               za francosko vlado D. Colas in D. Segoin, agenta,

               —

               za češko vlado M. Smolek, D. Hadroušek in S. Šindelková, agenti,

               —

               za nemško vlado T. Henze, M. Hellmann in D. Kuon, agenti,

               —

               za italijansko vlado G. Palmieri, agentka, skupaj s S. Fiorentino, avvocato dello Stato,

               —

               za poljsko vlado B. Majczyna, M. Drwięcki in M. Nowak, agenti,

               —

               za Evropsko komisijo J. Hottiaux, J. Samnadda in T. Scharf, agenti,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 7. julija 2016
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 2 in 5 Direktive 2001/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 230).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med M. Soulierjem in S. Doke na eni strani ter Premier ministre (predsednik vlade) in Ministre de la Culture et de la Communication (minister za kulturo in komunikacije) na drugi strani v zvezi z zakonitostjo uredbe št. 2013‑182 z dne 27. februarja 2013 o uporabi členov od L. 134‑1 do L. 134‑9 zakonika o intelektualni lastnini in digitalnem izkoriščanju nedostopnih knjig iz 20. stoletja (JORF z dne 1. marca 2013, str. 3835).

         Pravni okvir

         Mednarodno pravo

      Bernska konvencija

               3

               Člen 2 Bernske konvencije za varstvo književnih in umetniških del (Pariški akt z dne 24. julija 1971) v različici po spremembi z dne 28. septembra 1979 (v nadaljevanju: Bernska konvencija) v odstavkih 1 in 6 med drugim določa:
               „1.   Izrazi ‚književna in umetniška dela‘ zajemajo vse stvaritve s književnega, znanstvenega in umetniškega področja, ne glede na način in obliko njihovega izražanja, kot so: knjige, […]
               […]
               6.   Omenjena dela uživajo varstvo v vseh državah Unije. To varstvo je v korist avtorjev in imetnikov njihovih pravic.“

               4

               Člen 3(1) in (3) Bernske konvencije določa:
               „1.   Varstvo po tej konvenciji uživajo:

                        (a)

                        avtorji državljani katere izmed držav Unije glede svojih objavljenih ali neobjavljenih del;

                  […]
               3.   Z ‚objavljenimi deli‘ so mišljena dela, izdana s privolitvijo njihovih avtorjev, ne glede na način izdelave njihovih izvodov, če so bili ti izvodi dani na razpolago tako, da je to ustrezalo potrebam javnosti, upoštevajoč pri tem naravo dela. […]“

               5

               Člen 5 te konvencije v odstavkih 1 in 2 med drugim določa:
               „1.   Na delih, za katera jim daje varstvo ta [k]onvencija, uživajo avtorji v državah Unije izven države izvora dela pravice, ki jih zakoni v teh državah priznavajo ali jih bodo pozneje priznavali svojim državljanom, kot tudi pravice, specialno priznane s to [k]onvencijo.
               2.   Za uživanje in izvrševanje teh pravic ne velja nobena formalnost in sta neodvisni od varstva v državi izvora dela. Izven določb te konvencije določajo torej obseg varstva in pravna sredstva, ki so avtorju zajamčena za varstvo njegovih pravic, izključno zakoni države, v kateri varstvo zahteva.“

               6

               Člen 9 navedene konvencije v odstavku 1 med drugim določa:
               „Avtorji s to konvencijo zavarovanih književnih in umetniških del imajo izključno pravico dovoljevati njihovo reproduciranje, ne glede na kakšen način in v kakšni obliki.“

               7

               Člen 11a te konvencije v odstavku 1 med drugim določa:
               „Avtorji književnih in umetniških del imajo izključno pravico dovoljevati:
               […]

                        (2)

                        vsako žično ali brezžično priobčitev po radiu oddajanega dela, če naj ga priobči javnosti kakšna druga ustanova, ne pa tista, ki ga je izvirno oziroma prva oddajala;

                  […]“

         Pogodba WIPO o avtorski pravici

               8

               Svetovna organizacija za intelektualno lastnino (WIPO) je 20. decembra 1996 v Ženevi sprejela Pogodbo WIPO o avtorski pravici (v nadaljevanju: Pogodba WIPO o avtorski pravici), ki je bila v imenu Skupnosti potrjena s Sklepom Sveta 2000/278/ES z dne 16. marca 2000 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 33, str. 208).

               9

               Člen 1(4) Pogodbe WIPO o avtorski pravici z naslovom „Razmerje do Bernske konvencije“ določa:
               „Pogodbenice ravnajo v skladu s členi 1 do 21 Bernske konvencije in njenim dodatkom.“

         Pravo Unije

               10

               V uvodnih izjavah 9, 15 in 32 Direktive 2001/29 je navedeno:

                        „(9)

                        Vsakršno usklajevanje avtorske in sorodnih pravic mora temeljiti na visoki stopnji varstva, kajti takšne pravice so za intelektualno ustvarjanje bistvenega pomena. Njihovo varstvo pomaga zagotoviti ohranjanje in razvoj ustvarjalnosti v interesu avtorjev, izvajalcev, producentov, potrošnikov, kulture, industrije in javnosti nasploh. Intelektualna lastnina se torej prizna kot sestavni del lastnine.

                  […]

                        (15)

                        Diplomatska konferenca, ki se je odvijala pod pokroviteljstvom Svetovne organizacije za intelektualno lastnino (WIPO) decembra 1996, je vodila k sprejetju dveh novih pogodb, ‚Pogodbe WIPO o avtorski pravici‘ in ‚Pogodbe WIPO o izvedbah in fonogramih‘, ki pokrivata varstvo avtorjev oziroma izvajalcev in proizvajalcev fonogramov. S tema pogodbama se pomembno posodablja mednarodno varstvo avtorske in sorodnih pravic, zlasti ob upoštevanju tako imenovanega ‚digitalnega dnevnega reda‘, in izboljšuje način spopada s piratstvom po vsem svetu. [Evropska unija] in večina držav članic so že podpisale Pogodbi, proces urejanja ratifikacije Pogodb s strani [Unije] in držav članic pa je v teku. Ta direktiva je namenjena tudi uresničevanju številnih novih mednarodnih obveznosti.

                  […]

                        (32)

                        Ta direktiva določa izčrpno naštete izjeme in omejitve pravice reproduciranja ter pravice priobčenja javnosti. Nekatere izjeme ali omejitve se nanašajo le na pravico reproduciranja, kjer je to primerno. Ta seznam ustrezno upošteva različne pravne tradicije v državah članicah, hkrati pa je njegov cilj zagotoviti delujoč notranji trg. Države članice naj koherentno uporabljajo te izjeme in omejitve, kar bomo ocenjevali ob pregledu izvedbenih predpisov v prihodnosti.“

               11

               Člen 2 Direktive 2001/29, naslovljen „Pravica reproduciranja“, določa:
               „Države članice predvidijo za spodaj naštete izključno pravico, da dovolijo ali prepovedo, neposredno ali posredno, začasno ali stalno, reproduciranje na vsak način in v vsaki obliki, v celoti ali deloma:

                        (a)

                        avtorjem za njihova dela;

                  […]“

               12

               Člen 3(1) te direktive, naslovljen „Pravica priobčitve del javnosti in pravica do dajanja na voljo javnosti predmetov sorodnih pravic“, določa:
               „Države članice predvidijo za avtorje izključno pravico, da dovolijo ali prepovejo vsakršno obliko priobčenja njihovih del javnosti, po žici ali na brezžični način, vključno z dajanjem svojih del na voljo javnosti tako, da imajo člani javnosti do njih dostop s kraja in v času, ki si ju izberejo sami.“

               13

               Člen 5 navedene direktive, naslovljen „Izjeme in omejitve“, v odstavkih 2 in 3 med drugim določa, da lahko države članice predvidijo različne izjeme in omejitve pravice reproduciranja iz členov 2 in 3 te direktive v primerih, naštetih v njej.

         Francosko pravo

               14

               Z zakonom št. 2012-287 z dne 1. marca 2012 o digitalnem izkoriščanju nedostopnih knjig iz 20. stoletja (JORF z dne 2. marca 2012, str. 3986) je bilo v naslov III, knjige I, prvega dela zakonika o intelektualni lastnini, ki se nanaša na „izkoriščanje pravic“, povezanih z avtorsko pravico, dodano poglavje IV, naslovljeno „Posebne določbe o digitalnem izkoriščanju nedostopnih knjig“, in sestavljeno iz členov od L. 134‑1 do L. 134‑9 tega zakonika. Nekateri od teh členov so bili pozneje bodisi spremenjeni bodisi razveljavljeni z zakonom št. 2015‑195 z dne 20. februarja 2015 o različnih določbah za prilagoditev pravu Evropske unije na področjih književne in umetniške lastnine ter kulturne dediščine (JORF z dne 22. februarja 2015, str. 3294).

               15

               Členi od L. 134‑1 do L. 134‑9 zakonika o intelektualni lastnini v različici, izhajajoči iz teh dveh zakonov, določajo:
               „Člen L. 134‑1
               Nedostopna knjiga v smislu tega poglavja pomeni knjigo, ki je bila izdana v Franciji pred 1. januarjem 2001, ki je založniki ne razširjajo več v komercialne namene in ki se trenutno ne izdaja v tiskani ali digitalni obliki.
               Člen L. 134‑2
               Vzpostavi se javna podatkovna zbirka, do katere je mogoče prosto in brezplačno dostopati, ta dostop pa zagotavlja služba za spletno priobčitev javnosti, ki evidentira nedostopne knjige. Francoska nacionalna knjižnica skrbi za delovanje in posodabljanje te zbirke ter za vpisovanje podatkov iz členov L. 134‑4, L. 134‑5 in L. 134‑6.
               […]
               Člen L. 134‑3
               I. Kadar je knjiga v podatkovno zbirko iz člena L. 134‑2 vpisana več kot šest mesecev, pravico dovoliti njeno reproduciranje in njeno predstavitev v digitalni obliki uveljavlja organizacija za pobiranje in razdeljevanje nadomestil, urejena z naslovom II knjige III tega dela zakonika, ki jo za to pooblasti minister, pristojen za kulturo.
               Razen v primeru iz tretjega odstavka člena L. 134‑5 se reproduciranje in predstavitev knjige v digitalni obliki proti plačilu nadomestila dovolita na neizključni podlagi in za obdobje, omejeno na pet let, ki se lahko podaljša.
               II. Pooblaščene organizacije imajo sposobnost biti stranke v sodnem postopku za obrambo pravic, za katere so odgovorne.
               III. Pooblastilo iz odstavka I se izda ob upoštevanju:
               […]

                        2.

                        sorazmerne zastopanosti avtorjev in založnikov med člani in v vodstvenih telesih;

                  […]

                        5.

                        pravičnosti pravil za razdelitev pobranih zneskov med pravne naslednike, naj so ti stranke založniške pogodbe ali ne. Vsota, ki jo prejmejo avtor ali avtorji knjige, ne more biti manjša od vsote, ki jo prejme založnik;

                        6.

