Sodba Sodišča z dne 19. septembra 1995. # Ledernes Hovedorganisation, za Ole Rygaard proti Dansk Arbejdsgiverforening, za Strø Mølle Akustik A/S. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Sø- og Handelsretten - Danska. # Zadeva C-48/94.


Sodba Sodišča z dne 2. decembra 1980. # Komisija Evropskih skupnosti proti Italijanski republiki. # Neizpolnitev obveznosti. # Zadeva 43/80.


Sodba Sodišča z dne 26. maja 1993. # Komisija Evropskih skupnosti proti Portugalski republiki. # Zadeva C-52/92.


Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 29. januarja 2002. # Firma Léon Van Parys NV in Pacific Fruit Company NV proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Skupna ureditev trgov - Ničnostna tožba - Dopustnost. # Zadeva T-160/98.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 12. julija 1984. # Ferriera Valsabbia SpA proti Komisiji Evropskih skupnosti. # ESPJ - Višja sila. # Zadeva 209/83.


Sodba Sodišča z dne 11. junija 1985. # Komisija Evropskih skupnosti proti Irski. # Zadeva 288/83.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 26. julija 2017.#Continental Reifen Deutschland GmbH proti Compagnie générale des établissements Michelin.#Pritožba – Znamka Evropske unije – Uredba št. 207/2009 – Člen 8(1)(b) – Figurativna znamka z besednim elementom ‚XKING‘ – Ugovor imetnika nacionalnih znamk in mednarodne registracije z besednim elementom ‚X‘ – Zavrnitev ugovora s strani odbora za pritožbe – Verjetnost zmede – Izkrivljanje dokazov.#Zadeva C-84/16 P.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 9. decembra 2010.#Repertoire Culinaire Ltd proti The Commissioners of Her Majesty's Revenue & Customs.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: First-tier Tribunal (Tax Chamber) - Združeno kraljestvo.#Direktiva 92/83/EGS - Uskladitev strukture trošarin za alkohol in alkoholne pijače - Člena 20, prva alinea, in 27(1)(e) in (f) - Vino, portovec in konjak za kuhanje.#Zadeva C-163/09.

text:
      Zadeva C-163/09
      Repertoire Culinaire Ltd
      proti
      The Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo
      First-tier Tribunal (Tax Chamber))
      „Direktiva 92/83/EGS – Uskladitev strukture trošarin za alkohol in alkoholne pijače – Člena 20, prva alinea, in 27(1)(e) in (f) – Vino, portovec in konjak za kuhanje“
      Povzetek sodbe
      1.        Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Trošarine – Direktiva 92/83 – Alkohol in alkoholne pijače – Etilni alkohol – Pojem
            – Vino za kuhanje in portovec za kuhanje – Vključitev
      (Direktiva Sveta 92/83, člen 20, prva alinea)
      2.        Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Trošarine – Direktiva 92/83 – Alkohol in alkoholne pijače – Oprostitev plačila usklajene
            trošarine – Vino za kuhanje, portovec za kuhanje in konjak za kuhanje, ki se uporabljajo v proizvodnji živil
      (Direktiva Sveta 92/83, člen 27(1)(e) in (f))
      3.        Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Trošarine – Direktiva 92/83 – Alkohol in alkoholne pijače – Oprostitev plačila usklajene
            trošarine – Vino za kuhanje, portovec za kuhanje in konjak za kuhanje, ki se uporabljajo v proizvodnji živil
      (Direktiva Sveta 92/83, člen 27(1))
      4.        Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Trošarine – Direktiva 92/83 – Alkohol in alkoholne pijače – Oprostitev plačila usklajene
            trošarine – Oprostitve iz člena 27(1) Direktive
      (Direktiva Sveta 92/83, člen 27(1))
      1.        Člen 20, prva alinea, Direktive 92/83 o uskladitvi strukture trošarin za alkohol in alkoholne pijače je treba razlagati tako,
         da se za vino za kuhanje in portovec za kuhanje uporablja opredelitev etilnega alkohola iz te določbe.

      Okoliščina, da sta vino za kuhanje in portovec za kuhanje živili iz poglavja 21 kombinirane nomenklature, priložene k Uredbi
         št. 2658/87 o tarifni in statistični nomenklaturi ter skupni carinski tarifi, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 2587/91,
         in da nista primerna za uživanje kot pijača, nima učinka na uporabo te določbe za etilni alkohol, ki ga vsebujeta.

      (Glej točke 26, 27 in 30 ter točko 1 izreka.)
      2.        Oprostitev plačila usklajene trošarine za vino za kuhanje, za portovec za kuhanje in za konjak za kuhanje, ki se uporabljajo
         za proizvodnjo živil, lahko spada pod člen 27(1)(f) Direktive 92/83 o uskladitvi strukture trošarin za alkohol in alkoholne
         pijače.

      Za te izdelke se določba člena 27(1)(e) te direktive ne bi uporabljala samo, če bi se uporabljali za proizvodnjo arom za proizvodnjo
         hrane in brezalkoholnih pijač.

      (Glej točke 33, 34 in 36 ter točko 2 izreka.)
      3.        Iz enotne uporabe določb Direktive 92/83 o uskladitvi strukture trošarin za alkohol in alkoholne pijače izhaja, da morajo
         (ne)zavezanost izdelka trošarini ali oprostitev izdelka v eni državi članici načeloma priznati tudi druge države članice.
         Nasprotna razlaga bi ogrozila uresničitev cilja te direktive in bi lahko pomenila oviro za prosti pretok blaga.

      Tako mora ob predpostavki, da so izdelki, kot so vino za kuhanje, portovec za kuhanje in konjak za kuhanje, ki niso zavezani
         plačilu trošarine ali so na podlagi Direktive 92/83 plačila trošarine oproščeni in so sproščeni za porabo v državi članici,
         v kateri so bili proizvedeni, namenjeni trženju v drugi državi članici, ta te izdelke