                        dokaznih sredstev, katerih izvajanje predlaga organizacija, da bi se opredelili in našli imetniki pravic zaradi razdelitve pobranih zneskov;

                  […]
               Člen L. 134‑4
               I. Avtor nedostopne knjige ali založnik, ki ima pravico reproduciranja te knjige v tiskani obliki, lahko ugovarja temu, da pravico dovoliti reproduciranje ali predstavitev, omenjeno v prvem pododstavku člena L. 134‑3(I), uveljavlja pooblaščena organizacija za pobiranje in razdeljevanje nadomestil. Ta ugovor se pisno priglasi organu iz prvega odstavka člena L. 134‑2 najpozneje šest mesecev po vpisu zadevne knjige v podatkovno zbirko, predvideno v istem odstavku.
               […]
               Člen L. 134‑5
               Če avtor ali založnik ob izteku roka iz člena L. 134‑4(I) ni vložil ugovora, organizacija za pobiranje in razdeljevanje nadomestil ponudi dovoljenje za reproduciranje in predstavitev nedostopne knjige v digitalni obliki založniku, ki ima pravico reproduciranja te knjige v tiskani obliki.
               […]
               Dovoljenje za izkoriščanje, omenjeno v prvem odstavku, organizacija za pobiranje in razdeljevanje nadomestil izda na izključni podlagi za obdobje desetih let, ki se tiho podaljšuje.
               […]
               Če se ponudba iz prvega odstavka ne sprejme […], organizacija za pobiranje in razdeljevanje nadomestil dovoli reproduciranje in predstavitev knjige v digitalni obliki v skladu s pogoji iz drugega pododstavka člena L. 134‑3(I).
               […]
               Člen L. 134‑6
               Avtor in založnik, ki ima pravico reproduciranja nedostopne knjige v tiskani obliki, lahko organizaciji za pobiranje in razdeljevanje nadomestil iz člena L. 134‑3 kadar koli skupaj sporočita svojo odločitev, da se ji odvzame pravica dovoliti reproduciranje in predstavitev navedene knjige v digitalni obliki.
               Avtor nedostopne knjige lahko kadar koli odloči, da se organizaciji za pobiranje in razdeljevanje nadomestil iz istega člena L. 134‑3 odvzame pravica dovoliti reproduciranje in predstavitev knjige v digitalni obliki, če dokaže, da je edini imetnik pravic, opredeljenih v navedenem členu L. 134‑3. To odločitev sporoči zadevni organizaciji.
               […]
               Člen L. 134‑7
               Pravila za izvajanje tega poglavja, zlasti pravila o dostopu do podatkovne zbirke iz člena L. 134‑2, narava in oblika zbranih podatkov, ukrepi za obveščanje, ki so najprimernejši za zagotovitev čim boljše seznanjenosti pravnih naslednikov, ter pogoji za izdajo in odvzem pooblastila iz člena L. 134‑3 organizacijam za pobiranje in razdeljevanje nadomestil se natančneje določijo z uredbo Conseil d’État.
               Člen L. 134‑9
               Z odstopanjem od določb prvih treh odstavkov člena L. 321‑9 pooblaščene organizacije, navedene v členu L. 134‑3, pri ukrepih pomoči za ustvarjanje, ukrepih izobraževanja avtorjev pisnih del in ukrepih spodbujanja javnega branja, ki jih izvajajo knjižnice, uporabijo zneske, ki so bili pobrani za izkoriščanje nedostopnih knjig in jih ni bilo mogoče razdeliti, ker njihovih prejemnikov ni bilo mogoče opredeliti ali najti pred iztekom roka iz zadnjega odstavka člena L. 321‑1.
               […]“

               16

               Pravila za izvajanje členov od L. 134‑1 do L. 134‑9 zakonika o intelektualni lastnini so bila v skladu s členom L. 134‑7 tega zakonika pozneje podrobneje določena z uredbo št. 2013‑182, s katero je bil v navedeni zakonik med drugim vključen člen R. 134‑11, ki določa:
               „Ukrepi za obveščanje, navedeni v členu L. 134‑7, vsebujejo informacijsko kampanjo, ki se začne na pobudo ministra, pristojnega za kulturo, v povezavi z organizacijami za pridobivanje in razdeljevanje nadomestil in strokovnimi organizacijami v knjižnem sektorju.
               Ta kampanja zajema predstavitev okvira za storitev spletnega priobčenja javnosti, neposredno trženje na spletu, objavljanje oglasnih sporočil v nacionalnih časopisih ter razdeljevanje oglasnih pasic na spletnih straneh novic.
               Začne se na dan, določen v prvem odstavku člena R. 134‑1 in se nadaljuje v obdobju šestih mesecev.“

         Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

               17

               V smislu zakonika o intelektualni lastnini se z „nedostopno knjigo“ razume knjiga, izdana v Franciji pred 1. januarjem 2001 in se ne razširja več v komercialne namene niti se ne izdaja v tiskani ali digitalni obliki. Členi od L. 134‑1 do L. 134‑9 tega zakonika so določili zakonski okvir, v skladu s katerim bi bile te knjige ponovno dostopne tako, da določa njihovo izkoriščanje v komercialne namene v digitalni obliki. V uredbi št. 2013‑182 so podrobneje določena pravila za izvajanje teh določb.

               18

               M. Soulier in S. Doke, ki sta avtorja literarnih del, sta s tožbo, vloženo 2. maja 2013, Conseil d’État (državni svet, Francija) predlagala, naj uredbo št. 2013‑182 razveljavi.

               19

               V utemeljitev svojih predlogov trdita zlasti, da členi od L. 134‑1 do L. 134‑9 zakonika o intelektualni lastnini pomenijo izjemo ali omejitev izključne pravice reproduciranja iz člena 2(a) Direktive 2001/29 in da te izjeme ali omejitve ni med tistimi, ki so izčrpno naštete v njenem členu 5.

               20

               Pozneje so v podporo predlogom M. Soulier in S. Doke v postopku v glavni stvari intervenirali Syndicat des écrivains de langue française (SELF), združenje Autour des auteurs in 35 fizičnih oseb.

               21

               Predsednik vlade in minister za kulturo in komunikacije sta v odgovorih na tožbo predlagala zavrnitev teh predlogov.

               22

               SOFIA je pozneje intervenirala v postopku v glavni stvari in predlagala, naj se navedeni predlogi zavrnejo. SOFIA je družba, ki jo enakovredno sestavljajo avtorji in založniki in ki je pooblaščena za uveljavljanje pravice do dovoljevanja reproduciranja in digitalne predstavitve nedostopnih knjig, pravice javnega posojanja ter nadomestila za digitalno privatno razmnoževanje na področju pisanja.

               23

               Predložitveno sodišče je potem, ko je zavrnilo vse tožbene razloge M. Soulierja in S. Doke, ki ne temeljijo na členih 2 in 5 Direktive 2001/29, ampak na drugih pravnih podlagah, preizkusilo tožbene razloge v zvezi s tema členoma in je najprej presodilo, da je obravnava tega vidika spora odvisna od razlage navedenih členov.

               24

               V teh okoliščinah je Conseil d’État (državni svet, Francija) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „Ali [člena 2 in 5] Direktive [2001/29] nasprotuje[ta] temu, da se s predpisom, kakršen je bil [uveden s členi od L. 134‑1 do L. 134‑9 zakonika o intelektualni lastnini], pooblaščenim organizacijam za pobiranje in razdeljevanje nadomestil zaupa uveljavljanje pravice do dovoljevanja reproduciranja in predstavitve ‚nedostopnih knjig‘ v digitalni obliki, hkrati pa se avtorjem ali njihovim pravnim naslednikom teh knjig dovoli, da temu uveljavljanju ugovarjajo ali zahtevajo njegovo prenehanje pod pogoji, ki jih določa?“

         Vprašanje za predhodno odločanje

         Uvodne ugotovitve

               25

               Prvič, ni sporno, da se zadevni nacionalni predpisi v postopku v glavni stvari ne nanašajo le na pravico dovoljevanja reproduciranja nedostopnih knjig v digitalni obliki v smislu člena 2(a) Direktive 2001/29, ampak tudi na pravico dovoljevanja njihove predstavitve v isti obliki in da ta predstavitev pomeni „priobčitev javnosti“ v smislu člena 3(1) navedene direktive.

               26

               Drugič, ta ureditev ne spada na področje nobene od izjem ali omejitev, ki jih lahko države članice na podlagi člena 5 Direktive 2001/29 uporabijo za pravice reproduciranja in priobčitev javnosti, določene v členu 2(a) in členu 3(1) te direktive. Vendar je seznam izjem in omejitev, dovoljenih na podlagi navedene direktive, kot je razvidno iz njene uvodne izjave 32, izčrpen.

               27

               Iz tega sledi, da člen 5 Direktive 2001/29 očitno ni upošteven za namene postopka v glavni stvari.

               28

               V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 2(a) in člen 3(1) Direktive 2001/29 razlagati tako, da nasprotujeta temu, da nacionalni predpisi, kot so ti v postopku v glavni stvari, organizaciji, pooblaščeni za pobiranje in razdeljevanje avtorskih pravic, zaupajo uveljavljanje pravice dovoljevanja reproduciranja in priobčitve javnosti nedostopnih knjig v digitalni obliki, hkrati pa avtorjem ali njihovim pravnim naslednikom teh knjig dovoli, da temu uveljavljanju ugovarjajo ali zahtevajo njegovo prenehanje pod pogoji, ki jih določajo ti predpisi.

         Odgovor Sodišča

               29

               Člen 2(a) in člen 3(1) Direktive 2001/29 določata, da države članice avtorjem dodelijo izključno pravico, da dovolijo ali prepovedo, neposredno ali posredno reproduciranje na vsak način in v vsaki obliki ter izključno pravico, da dovolijo ali prepovejo priobčitev teh del javnosti.

               30

               V zvezi s tem je treba navesti, da mora imeti varstvo, ki ga te določbe dajejo avtorjem, širok obseg (sodbi z dne 16. julija 2009, Infopaq International,C‑5/08, EU:C:2009:465, točka 43, in z dne 1. decembra 2011, Painer,C‑145/10, EU:C:2011:798, točka 96).

               31

               Zato je treba to varstvo razumeti zlasti tako, da se ne omejuje na uživanje pravic, zagotovljenih s členom 2(a) in členom 3(1) Direktive 2001/29, ampak da se razteza tudi na izvrševanje navedenih pravic.

               32

               Tako razlago podpira Bernska konvencija, s katere členi od 1 do 21 se mora Unija v skladu s členom 1(4) Pogodbe WIPO o avtorski pravici, katere pogodbenica je Unija, uskladiti in ki naj bi se izvajala med drugim z Direktivo 2001/29, kot je navedeno v njeni uvodni izjavi 15. Iz člena 5(2) te konvencije je namreč razvidno, da se varstvo, ki ga ta zagotavlja avtorjem, razteza tako na uživanje kot tudi na izvrševanje pravic reproduciranja in priobčitve javnosti, navedenih v njenem členu 9(1) in členu 11a(1), ki ustrezata pravicam, ki jih varuje Direktiva 2001/29.

               33

               Dalje, poudariti je treba, da so pravice, zagotovljene avtorjem s členom 2(a) in členom 3(1) Direktive 2001/29, preventivne v smislu, da vsak akt reprodukcije ali priobčitve javnosti dela s strani tretje osebe, zahteva predhodno soglasje njegovega avtorja (glej v tem smislu glede pravice reproduciranja sodbe z dne 16. julija 2009, Infopaq International,C‑5/08, EU:C:2009:465, točki 57 in 74, in z dne 4. oktobra 2011, Football Association Premier League in drugi, C‑403/08 ter C‑429/08, EU:C:2011:631, točka 162, ter glede pravice do priobčitve javnosti sodbi z dne 15. marca 2012, SCF Consorzio Fonografici,C‑135/10, EU:C:2012:140, točka 75, in z dne 13. februarja 2014, Svensson in drugi, C‑466/12, EU:C:2014:76, točka 15).

               34

               Iz tega sledi, da je treba razen v primerih izjem in omejitev, ki so izčrpno določene v členu 5 Direktive 2001/29, vsako uporabo dela s strani tretje osebe brez takega predhodnega soglasja, šteti za poseganje v pravice avtorja tega dela (glej v tem smislu sodbo z dne 27. marca 2014, UPC Telekabel Wien,C‑314/12, EU:C:2014:192, točki 24 in 25).

               35

               Pri tem člen 2(a) in člen 3(1) Direktive 2001/29 ne določata načina, na katerega mora biti podano predhodno soglasje avtorja, tako da teh določb ni mogoče razlagati tako, da nalagajo, da mora biti tako soglasje nujno izrecno. Nasprotno, ugotoviti je treba, da ga je na podlagi navedenih določb mogoče izraziti tudi implicitno.

               36

               Tako je Sodišče v zadevi, v kateri se mu je postavilo vprašanje glede pojma „nova javnost“, presodilo, da je v položaju, v katerem je avtor predhodno, izrecno in brezpogojno dovolil objavo svojih člankov na spletni strani časopisne založbe, ne da bi uporabil tehnične ukrepe, ki omejujejo dostop do teh del na drugih spletnih straneh, v bistvu mogoče šteti, da je ta avtor dovolil priobčitev navedenih del vsem internetnim uporabnikom (glej v tem smislu sodbo z dne 13. februarja 2014, Svensson in drugi, C‑466/12, EU:C:2014:76, točke od 25 do 28 in 31).

               37

               Vendar cilj visoke stopnje varstva avtorjev, na katerega se nanaša uvodna izjava 9 Direktive 2001/29, pomeni, da morajo biti pogoji, v katerih je mogoče sprejeti implicitno soglasje, opredeljeni ozko, da se samemu načelu predhodnega soglasja avtorja ne bi odvzelo učinka.

               38

               Natančneje, vsak avtor mora biti dejansko obveščen o prihodnji uporabi svojega dela s strani tretje osebe in o ukrepih, ki jih ima na voljo, da jo prepove, če to želi.

               39

               Ob neobstoju predhodnih dejanskih informacij glede te prihodnje uporabe se namreč avtor ne more izreči o njej in je, po potrebi, zato prepovedati, tako da je sam obstoj njegovega implicitnega soglasja v zvezi s tem zgolj hipotetičen.

               40

               Zato ob neobstoju jamstev, ki bi zagotavljala dejansko obveščenost avtorjev v zvezi s predvideno uporabo njihovih del in sredstvi, ki so jim na voljo za njeno prepoved, ti de facto ne morejo sprejeti kakršnegakoli stališča glede take uporabe.

               41

               Glede nacionalnih predpisov, kakršni so ti v postopku v glavni stvari, je treba navesti, da je pooblaščeni organizaciji zaupano uveljavljanje pravice dovoljevanja digitalnega izkoriščanja nedostopnih knjig, pri čemer je avtorjem teh knjig dovoljeno, da takemu uveljavljanju ugovarjajo v šestih mesecih od vpisa navedenih knjig v podatkovno bazo, vzpostavljeno v ta namen.

               42

               Posledica uveljavljanja pravice do ugovora, vzpostavljene s takimi predpisi v korist vseh imetnikov pravic na zadevnih knjigah in zlasti avtorjev, je tako prepoved uporabe teh del, medtem ko je neugovarjanje avtorja v določenem roku, glede na člen 2(a) in člen 3(1) Direktive 2001/29 mogoče oceniti kot izraz njegovega implicitnega soglasja za navedeno uporabo.

               43

               Vendar iz predložitvene odločbe ni razvidno, da navedeni predpisi vsebujejo mehanizem, ki bi zagotavljal, da bi bili avtorji dejansko in posamično obveščeni. Ni torej izključeno, da nekateri zadevni avtorji dejansko niso vedeli za predvideno uporabo svojih del in da torej niso mogli zavzeti nikakršnega stališča o tem. V teh okoliščinah zgolj njihovega neugovorjanja ni mogoče šteti za izraz njihovega implicitnega soglasja k tej uporabi.

               44

               To velja še toliko bolj, ker se taki predpisi nanašajo na knjige, ki so se v preteklosti izdajale in razširjale v komercialne namene, vendar se zdaj ne več. Ta posebni okvir nasprotuje temu, da je mogoče razumno domnevati, da ob neugovarjanju avtorjev, vsi avtorji teh „pozabljenih“ knjig še toliko bolj podpirajo „oživitev“ svojih del za njihovo komercialno uporabo v digitalni obliki.

               45

               Res je, da Direktiva 2001/29 ne nasprotuje temu, da bi nacionalni predpisi, kakršni so ti v postopku v glavni stvari, sledili cilju, kot je digitalno izkoriščanje nedostopnih knjig v kulturnem interesu potrošnikov in družbe v celoti. Vendar sledenje temu cilju in interesu ne more upravičiti odstopanja, ki ga zakonodajalec Unije ni določil, od varstva, zagotovljenega avtorjem s to direktivo.

               46

               Nazadnje je treba navesti, da predpisi, kakršni so ti v postopku v glavni stvari, avtorjem dovoljujejo zlasti da zahtevajo prenehanje komercialne uporabe svojih del v digitalni obliki, bodisi, da delujejo v soglasju z založniki teh del v tiskani obliki bodisi sami, vendar v tem primeru, če dokažejo, da so edini nosilci pravic na navedenih delih.

               47

               V zvezi s tem je treba spomniti, prvič, da iz izključne narave pravic reproduciranja in priobčitve javnosti, določenih v členu 2(a) in členu 3(1) Direktive 2001/29 izhaja, da so avtorji edine osebe, katerim ta direktiva izvirno daje pravico do izkoriščanja svojih del (glej v tem smislu sodbo z dne 9. februarja 2012, Luksan,C‑277/10, EU:C:2012:65, točka 53).

               48

               Iz tega sledi, da Direktiva 2001/29 državam članicam sicer ne prepoveduje, da dodelijo določene pravice ali določene ugodnosti tretjim osebam, kot so založniki, vendar le, če te pravice in ugodnosti ne nasprotujejo pravicam, ki jih navedena direktiva izključno daje avtorjem (glej v tem smislu sodbo z dne 12. novembra 2015, Hewlett-Packard Belgium,C‑572/13, EU:C:2015:750, točke od 47 do 49).

               49

               Zato je treba ugotoviti, da če se avtor nekega dela v okviru izvajanja predpisov, kakršni so ti v postopku v glavni stvari, odloči, da bo zahteval prenehanje nadaljnjega izkoriščanja tega dela v digitalni obliki, je treba to pravico izvrševati, ne da bi moralo biti to v nekaterih primerih odvisno od soglasne volje oseb, ki niso tiste, ki jim je ta avtor predhodno dovolil tako digitalno izkoriščanje, in torej od soglasja založnika, ki ima poleg tega le pravice do izkoriščanja navedenega dela v tiskani obliki.

               50

               Drugič, iz člena 5(2) Bernske konvencije, ki velja za Unijo iz razlogov, navedenih v točki 32 te sodbe, je razvidno, da uživanje in izvrševanje pravic reproduciranja in priobčitve javnosti, ki jih avtorjem daje ta konvencija in ustrezajo tistim iz člena 2(a) in člena 3(1) Direktive 2001/29, ne sme biti povezano z nobeno formalnostjo.

               51

               Iz tega zlasti izhaja, da mora imeti avtor dela v okviru predpisov, kakršni so ti v postopku v glavni stvari, pravico zahtevati prenehanje uveljavljanja, s strani tretje osebe, pravic izkoriščanja v digitalni obliki, ki jih ima na tem delu, in ji s tem prepovedati vsakršno prihodnjo uporabo v taki obliki, ne da bi se moral predhodno, v določenih primerih, podvreči formalnosti, ki zahteva dokaz, da druge osebe niso imetniki drugih pravic na navedenem delu, kot so pravice, ki se nanašajo na njegovo izkoriščanje v tiskani obliki.

               52

               Glede na vse zgoraj navedene ugotovitve je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 2(a) in člen 3(1) Direktive 2001/29 razlagati tako, da nasprotujeta temu, da nacionalni predpisi, kot so ti v postopku v glavni stvari, organizaciji, pooblaščeni za pobiranje in razdeljevanje avtorskih pravic, zaupajo uveljavljanje pravice dovoljevanja reproduciranja in priobčitve javnosti „nedostopnih“ knjig v digitalni obliki, in sicer knjig, ki so bile izdane v Franciji pred 1. januarjem 2001 in se ne razširjajo več v komercialne namene niti ne izdajajo v tiskani ali digitalni obliki, hkrati pa avtorjem ali njihovim pravnim naslednikom teh knjig dovoljujejo, da temu uveljavljanju ugovarjajo ali zahtevajo njegovo prenehanje pod pogoji, ki jih določajo ti predpisi.

         Stroški

               53

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

                     Člen 2(a) in člen 3(1) Direktive 2001/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi je treba razlagati tako, da nasprotujeta temu, da nacionalni predpisi, kot so ti v postopku v glavni stvari, organizaciji, pooblaščeni za pobiranje in razdeljevanje avtorskih pravic, zaupajo uveljavljanje pravice dovoljevanja reproduciranja in priobčitve javnosti „nedostopnih“ knjig v digitalni obliki, in sicer knjig, ki so bile izdane v Franciji pred 1. januarjem 2001 in se ne razširjajo več v komercialne namene niti ne izdajajo v tiskani ali digitalni obliki, hkrati pa avtorjem ali njihovim pravnim naslednikom teh knjig dovoljujejo, da temu uveljavljanju ugovarjajo ali zahtevajo njegovo prenehanje pod pogoji, ki jih določajo ti predpisi.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: francoščina.


Sodba Sodišča prve stopnje (prvi senat) z dne 8. julija 1998. # Gaetano Aquilino proti Svetu Evropske unije. # Uradniki. # Zadeva T-130/96.


SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE EVROPSKE UNIJE (tretji senat) z dne 13. junija 2012.#BL proti Evropski komisiji.#Javni uslužbenci – Nekdanji uradnik – Socialna varnost – Nesreča – Ustavitev postopka na podlagi člena 73 Kadrovskih predpisov – Časovna uporaba lestvice, priložene novi različici pravil o zavarovanju za primer poškodbe pri delu in poklicne bolezni – Trajanje postopka.#Zadeva F‑63/10.


Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 9. julija 1997. # Roberto Monaco proti Evropskemu parlamentu. # Uradniki. # Zadeva T-92/96.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 10. decembra 1969. # Giuseppe L.V. Grasselli proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 32-68.


title: Sodba Splošnega sodišča (četrti senat) z dne 6. septembra 2013. # Persia International Bank plc proti Svetu Evropske unije. # Skupna zunanja in varnostna politika - Omejevalni ukrepi, sprejeti proti Iranu za preprečevanje širjenja jedrskega orožja - Zamrznitev sredstev - Obveznost obrazložitve - Pravica do obrambe - Pravica do učinkovitega sodnega varstva - Očitna napaka pri presoji. # Zadeva T-493/10.

text:
               Stranke
               Izrek

            Stranke
            V zadevi T‑493/10,
            Persia International Bank plc  s sedežem v Londonu (Združeno kraljestvo), ki so jo najprej zastopali S. Gadhia, S. Ashley, solicitors, D. Anderson, QC, in R. Blakeley, barrister, nato S. Ashley, S. Jeffrey, A. Irvine, solicitors, D. Wyatt, QC, in R. Blakeley,
            tožeča stranka,
            proti
            Svetu Evropske unije , ki ga zastopata M. Bishop in A. Vitro, zastopnika,
            tožena stranka,
            ob intervenciji
            Evropske komisije , ki jo zastopata S. Boelaert in M. Konstantinidis, zastopnika,
            intervenientka,
            zaradi, prvič, predloga za razglasitev ničnosti Sklepa Sveta z dne 26. julija 2010 o omejevalnih ukrepih proti Iranu in razveljavitvi Skupnega stališča 2007/140/SZVP (UL L 195, str. 39), Izvedbene uredbe Sveta (EU) št. 668/2010 z dne 26. julija 2010 o izvajanju člena 7(2) Uredbe (ES) št. 423/2007 o omejevalnih ukrepih proti Iranu (UL L 195, str. 25), Sklepa Sveta 2010/644/SZVP z dne 25. oktobra 2010 o spremembi Sklepa 2010/413/SZVP o omejevalnih ukrepih proti Iranu in razveljavitvi Skupnega stališča 2007/140/SZVP (UL L 281, str. 81), Uredbe Sveta (EU) št. 961/2010 z dne 25. oktobra 2010 o omejevalnih ukrepih proti Iranu in razveljavitvi Uredbe (ES) št. 423/2007 (UL L 281, str. 1), Sklepa Sveta 2011/783/SZVP z dne 1. decembra 2011 o spremembi Sklepa 2010/413/SZVP o omejevalnih ukrepih proti Iranu (UL L 319, str. 71), Izvedbene uredbe Sveta (EU) št. 1245/2011 z dne 1. decembra 2011 o izvajanju Uredbe (EU) št. 961/2010 o omejevalnih ukrepih proti Iranu (UL L 319, str. 11) in Uredbe Sveta (EU) št. 267/2012 z dne 23. marca 2012 o omejevalnih ukrepih proti Iranu in razveljavitvi Uredbe (EU) št. 961/2010 (UL L 88, str. 1) v delu, v katerem se ti akti nanašajo na tožečo stranko, ter drugič, predloga, naj se ugotovi, da se člen 7(2)(d) Uredbe Sveta (ES) št. 423/2007 z dne 19. aprila 2007 o omejevalnih ukrepih proti Iranu (UL L 103, str. 1), člen 16(2)(a) Uredbe Sveta (EU) št. 961/2010 in člen 23(2) Uredba Sveta (EU) št. 267/2012 za tožečo stranko ne uporabljajo,
            SPLOŠNO SODIŠČE (četrti senat),
            v sestavi I. Pelikánová (poročevalka), predsednica, K. Jürimäe, sodnica, in M. van der Woude, sodnik,
            sodni tajnik: N. Rosner, administrator,
            na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 3. julija 2012
            izreka naslednjo
            Sodbo (1)
            […] (ni prevedeno)
            Postopek in predlogi strank
            22. Tožeča stranka je 7. oktobra 2010 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila to tožbo.
            23. Tožeča stranka je z vlogo, ki jo je sodno tajništvo Splošnega sodišča prejelo 5. novembra 2010, potem ko sta bila 25. oktobra 2010 sprejeta Sklep 2010/644 in Uredba št. 961/2010, spremenila svoje predloge.
            24. Evropska komisija je z vlogo, ki jo je sodno tajništvo Splošnega sodišča prejelo 14. januarja 2011, vložila predlog za intervencijo v tem postopku v podporo predlogom Sveta. Predsednik četrtega senata Splošnega sodišča je 8. marca 2011 s sklepom dovolil to intervencijo.
            25. Tožeča stranka je z vlogo, ki jo je sodno tajništvo Splošnega sodišča prejelo 24. januarja 2012, potem ko sta bila 1. decembra 2011 sprejeta Sklep 2011/783 in Izvedbena uredba št. 1245/2011, spremenila svoje predloge in zahtevala naj se izpodbijani akti po potrebi razglasijo za nične s takojšnjim učinkom.
            26. Tožeča stranka je z vlogo, ki jo je sodno tajništvo Splošnega sodišča prejelo 23. aprila 2012, spremenila svoje predloge, potem ko je bila 23. marca 2012 sprejeta Uredba št. 267/2012.
            27. Na podlagi poročila sodnika poročevalca je Splošno sodišče (četrti senat) odločilo, da začne ustni postopek, in v okviru ukrepov procesnega vodstva, določenih s členom 64 Poslovnika Splošnega sodišča, strankama postavilo pisna vprašanja v zvezi s posledicami, ki jih ima za obravnavano zadevo sodba Sodišča z dne 13. marca 2012 v zadevi Melli Bank proti Svetu (C 380/09 P), v zvezi s številom članov uprave tožeče stranke in načinom njihovega imenovanja ter v zvezi z dopustnostjo četrtega tožbenega razloga tožeče stranke. Stranki sta odgovorili na vprašanja Splošnega sodišča.
            28. Tožeča stranka je v odgovoru na vprašanja Splošnega sodišča, ki ga je sodno tajništvo tega sodišča prejelo 8. junija 2012, odstopila od tretjega tožbenega razloga, ki se nanaša na nesorazmernost, in zato nezakonitost, člena 20(1)(b) Sklepa 2010/413, člena 7(2)(d) Uredbe št. 423/2007, člena 16(2)(a) Uredbe št. 961/2010 in člena 23(2) Uredbe št. 267/2012.
            29. Stranke so na obravnavi 3. julija 2012 ustno predstavile svoja stališča in odgovorile na vprašanja, ki jim jih je postavilo Splošno sodišče.
            30. Splošno sodišče (četrti senat) je s sklepom z dne 4. septembra 2012 ponovno začelo ustni postopek, da bi lahko v spis vložilo stališča tožeče stranke v zvezi s sklepom predsednika Sodišča z dne 19. julija 2012 v zadevi Akhras proti Svetu (C‑110/12 P(R)) ter pridobilo stališča drugih strank. Ustni postopek se je ponovno končal 4. oktobra 2012.
            31. Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:
            – razglasi za nične s takojšnjim učinkom točko 4 oddelka B Priloge II k Sklepu 2010/413, točko 2 oddelka B Priloge k Izvedbeni uredbi št. 668/2010, točko 4 oddelka B iz naslova I Priloge k Sklepu 2010/644, točko 4 oddelka B Priloge VIII k Uredbi št. 961/2010, Sklep 2011/783, Izvedbeno uredbo št. 1245/2011 in točko 4 oddelka B iz naslova I Priloge IX k Uredbi št. 267/2012 v delu, v katerem se nanašajo nanjo;
            – ugotovi, da se člen 7(2)(d) Uredbe št. 423/2007, člen 16(2)(a) Uredbe št. 961/2010 in člen 23(2) Uredbe št. 267/2012 zanjo ne uporabljajo;
            – Svetu naloži plačilo stroškov.
            32. Svet in Komisija Splošnemu sodišču predlagata, naj:
            – tožbo zavrne;
            – tožeči strani naloži plačilo stroškov.
            Pravo
            […] (ni prevedeno)
            Vsebinska presoja
            […] (ni prevedeno)
            Prvi tožbeni razlog: kršitev obveznosti obrazložitve, načela spoštovanja pravice do obrambe in pravice do učinkovitega sodnega varstva
            […] (ni prevedeno)
            – Kršitev pravice tožeče stranke do obrambe in njene pravice do učinkovitega sodnega varstva, ki izhaja iz tega, da naj ne bi prejela dovolj informacij v zvezi s sprejetjem omejevalnih ukrepov, ki se nanašajo nanjo
            78. Tožeča stranka trdi, da ne glede na večkratne prošnje za pridobitev informacij ni prejela dovolj informacij v zvezi s sprejetjem omejevalnih ukrepov zoper njo in zoper Bank Mellat in da zlasti ni prejela nobenega dokaza v zvezi z domnevnim sodelovanjem Bank Mellat pri širjenju jedrskega orožja. V zvezi s tem poudarja, da predlog za sprejetje omejevalnih ukrepov, ki ji je bil posredovan z dopisom z dne 13. septembra 2010, in predlog za sprejetje omejevalnih ukrepov, ki ji je bil posredovan v prilogi k dupliki, nista ustrezna, in da je bil zadnjenavedeni predlog posredovan prepozno.
            79. Tožeča stranka zaradi tega trdi, da ji posredovanje teh elementov ni omogočilo podati ustreznih pripomb v zvezi s sprejetjem omejevalnih ukrepov, ki so se nanašali nanjo in na Bank Mellat in da ji zato ni bilo zagotovljeno pravično sodelovanje v postopku.
            80. Svet ob podpori Komisije izpodbija utemeljenost trditev tožeče stranke. Med drugim navaja, da je predloge za sprejetje omejevalnih ukrepov tožeči stranki posredoval, takoj ko je prejel soglasje držav članic, ki so te predloge podale.
            81. Na prvem mestu, iz presoje, ki je bila opravljena v točkah od 62 do 77 zgoraj, izhaja, da so prvi, četrti in peti razlog, na katere se Svet sklicuje v zvezi z Bank Mellat, in obrazložitev, ki se nanaša na tožečo stranko, kot izhajajo iz izpodbijanih aktov in predlogov za sprejetje omejevalnih ukrepov, ki so bili posredovani tožeči stranki, dovolj jasni. Nasprotno pa sta bili z drugim, tretjim, šestim in sedmim razlogom, ki jih Svet navaja v zvezi z Bank Mellat, zaradi njihove nejasnosti kršeni pravica tožeče stranke do obrambe in njena pravica do učinkovitega sodnega varstva.
            82. Na drugem mestu je treba ugotoviti, da so bili predlogi za sprejetje omejevalnih ukrepov, ki so bili posredovani 13. septembra 2010, posredovani pred 25. septembrom 2010, ko se je iztekel rok, ki ga je Svet tožeči stranki določil za posredovanje svojih stališč, tako da v zvezi s temi predlogi ni mogoče ugotoviti nobene kršitve pravice do obrambe.
            83. Nasprotno pa je bil predlog, ki je bil priložen dupliki, posredovan po izteku roka, omenjenega v točki 82 zgoraj.
            84. V zvezi s tem trditve Sveta, da je pridobitev soglasja zadevne države članice nujna, ni mogoče sprejeti. Kadar se Svet opira na elemente, ki jih je država članica predložila za sprejetje omejevalnih ukrepov proti nekemu subjektu, mora namreč pred sprejetjem teh ukrepov zagotoviti, da je zadevne elemente mogoče pravočasno posredovati zadevnemu subjektu, da lahko ta ustrezno oblikuje svoje stališče.
            85. Vendar je treba šteti, da je prepozno posredovanje dokumenta, na podlagi katerega je Svet sprejel ali ohranil v veljavi omejevalne ukrepe zoper nek subjekt, kršitev pravice do obrambe, ki upravičuje razglasitev ničnosti prej sprejetih aktov, le, če se dokaže, da zadevnih omejevalnih ukrepov ne bi bilo mogoče zakonito sprejeti ali ohraniti v veljavi, če bi bilo treba dokument, ki je bil posredovan prepozno, izločiti kot obremenilni dokaz.
            86. Kot pa izhaja iz točk 70 in 76 zgoraj, predlog, ki je bil priložen dupliki, ne vsebuje dodatnih elementov glede na izpodbijane akte in glede na predloge, ki so bili posredovani 13. septembra 2010, kar pomeni, da izločitev tega predloga kot obremenilnega dokaza ne more vplivati na zakonitost sprejetja omejevalnih ukrepov, ki se nanašajo na tožečo stranko, in na ohranitev teh ukrepov v veljavi. V teh okoliščinah prepozno posredovanje tega predloga ne upravičuje razglasitve ničnosti Sklepa 2010/413, Izvedbene uredbe št. 668/2010, Sklepa 2010/644 in Uredbe št. 961/2010.
            87. Na tretjem mestu, kar zadeva neposredovanje dokazov, je treba opozoriti, da Svet na podlagi načela spoštovanja pravice do obrambe ni dolžan posredovati drugih elementov, kot so tisti, ki so v njegovem spisu. Toda v obravnavanem primeru Svet navaja – česar tožeča stranka ne prereka – da v njegovem spisu ni dodatnih dokazov v zvezi z udeležbo Bank Mellat pri širjenju jedrskega orožja ali dokazov, ki bi se nanašali na tožečo stranko. V teh okoliščinah Svetu ni mogoče očitati, da je s tem, da tožeči stranki ni posredoval takih dokazov, kršil njeno pravico do obrambe in do učinkovitega sodnega varstva.
            […] (ni prevedeno)
            Drugi tožbeni razlog: napaka pri presoji v zvezi z lastništvom ali nadzorom tožeče stranke s strani Bank Mellat
            101. Tožeča stranka trdi, da Bank Mellat ni njena lastnica in da tej banki ne pripada v smislu člena 7(2)(d) Uredbe št. 423/2007, člena 20(1)(b) Sklepa 2010/413, člena 16(2) Uredbe št. 961/2010 in člena 23(2) Uredbe št. 267/2012.
            102. Najprej je treba ugotoviti, da se preizkus Splošnega sodišča nanaša le na okoliščino, da ima Bank Mellat v lasti 60 % kapitala tožeče stranke. Res je, da od 24. januarja 2012 za Bank Tejarat, drugo delničarko tožeče stranke, prav tako veljajo omejevalni ukrepi, ki so bili sprejeti na podlagi Sklepa 2010/413, Uredbe št. 961/2010 in Uredbe št. 267/2012. Vendar se je Svet na to okoliščino prvič skliceval na obravnavi in tudi ni navedena v obrazložitvi izpodbijanih aktov. Zato je ni mogoče upoštevati pri nadzoru zakonitosti teh aktov.
            103. Iz sodne prakse izhaja, da kadar se zamrznejo sredstva subjekta, za katerega je ugotovljeno, da sodeluje pri širjenju jedrskega orožja, obstaja nezanemarljivo tveganje, da bo ta subjekt izvajal pritisk na subjekte, ki jih ima v lasti, jih nadzoruje ali mu pripadajo, da bi se izognil učinku njemu namenjenih ukrepov. Zamrznitev sredstev teh subjektov, ki je Svetu naložena s členom 7(2)(d) Uredbe št. 423/2007, členom 20(1)(b) Sklepa 2010/413, členom 16(2) Uredbe št. 961/2010 in členom 23(2)(a) Uredbe št. 267/2012, je nujna in potrebna za zagotavljanje učinkovitosti sprejetih ukrepov in preprečevanje neupoštevanja teh ukrepov (glej v tem smislu in po analogiji zgoraj v točki 27 navedeno sodbo Melli Bank proti Svetu, točki 39 in 58).
            104. Poleg tega, kadar je subjekt v stoodstotni lasti subjekta, za katerega je ugotovljeno, da sodeluje pri širjenju jedrskega orožja, je pogoj lastništva iz člena 20(1)(b) Sklepa 2010/413 in člena 16(2)(a) Uredbe št. 961/2010 izpolnjen (glej po analogiji zgoraj v točki 27 navedeno sodbo Melli Bank proti Svetu, točka 79). Enako ugotovitev je treba uporabiti za pojem subjekta, ki „pripada“ subjektu, za katerega je ugotovljeno, da sodeluje pri širjenju jedrskega orožja, iz člena 23(2)(a) Uredbe št. 267/2012.
            105. Ob tem pa ni sporno, da ima Bank Mellat v lasti le 60 % kapitala tožeče stranke.
            106. V teh okoliščinah se v nasprotju s trditvami Sveta in Komisije pravilo iz sodne prakse, ki je navedeno v točki 104 zgoraj, ne uporabi, ker lastništvo 60 % kapitala tožeče stranke samo zase ne pomeni, da je pogoj „lastništva“ ali „pripadnosti“ iz določb, navedenih v točki 104 zgoraj, izpolnjen.
            107. Zato je treba glede na okoliščine obravnavanega primera in glede na velikost lastniškega deleža Bank Mellat preizkusiti, ali obstaja nezanemarljivo tveganje, da se bo tožeča stranka izognila učinkom omejevalnih ukrepov, ki se nanašajo nanjo (glej v tem smislu in po analogiji zgoraj v točki 27 navedeno sodbo Melli Bank proti Svetu, točka 40).
            108. Svet, ki ga podpira Komisija, navaja, da je to tako, ker lahko Bank Mellat kot večinska delničarka, ki ima v lasti 60 % kapitala tožeče stranke, imenuje in razrešuje člane njene uprave.
            109. V zvezi s tem je iz spisa razvidno, da ima tožeča stranka sedem članov uprave, med njimi dva neodvisna direktorja, ki ne opravljata izvršilnih funkcij.
            110. Tako po upoštevnih predpisih Združenega kraljestva kot po statutu tožeče stranke se sicer njene člane uprave imenuje z običajnim sklepom, ki se na skupščini delničarjev sprejme z navadno večino.
            111. Ob tem na prvem mestu iz dokumentov, ki jih je predložila tožeča stranka in katerih verodostojnosti druge stranke ne izpodbijajo, izhaja, da je v skladu s sporazumom delničarjev Bank Mellat imenovala le štiri od njenih sedanjih članov uprave, ostale tri pa je imenovala Bank Tejarat.
            112. Poleg tega je eden od štirih članov uprave, ki jih je imenovala Bank Mellat, neizvršni direktor. Kot izhaja iz dokazov, ki jih je predložila tožeča stranka, pogoj neodvisnosti, ki ga je preveril Financial Services Authority (organ za finančne storitve v Združenem kraljestvu, v nadaljevanju: FSA) v okviru postopka odobritve direktorjev neke družbe, pomeni zlasti to, da ta direktor ni na noben način povezan z delničarji, torej tudi ne z Bank Mellat.
            113. V teh okoliščinah je treba šteti, da lahko Bank Mellat vpliva na največ tri od sedmih sedanjih članov uprave tožeče stranke, se pravi na manjšino teh članov.
            114. Svet je v zvezi s tem na obravnavi navedel še, da neodvisni direktorji ne sodelujejo pri tekočem upravljanju tožeče stranke, ker nimajo izvršilnih funkcij.
            115. V zvezi s kolektivnimi odločitvami članov uprave pa je treba ugotoviti, da se v statutu tožeče stranke v zvezi s kvorumom ali glasovalno pravico ne razlikuje med izvršnimi in neizvršnimi direktorji. Zato je glede tega položaj neizvršnih direktorjev enak položaju izvršnih direktorjev.
            116. Če je treba utemeljitev Sveta razumeti tako, da se nanaša na individualni vpliv, ki bi ga v okviru izvajanja njihovih izvršilnih funkcij lahko imeli nekateri člani uprave tožeče stranke, ki jih je izbrala Bank Mellat, pa te utemeljitve ni mogoče upoštevati iz dveh razlogov. Prvič, ta okoliščina namreč ni bila navedena v obrazložitvi izpodbijanih aktov. Drugič, zadevna utemeljitev ni dovolj natančna, ker Svet ni navedel niti identitete zadevnih članov uprave, niti točnih nalog, ki jih opravljajo, niti posebne nevarnosti, ki bi zaradi te okoliščine lahko nastala za učinkovitost omejevalnih ukrepov zoper Bank Mellat.
            117. Na drugem mestu je treba ugotoviti, da iz dokumentov iz spisa izhaja, da je za imenovanje novih članov uprave tožeče stranke potrebna odobritev FSA. Zato Bank Mellat ne more prosto spreminjati števila in nalog članov uprave tožeče stranke, na primer z ukinitvijo mest neodvisnih direktorjev.
            118. Glede na navedeno je treba ugotoviti, da v posebnih okoliščinah tega primera iz dejstva, da je Bank Mellat lastnica 60 % kapitala tožeče stranke, ni mogoče sklepati, da je pogoj „lastništva“ ali „pripadnosti“ iz člena 7(2)(d) Uredbe št. 423/2007, člena 20(1)(b) Sklepa 2010/413, člena 16(2) Uredbe št. 961/2010 in člena 23(2)(a) Uredbe št. 267/2012 izpolnjen.
            119. Zato dejstvo, da je Bank Mellat lastnica 60 % kapitala tožeče stranke, samo po sebi ne zadostuje za sprejetje in ohranitev veljavnosti omejevalnih ukrepov zoper tožečo stranko.
            120. Ker je dejstvo, da je Bank Mellat lastnica 60 % kapitala tožeče stranke edina okoliščina, ki jo lahko Splošno sodišče upošteva (glej točko 102 zgoraj), je treba drug tožbeni razlog sprejeti in zato Sklep 2010/644, Uredbo št. 961/2010, Sklep 2011/783, Izvedbeno uredbo št. 1245/2011 in Uredbo št. 267/2012 razglasiti za nične v delu, v katerem se nanašajo na tožečo stranko, ne da bi bilo treba preizkusiti druge trditve, ki jih tožeča stranka navaja v okviru drugega tožbenega razloga, ali peti tožbeni razlog.
            […] (ni prevedeno)
            (1) .
            (1)  – Povzete so le točke sodbe, za katere Splošno sodišče meni, da je njihova objava koristna.

            Izrek
            Iz teh razlogov je
            SPLOŠNO SODIŠČE (četrti senat)
            razsodilo:
            1. V delu, v katerem se nanašajo na Persia International Bank plc, se za nične razglasijo:
            – točka 4 v oddelku B Priloge II k Sklepu Sveta z dne 26. julija 2010 o omejevalnih ukrepih proti Iranu in razveljavitvi Skupnega stališča 2007/140/SZVP;
            – točka 2 v oddelku B Priloge k Izvedbeni uredbi Sveta (EU) št. 668/2010 z dne 26. julija 2010 o izvajanju člena 7(2) Uredbe (ES) št. 423/2007 o omejevalnih ukrepih proti Iranu;
            – točka 4 v oddelku B naslova I Priloge k Sklepu Sveta 2010/644/SZVP z dne 25. oktobra 2010 o spremembi Sklepa 2010/413;
            – točka 4 v oddelku B Priloge VIII k Uredbi Sveta (EU) št. 961/2010 z dne 25. oktobra 2010 o omejevalnih ukrepih proti Iranu in razveljavitvi Uredbe št. 423/2007;
            – Sklep Sveta 2011/783/SZVP z dne 1. decembra 2011 o spremembi Sklepa 2010/413;
            – Izvedbena uredba Sveta (EU) št. 1245/2011 z dne 1. decembra 2011 o izvajanju Uredbe št. 961/2010;
            – točka 4 v oddelku B naslova I Priloge IX k Uredbi Sveta (EU) št. 267/2012 z dne 23. marca 2012 o omejevalnih ukrepih proti Iranu in razveljavitvi Uredbe št. 961/2010.
            2. Učinki Sklepa 2010/413, kakor je bil spremenjen s Sklepom 2010/644 in Sklepom 2011/783, se glede Persia International Bank ohranijo do začetka učinkovanja razglasitve ničnosti Uredbe št. 267/2012.
            3. V preostalem se tožba zavrne.
            4. Svet Evropske unije poleg svojih stroškov nosi tudi stroške Persia International Bank.
            5. Evropska komisija nosi svoje stroške.


title: Sodba Sodišča z dne 20. septembra 2001.#Rudy Grzelczyk proti Centre public d'aide sociale d'Ottignies-Louvain-la-Neuve.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal du travail de Nivelles - Belgija.#Zadeva C-184/99.

text:
      SODBA SODIŠČA
      z dne 20. septembra 2001(*)

      ,,Členi 6, 8 in 8 A Pogodbe ES (po spremembi členi 12 ES, 17 ES in 18 ES) – Direktiva Sveta 93/96/EGS – Pravica do prebivanja za študente – Nacionalna zakonodaja, ki najnujnejša sredstva za preživljanje, t. i. minimex, zagotavlja samo državljanom, upravičencem
         po Uredbi (EGS) št. 1612/68, ter apatridom in beguncem – Tuji študent, ki se je sam preživljal prva leta študija“

      V zadevi C-184/99,
      katere predmet je predlog Tribunal de travail de Nivelles (Belgija), naslovljen na Sodišče, naj na podlagi člena 234 ES v
         sporu, ki poteka med

      Rudyjem Grzelczykom
      in
      Centre public d’aide sociale d’Ottignies Louvain la Neuve,

      odloči o vprašanju za predhodno odločanje o razlagi členov 6, 8 in 8 A Pogodbe ES (po spremembi členi 12 ES, 17 ES in 18 ES)
         in Direktive Sveta 93/96/EGS z dne 29. oktobra 1993 o pravici do prebivanja za študente (UL L 317, str. 59),

      SODIŠČE,
      v sestavi G. C. Rodríguez Iglesias, predsednik, C. Gulmann, M. Wathelet in V. Skouris, predsedniki senatov, D. A. O. Edward
         (poročevalec), P. Jann, L. Sevón, R. Schintgen in F. Macken, sodniki,

      generalni pravobranilec: S. Alber,
      sodni tajnik: D. Louterman - Hubeau, vodja oddelka,
      ob upoštevanju pisnih stališč, ki so jih predložili:
      –       za centre public d’aide sociale d’Ottignes-Louvain-la-Neuve B. Liétar, odvetnica,
      –       za belgijsko vlado A. Snoecx, zastopnica, skupaj z C. Doutrelepontom in M. Uyttendaelejem, odvetnikoma,
      –       za dansko vlado J. Molde, zastopnik,
      –       za francosko vlado K. Rispal - Bellanger in C. Bergeot, zastopnici,
      –       za portugalsko vlado L. Fernandes in A. C. Pedroso, zastopnika,
      –       za vlado Združenega kraljestva R. Magrill, zastopnica, skupaj s P. Salesom in J. Coppelom, barristers,
      –       za Svet Evropske unije E. Karlsson in F. Anton, zastopnika,
      –       za Komisijo Evropskih skupnosti P. van Nuffel, zastopnik,
      na podlagi poročila za obravnavo,
      po predstavitvi ustnih stališč, ki so jih na obravnavi 20. junija 2000 podali belgijska vlada, ki jo zastopa C. Doutrelepont,
         francoska vlada, ki jo zastopa C. Bergeot, vlada Združenega kraljestva, ki jo zastopa K. Parker, QC, Svet, ki ga zastopa E.
         Karlsson, in Komisija, ki jo zastopata M. Wolfcarius in D. Martin, zastopnika,

      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 28. septembra 2000,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1       Tribunal du travail de Nivelles je s sodbo z dne 7. maja 1999, ki jo je Sodišče prejelo 19. maja istega leta, ob uporabi člena
         234 ES postavilo vprašanji za predhodno odločanje glede razlage členov 6, 8 in 8A Pogodbe ES (po spremembi členi 12 ES, 17
         ES in 18 ES) in Direktive Sveta 93/96/EGS z dne 29. oktobra 1993 o pravici do prebivanja za študente (UL L 317, str. 59).

      2       Navedeni vprašanji sta se zastavili v sporu med R. Grzelczykom in centre public d'aide sociale d'Ottignies-Louvain-la-Neuve
         (CPAS) glede odločbe, da mu slednji preneha izplačevati najnujnejša sredstva za preživljanje (v nadaljevanju: minimex).

       Skupnostna ureditev
      3       Člen 6(1) Pogodbe določa:
      ,,Kjer se uporablja ta pogodba in ne da bi to vplivalo na njene posebne določbe, je prepovedana vsakršna dikriminacija glede
         na državljanstvo.“

      4       Člen 8 Pogodbe določa:
      ,,1. S to pogodbo se uvede državljanstvo Unije.
      Državljani Unije so vse osebe z državljanstvom ene od držav članic.
      2. Za državljane Unije veljajo pravice in dolžnosti po tej pogodbi.“
      5       Člen 8 A določa:
      ,,1.      Vsak državljan Unije ima pravico prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic ob upoštevanju omejitev in pogojev,
         določenih s to pogodbo in ukrepi, ki so bili sprejeti za njeno uveljavitev.

      2.      Svet lahko sprejme določbe za olajšanje uresničevanja pravic iz odstavka 1; če v tej pogodbi ni določeno drugače, Svet na
         predlog Komisije in po privolitvi Evropskega parlamenta odloča soglasno.“

      6       Četrta uvodna izjava Direktive Sveta 90/364/EGS z dne 28. junija 1990 o pravici do prebivanja za študente (UL L 180, str.
         26) in Direktive Sveta 90/365/EGS z dne 28. junija 1990 o pravici do prebivanja za plačane in neplačane delavce, ki so prenehali
         z delom (UL L 180, str. 28) ter šesta uvodna izjava Direktive 93/96 – ki je v bistvenem nadomestila Direktivo Sveta 90/366/EGS
         z dne 28. junija 1990 o pravici do prebivanja za študente (UL L 180, str. 30), ki jo je Sodišče razglasilo za nično (sodba
         z dne 7. julija 1992 v zadevi Parlament proti Svetu, C-295/90, Receuil, str. I‑4193) – določajo, da upravičenci po teh direktivah
         ne smejo preveč obremenjevati javnih financ države članice gostiteljice.

      7       Člen 1 Direktive 93/96 določa:
      ,,Da se določi pogoje za lažje uresničevanje pravice do prebivanja in zato, da se zajamči dostop do poklicnega usposabljanja
         brez razlikovanja za državljana države članice, ki je bil sprejet na poklicno usposabljanje v drugi državi članici, države
         članice priznajo pravico do prebivanja vsakemu študentu, ki je državljan države članice in nima te pravice po drugih določbah
         prava Skupnosti, in za študentovega zakonca ter njune vzdrževane otroke, če študent s pomočjo izjave ali takih alternativnih
         sredstev, kot jih izbere in so najmanj enakovredna, zagotovi ustreznemu državnemu organu, da ima zadostna sredstva, da med
         prebivanjem ne bo obremenjeval sistema socialne pomoči države članice gostiteljice; pod pogojem, da je študent vpisan na priznanem
         izobraževalnem zavodu z glavnim namenom poklicnega izobraževanja in da je z zdravstvenim zavarovanjem zavarovan za vsa tveganja
         v sprejemni državi članici.“

       Nacionalna ureditev
      8       Člen 1 zakona z dne 7. avgusta 1974 o pravici do najnujnejših sredstev za preživljanje (Moniteur belge z dne 18. septembra
         1974, str. 11.363) določa:

      ,,1. Vsak Belgijec, ki je dosegel polnoletnost in ki ima dejansko prebivališče v Belgiji ter nima zadostnih sredstev in si
         jih ni sposoben pridobiti sam ali na drug način, je upravičen do najnujnejših sredstev za preživljanje.

      Kralj določi, kaj se šteje za dejansko prebivališče.
      To pravico imajo tudi mladoletne osebe, ki se zaradi sklenitve zakonske zveze štejejo za polnoletne, ter samske osebe, ki
         skrbijo za enega ali več otrok.

      Kralj lahko z odredbo, ki jo sprejme svet ministrov, uporabo tega zakona ob pogojih, ki jih sam določi, razširi tudi na druge
         skupine mladoletnih oseb ter na osebe brez belgijskega državljanstva.“

      9       Člen 1 Kraljeve odredbe z dne 27. marca 1987 (Moniteur belge z dne 7. aprila 1987, str. 5068), ki razširja uporabo zakona
         z dne 7. avgusta 1974 na osebe, ki nimajo belgijskega državljanstva, določa:

      ,,Področje uporabe zakona z dne 7. avgusta 1974, ki določa pravico do najnujnejših sredstev za preživljanje, se razširi na:
      (i)      osebe, za katere se uporablja Uredba Sveta Evropskih skupnosti (EGS) št. 1612/68 z dne 15. oktobra 1968 o prostem gibanju
         delavcev v Skupnosti;

      (ii)      osebe brez državljanstva, za katere se uporablja Konvencija o statusu oseb brez državljanstva, podpisana v New Yorku 28. septembra
         1954 in sprejeta z zakonom z dne 12. maja 1960;

      (iii) begunce v smislu člena 49 zakona z dne 15. decembra 1980 o vstopu tujcev na belgijsko ozemlje, njihovem prebivanju, opravljanju
         dejavnosti in izgonu tujcev.“

       Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      10     R. Grzelczyk, francoski državljan, je leta 1995 začel študij telesne vzgoje na Katoliški univerzi Louvain la Neuve in je od
         tedaj prebival v Belgiji. Prva tri leta študija je stroške za preživljanje, nastanitev in študij kril iz lastnih sredstev,
         ki jih je pridobil z opravljanjem različnih manjših plačanih del in z najetimi posojili.

      11     Na začetku četrtega, zadnjega leta študija je od CPAS zahteval izplačilo dajatve minimex. Slednji je v poročilu navedel, da
         je R. Grzelczyk veliko delal za plačilo študija, vendar pa je bilo njegovo zadnje študijsko leto zaradi pisanja diplomske
         naloge in opravljanja obvezne prakse zahtevnejše od prejšnjih. To je bil razlog, zakaj je CPAS 16. oktobra 1998 R. Grzelczyku
         odobril minimex, izračunan po tako imenovani ločeni stopnji, za obdobje od 5. oktobra 1998 do 30. junija 1999.

      12     CPAS je od države Belgije zahteval povrnitev zneska dajatve minimex, ki ga je izplačal R. Grzelczyku. Ker je pristojni zvezni
         minister navedeno plačilo zavrnil, ker niso bili izpolnjeni pogoji za njegovo odobritev, zlasti ne pogoj državljanstva, je
         CPAS na podlagi odločbe z dne 29. januarja 1999 R. Grzelczyku minimex prenehal izplačevati, in sicer od 1. januarja 1999,
         zaradi tega razloga: ,,Upravičenec je državljan EGS in ima status študenta.“

      13     R. Grzelczyk se je zoper to odločbo pritožil na Tribunal du travail de Nivelles. To sodišče meni, da je minimex glede na prakso
         Sodišča socialna ugodnost v smislu člena 7(2) Uredbe Sveta (EGS) št. 1612/68 z dne 15. oktobra 1968 o prostem pretoku delavcev
         v Skupnosti (UL L 257, str. 2) in da se je po belgijskem pravu krog upravičencev do dajatve minimex razširil na osebe, za
         katere se uporablja ta uredba. Po navedbah tega sodišča CPAS meni, da R. Grzelczyk ne izpolnjuje pogojev, da bi imel korist
         od razširitve uporabe dajatve minimex, ker njegov status študenta ne omogoča, da bi ga lahko uvrstili med delavce, in ker
         njegovo prebivanje v Belgiji ni izraz izvajanja načela prostega gibanja delavcev. Poleg tega to sodišče, ki se sklicuje na
         sodbo z dne 12. maja 1998 v zadevi Martinez Sala (C-85/96, Receuil, str. I‑2691), sprašuje, ali načeli evropskega državljanstva
         in prepovedi diskriminacije nasprotujeta uporabi nacionalne ureditve v zadevnem postopku v glavni stvari.

      14     V teh okoliščinah je Tribunal du travail de Nivelles ob upoštevanju nujnosti položaja, v katerem je bil R. Grzelczyk, slednjemu
         priznalo pravico do socialne pomoči v obliki denarne pomoči, določene v pavšalnem znesku 20.000 BEF mesečno, in sicer za obdobje
         od 1. januarja do 30. junija 1999, ter prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

      ,,1)      Ali pravo Skupnosti – natančneje načeli evropskega državljanstva in prepovedi diskriminacije, kot ju določata člena 6 in 8
         Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti – nasprotuje temu, da bi se pravica do socialne dajatve, ki ni odvisna od višine
         prispevka, kot je ta, ki jo določa belgijski zakon z dne 7. avgusta 1974 o najnujnejših sredstvih za preživljanje, priznala
         samo državljanom držav članic, za katere se uporablja Uredba (EGS) št. 1612/68 z dne 15. oktobra 1968, ne pa vsem državljanom
         Unije?

      2)      Podredno, ali je treba člena 6 in 8 A Pogodbe in Direktivo [93/96] z dne 29. oktobra 1993 o pravici do prebivanja za študente razlagati tako, da se študentu – kadar se pravica do prebivanja
         prizna – naknadno odvzame pravica do socialne dajatve iz sredstev države članice gostiteljice, ki ni odvisna od višine prispevka,
         kot je dajatev za najnujnejša sredstva za preživljanje, in če je odgovor pritrdilen, ali ju je treba razlagati tako, da naj
         bi bil ta odvzem splošen in dokončen?“

       Predhodne ugotovitve
      15     Stranki v postopku v glavni stvari, države članice, ki so predložile stališča, in Komisija so pretežni del svojih stališč,
         tako pisnih kot tudi ustnih, namenile vprašanju, ali se zaradi okoliščine, da je R. Grzelczyk prva tri leta študija opravljal
         različna plačana dela, zanj kot za delavca v smislu prava Skupnosti uporabijo določbe Kraljeve odredbe z dne 27. marca 1987.

      16     Vendar iz predložitvenega sklepa izhaja, da je nacionalno sodišče povzelo analizo CPAS, na podlagi katere R. Grzelczyk ne
         izpolnjuje pogojev za delavca v smislu prava Skupnosti. Glede na navedeno dejansko in pravno stanje predložitveno sodišče
         sprašuje o skladnosti belgijske zakonodaje, ki se nanaša na to zadevo, s pravom Skupnosti, predvsem s členi 6, 8 in 8 A Pogodbe.

      17     Glede na to mora Sodišče odgovoriti na vprašanji nacionalnega sodišča, kot sta bili zastavljeni, in to v mejah, ki ju le slednje
         postavilo.

      18     Predložitveno sodišče mora ob upoštevanju zlasti sklepnih predlogov generalnega pravobranilca presoditi, ali dejstva in okoliščine
         zadeve v glavni stvari zadostujejo za ugotovitev, da bi bilo R. Grzelczyka treba ali se ga ne bi smelo obravnavati kot delavca
         v smislu prava Skupnosti.

       Prvo vprašanje
      19     S prvim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali člena 6 in 8 Pogodbe nasprotujeta temu, da bi bila upravičenost
         do socialne dajatve, ki ni odvisna od višine prispevka, kot je minimex, za državljane, ki niso državljani države članice gostiteljice,
         na katere ozemlju prebivajo zakonito, odvisna od pogoja, da se zanje uporabljajo določbe Uredbe št. 1612/68, pri čemer tovrsten
         pogoj ni določen za državljane države članice gostiteljice.

       Stališča, predložena Sodišču
      20     CPAS zatrjuje, da glede na trenutno stanje prava Skupnosti ni mogoče šteti, da bi lahko vsi državljani Unije uveljavljali
         pravico do socialne dajatve, ki ni odvisna od višine prispevka, kot je minimex. Iz člena 8 A(1) Pogodbe naj bi namreč jasno
         izhajalo, da ta določba nima neposrednega učinka in da je pri njeni uporabi vedno treba upoštevati omejitve, določene v Pogodbi
         in izvedenem pravu. Med njimi pa gre predvsem za direktive 90/364, 90/365 in 93/96, v skladu s katerimi je izvajanje prostega
         gibanja odvisno od zahteve, da zadevna oseba izkaže, da ima dovolj sredstev in sklenjeno socialno zavarovanje.

      21     Belgijska in danska vlada zatrjujeta, da se zaradi začetka veljavnosti Pogodbe o Evropski uniji in Amsterdamske pogodbe ta
         razlaga ni spremenila. Državljanstvo Unije po njunem mnenju ne pomeni, da bi njeni državljani pridobili nove in širše pravice
         od tistih, ki že izhajajo iz Pogodbe ES in izvedenega prava. Načelo državljanstva Unije naj tako ne bi imelo samostojne vsebine,
         ampak naj bi se navezovalo le na druge določbe navedene Pogodbe.

      22     Francoska vlada meni, da bi ideja o razširitvi načela enakega obravnavanja v zvezi s socialnimi ugodnostmi na vse državljane
         Unije – ob upoštevanju, da tako načelo trenutno velja le za delavce in člane njihovih družin – vzpostavila splošno enakopravnost
         med državljani Unije, ki so se ustalili v eni od držav članic, in državljani te države, kar pa bi bilo težko združljivo s
         pravicami, ki se navezujejo na državljanstvo.

      23     Portugalska vlada zatrjuje, da se od začetka veljavnosti Pogodbe o Evropski uniji državljanov držav članic po pravu Skupnosti
         ne obravnava več predvsem kot ekonomske dejavnike v skupnosti, ki je pretežno ekonomskega značaja. Po mnenju te vlade je bila
         posledica uvedbe državljanstva Unije ta, da omejitev in pogojev, ki jih pravo Skupnosti določa glede izvrševanja pravice do
         prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, ni mogoče še nadalje razlagati, kot da se nanašajo na pravico, ki
         je povsem ekonomskega značaja in izhaja iz Pogodbe ES, temveč se nanašajo samo na izjeme, ki temeljijo na razlogih javnega
         reda, javne varnosti in javnega zdravja. Poleg tega bi – če so z začetkom veljavnosti Pogodbe o Evropski uniji državljani
         držav članic postali njeni državljani in se jih ne obravnava kot povsem ekonomski dejavnik – iz tega izhajalo, da bi bilo
         treba uporabo Uredbe št. 1612/68 prav tako razširiti na vse državljane Unije, ne glede na to, ali so ali niso delavci v smislu
         navedene uredbe.

      24     Vlada Združenega kraljestva ob sklicevanju na zgoraj navedeno sodbo Martinez Sala navaja, da se člen 6 Pogodbe ES – čeprav
         je R. Grzelczyk diskriminiran na podlagi državljanstva – za njegov položaj ne uporablja, ker se morebitna diskriminacija ne
         nanaša na tovrstno področje uporabe navedene pogodbe. Učinek navedene določbe ne more biti ta, da bi omejitve področja uporabe
         Uredbe št. 1612/68 postale neveljavne, ne glede na to, ali se upošteva le njo ali pa v povezavi s členom 8 Pogodbe.

      25     Belgijska vlada dodaja, da tožeča stranka v zadevi v glavni stvari zahteva izplačilo dajatve minimex, čeprav tovrstnega financiranja
         ne zajema niti področje uporabe člena 6 Pogodbe niti področje uporabe členov 126 Pogodbe ES (sedaj člen 149 ES) in 127 Pogodbe
         ES (po spremembi člen 150 ES). Tako financiranje naj bi namreč bilo instrument socialne politike, ki ni kakor koli povezano
         s poklicnim izobraževanjem in ki glede na trenutno stanje prava Skupnosti ni v pristojnosti Skupnosti.

      26     Komisija meni, da je treba člena 6 in 8 Pogodbe razlagati tako, da državljanom Unije priznavata pravico, da jih države članice
         v okviru uporabe ratione materiae Pogodbe ne diskriminirajo na podlagi državljanstva, če je položaj državljana Unije na upošteven način povezan z zadevno državo
         članico.

       Presoja Sodišča
      27     Za umestitev pravnega problema, ki se postavlja v postopku v glavni stvari, v njegov okvir, je treba spomniti, da je Sodišče
         v sodbi z dne 27. marca 1985 v zadevi Hoeckx (249/83, Receuil, str. 973), v kateri je šlo za brezposelno nizozemsko državljanko,
         ki se je vrnila v Belgijo, kjer je na novo zaprosila za minimex, odločilo, da je socialna dajatev, ki na splošno zagotavlja
         najnujnejša sredstva za preživljanje, kot je ta, ki jo predvideva belgijski zakon z dne 7. avgusta 1974, socialna ugodnost
         v smislu Uredbe št. 1612/68.

      28     V času nastanka dejanskega stanja v zadevi iz zgoraj navedene sodbe Hoeckx so bili do dajatve minimex upravičeni vsi državljani
         Skupnosti, vendar so morali državljani držav članic, ki niso bili državljani Belgije, izpolnjevati dodaten pogoj, in sicer
         da so zadnjih pet let pred odobritvijo dajatve minimex dejansko prebivali na ozemlju te države članice (glej člen 1 Kraljeve
         odredbe z dne 8. januarja 1976, Moniteur belge z dne 13. januarja 1976, str. 311). Kraljeva odredba z dne 27. marca 1987,
         s katero je bila spremenjena Kraljeva odredba z dne 8. januarja 1976, je pravico do dajatve minimex za državljane drugih držav
         članic omejila le na tiste, za katere se uporablja Uredba št. 1612/68. Pogoj prebivališča, ki je bil medtem spremenjen, je
         bil nazadnje ukinjen kot posledica odločitve v postopku zaradi neizpolnitve obveznosti, ki ga je Komisija začela proti Belgiji
         (glej sodbo z dne 10. novembra 1992 v zadevi Komisija proti Belgiji, C-326/90, Receuil, str. I-5517).

      29     Iz spisa izhaja, da bi študent z belgijskim državljanstvom, ki pa ni delavec v smislu Uredbe št. 1612/68 in ki je v enakem
         položaju kot R. Grzelczyk, izpolnjeval pogoje, ki so potrebni za pridobitev dajatve minimex. Dejstvo, da R. Grzelczyk nima
         belgijskega državljanstva, je edina ovira za pridobitev minimexa, zato ni sporno, da gre za primer diskriminacije zgolj na
         podlagi državljanstva.

      30     Na področju uporabe Pogodbe tako diskriminacijo načeloma prepoveduje njen člen 6. V obravnavanem primeru je treba ta člen
         uporabiti v povezavi z določbami Pogodbe o državljanstvu Unije, da bi tako lahko določili obseg njegove uporabe.

      31     Namen statusa državljana Unije je namreč, da postane temeljni status državljanov držav članic, s čimer tistim, ki so v enakem
         položaju, omogoča, da se jih na področju uporabe ratione materiae Pogodbe obravnava enakopravno, neodvisno od njihovega državljanstva in brez poseganja v izjeme, ki so izrecno predvidene
         v zvezi s tem.

      32     Kot je Sodišče odločilo v točki 63 zgoraj navedene sodbe Martínez Sala, se lahko državljan Unije, ki zakonito prebiva na ozemlju
         države članice gostiteljice, na člen 6 Pogodbe sklicuje v vseh položajih, za katere se ratione materiae uporablja pravo Skupnosti.

      33     Ti položaji zajemajo zlasti tiste, ki pomenijo izvrševanje temeljnih svoboščin, ki jih zagotavlja Pogodba, in tiste, ki pomenijo
         izvrševanje pravice prostega gibanja ter prebivanja na ozemlju držav članic, kot jo zagotavlja člen 8 A Pogodbe (glej sodbo
         z dne 24. novembra 1998 v zadevi Bickel in Franc, C-274/96, Receuil, str. I-7637, točki 15 in 16).

      34     Res je, da je Sodišče v točki 18 sodbe z dne 21. junija 1988 v zadevi Brown (197/86, Receuil, str. 3205) odločilo, da se glede
         na trenutno stanje razvoja prava Skupnosti za podporo, ki se prizna študentom za preživljanje in študij, načeloma ne uporablja
         Pogodba o EGS v smislu njenega člena 7 (postal člen 6 Pogodbe ES).

      35     Vendar je po zgoraj navedeni sodbi Brown Pogodba o Evropski uniji v Pogodbo ES uvedla državljanstvo Unije in v njen tretji
         del, naslov VIII, dodala poglavje 3, namenjeno predvsem izobraževanju in poklicnemu izobraževanju. Tako spremenjeno besedilo
         Pogodbe ne omogoča sklepanja, da bi bili študenti, ki so državljani Unije, kadar se zaradi študija nastanijo v drugi državi
         članici, prikrajšani za pravice, ki jih državljanom Unije zagotavlja Pogodba. Poleg tega je Svet po razglasitvi zgoraj navedene
         sodbe Brown sprejel tudi Direktivo 93/96, ki določa, da države članice študentom, državljanom drugih držav članic, ki izpolnjujejo
         določene pogoje, priznavajo pravico do prebivanja.

      36     Dejstvo, da državljan Unije opravlja univerzitetni študij v drugi državi članici, in ne v tisti, katere državljan je, ga torej
         samo po sebi ne more prikrajšati za možnost sklicevati se na prepoved vsakršne diskriminacije na podlagi državljanstva, kot
         to določa člen 6 Pogodbe.

      37     To prepoved je v obravnavanem primeru treba – kot je bilo navedeno v točki 30 – razumeti v povezavi s členom 8 A(1) Pogodbe,
         ki določa ,,pravico prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic ob upoštevanju omejitev in pogojev, določenih s
         to pogodbo in ukrepi, ki so bili sprejeti za njeno uveljavitev“.

      38     Glede navedenih omejitev in pogojev iz člena 1 Direktive 93/96 izhaja, da lahko države članice od študentov, ki so državljani
         druge države članice in želijo uveljavljati pravico do prebivanja na njihovem ozemlju, najprej zahtevajo, da pristojnemu nacionalnemu
         organu dokažejo, da imajo dovolj sredstev za preživljanje in da med svojim bivanjem ne bodo postali breme za socialni sistem
         pomoči države članice gostiteljice, dalje, da so vpisani v priznano izobraževalno ustanovo, predvsem z namenom, da se bodo
         tam poklicno izobraževali, in nazadnje, da so v državi članici gostiteljici zdravstveno zavarovani proti vsem tveganjem.

      39     Člen 3 Direktive 93/96 določa, da slednja za študente, ki uživajo pravico do prebivanja, ne vzpostavlja pravice do vzdrževalnine,
         ki naj bi jo plačevala država članica gostiteljica. Vendar pa nobena določba navedene direktive oseb, ki na njeni podlagi
         koristijo pravice, ne izključuje od socialnih dajatev.

      40     Kar natančneje zadeva sredstva, jih člen 1 Direktive 93/96 niti ne zahteva v določenem znesku niti ni treba njihovega obstoja
         dokazovati s posebnimi listinami. Gre le za vprašanje izjave ali vseh drugih vsaj enakovrednih sredstev, ki študentu omogočijo,
         da pristojnemu nacionalnemu organu dokaže, da ima zase in, če gre za tak primer, tudi za vzdrževanega zakonca in vzdrževane
         otroke dovolj sredstev, tako da med svojim bivanjem ne bo postal breme za socialni sistem države članice gostiteljice (glej
         sodbo z dne 25. maja 2000 v zadevi Komisija proti Italiji, C-424/98, Receuil, str. I-4001, točka 44).

      41     Direktiva 93/96 se od direktiv 90/364 in 90/365 loči po tem, da zahteva le izjavo, medtem ko slednji vsebujeta kazalce glede
         najnižjega zneska dohodkov, ki jih morajo imeti upravičenci na podlagi zadnjih dveh direktiv. Te razlike se izražajo prek
         posebnosti bivanja študentov v razmerju do bivanja oseb, ki uživajo pravice na podlagi direktiv 90/364 in 90/365 (glej zgoraj
         navedeno sodbo Komisija proti Italiji, točka 45).

      42     Vendar ta razlaga ne izključuje možnosti, da bi država članica gostiteljica študenta, ki je zaprosil za socialno pomoč, obravnavala,
         kot da več ne izpolnjuje pogojev, od katerih je odvisna njegova pravica prebivanja, in da bi ob spoštovanju omejitev, ki jih
         glede tega določa pravo Skupnosti, sprejela ukrepe, da bi mu bodisi odvzela dovoljenje za prebivanje bodisi ne bi podaljšala
         veljavnosti tega dovoljenja.

      43     Vendar taki ukrepi v nobenem primeru ne morejo postati samodejna posledica okoliščine, da je študent, ki ima državljanstvo
         druge države članice, zaprosil za socialno dajatev države članice gostiteljice.

      44     Res je, da člen 4 Direktive 93/96 določa, da pravica do prebivanja traja, dokler upravičenci izpolnjujejo pogoje, določene
         v členu 1 navedene direktive. Vendar pa iz njene šeste uvodne izjave izhaja, da upravičenci do pravice do prebivanja ne smejo
         ,,preveč“ obremenjevati javnih financ države članice gostiteljice. Direktiva 93/96 kot tudi direktivi 90/364 in 90/365 priznavajo
         določeno stopnjo finančne solidarnosti državljanov te države s tistimi iz drugih držav članic, zlasti če so težave, na katere
         naletijo upravičenci do pravice do prebivanja, prehodnega značaja.

      45     Poleg tega se lahko finančni položaj študenta s časom spreminja zaradi razlogov, na katere nima vpliva. Zato je resničnost
         njegove izjave mogoče presojati le ob njeni predložitvi.

      46     Iz vsega navedenega izhaja, da člena 6 in 8 Pogodbe ES nasprotujeta, da bi bila upravičenost do socialne dajatve, ki ni odvisna
         od višine prispevka, kot je minimex, za državljane držav članic, ki niso državljani države članice gostiteljice, na katere
         ozemlju zakonito bivajo, odvisna od pogoja, da se zanje uporablja Uredba št. 1612/68, pri čemer pa tak pogoj ni določen za
         državljane države članice gostiteljice.

       Drugo vprašanje
      47     Glede na odgovor na prvo vprašanje in ker je bilo drugo vprašanje postavljeno podredno, nanj ni treba odgovoriti.
       Časovni učinki te sodbe
      48     Belgijska vlada je v pisnih stališčih predlagala, naj Sodišče – če bi menilo, da je oseba, kot je tožeča stranka v postopku
         v glavni stvari, lahko upravičena do dajatve minimex – časovno omeji učinke te sodbe.

      49     Belgijska vlada v podporo temu predlogu zatrjuje, da bi imela sodba Sodišča retroaktivne učinke, zaradi katerih bi obstoječa
         pravna razmerja, ki so bila sklenjena v dobri veri in v skladu z izvedeno zakonodajo, postala neveljavna. Natančneje, ta vlada
         je zlasti zaskrbljena, da bi prišlo do retroaktivnih sprememb v sistemu dodeljevanja socialnih dajatev v, ki jih prejemajo
         študenti, zaradi spremembe sistematike izvedenega prava, ki bi bila posledica nove razlage prava Skupnosti, v skladu s katero
         bi se študent v položaju, kot je ta iz postopka v glavni stvari, lahko skliceval na člena 6 in 8 Pogodbe. Načelo pravne varnosti
         naj bi torej zahtevalo časovno omejitev učinkov sodbe.

      50     Treba je spomniti, da razlaga, ki jo poda Sodišče glede posamezne določbe prava Skupnosti, zgolj pojasnjuje in natančneje
         določa njen pomen in obseg, kot bi jo bilo treba razumeti in uporabiti od začetka njene veljavnosti (glej sodbi z dne 11. avgusta 1995
         v zadevi Roders in drugi, od C-367/93 do C-377/93, Receuil, str. I-2229, točka 42, in z dne 24. septembra 1998 v zadevi Komisija
         proti Franciji, C-35/97, Receuil, str. I-5325, točka 46).

      51     Le izjemoma lahko Sodišče z uporabo splošnega načela pravne varnosti, ki je lastno pravnemu redu Skupnosti, odloči, da se
         vsem upravičencem omeji možnost sklicevati se na določbo, ki jo je razložilo, da bi razveljavilo pravna razmerja, ki so bila
         sklenjena v dobri veri (glej predvsem sodbo z dne 23. maja 2000 v zadevi Buchner in ostali, C-104/98, Receuil, str. I-3625,
         točka 39).

      52     Poleg tega v skladu z ustaljeno sodno prakso finančne posledice, ki bi utegnile nastati za državo članico na podlagi sodbe,
         izdane v postopku predhodnega odločanja, kot take ne utemeljujejo časovne omejitve take sodbe (glej predvsem prej navedeno
         sodbo Buchner in ostali, točka 41).

      53     Sodišče se je namreč k tej rešitvi zateklo le v točno določenih okoliščinah, ko je na eni strani obstajalo tveganje hudih
         gospodarskih posledic zlasti zaradi številnih pravnih razmerij, vzpostavljenih v dobri veri na podlagi ureditve, za katero
         se je štelo, da je veljavno začela veljati, in ko se je na drugi strani zdelo, da so bili posamezniki in nacionalni organi
         vodeni k ravnanju, ki zaradi objektivne in pomembne negotovosti glede obsega določb Skupnosti ni bilo v skladu z ureditvijo
         prava Skupnosti, in h kateri so morebiti prispevala tudi ravnanja drugih držav članic ali Komisije Evropskih skupnosti (glej
         prej navedeno sodbo v zadevi Roders in ostali, točka 43).

      54     V obravnavanem primeru belgijska vlada v podporo predlogu za časovno omejitev učinkov te sodbe ni navedla ničesar, kar bi
         izkazovalo objektivno in veliko negotovost glede obsega določb Pogodbe o državljanstvu Unije, ki so začele veljati 1. novembra
         1993, zaradi katere bi bili nacionalni organi vodeni k ravnanju, ki ni bilo v skladu s temi določbami.

      55     Zato učinkov te sodbe časovno ni treba omejiti.
       Stroški
      56     Stroški belgijske, danske, francoske, portugalske vlade in Vlade Združenega kraljestva kot tudi Sveta in Komisije, ki so podali
         stališča, se ne morejo povrniti. Ker je ta postopek za stranke v postopku o glavni stvari ena od stopenj v postopku pred nacionalnim
         sodiščem, to odloči o stroških.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE
      v odgovor na vprašanji, ki ju je zastavilo Tribunal du travail de Nivelles s sodbo z dne 7. maja 1999, razsodilo:
      Člena 6 in 8 Pogodbe ES (po spremembi člena 12 ES in 17 ES) nasprotujeta, da bi bila upravičenost do socialne dajatve, ki
            ni odvisna od višine prispevka, kot so najnujnejša sredstva za preživljanje, določena v členu 1 belgijskega zakona z dne 7.
            avgusta 1974, za državljane, ki niso državljani države članice gostiteljice, na katere ozemlju prebivajo zakonito, odvisna
            od pogoja, da se zanje uporabljajo določbe Uredbe Sveta (EGS) št. 1612/68 z dne 15. oktobra 1968 o prostem gibanju delavcev
            znotraj Skupnosti, pri čemer pa tak pogoj ni določen za državljane države članice gostiteljice.

               Rodríguez Iglesias

               Gulmann

               Wathelet

               Skouris

               Edward

               Jann

               Sevón

               Schintgen

               Macken

         Razglašena na obravnavi v Luxembourgu, 20. septembra 2001.

               Sodni tajnik

                     Predsednik

               R. Grass

                     G. C. Rodríguez Iglesias

         * Jezik postopka: francoščina.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 11. avgusta 1995. # F. G. Roders BV in drugi proti Inspecteur der Invoerrechten en Accijnzen. # Predlogi za sprejetje predhodne odločbe: Tariefcommissie - Nizozemska. # Združene zadeve C-367/93 do C-377/93.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 8. maja 2003. # T. Port GmbH & Co. KG proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Pritožba -Skupna ureditev trgov - Odškodninska tožba. # Zadeva C-122/01 P.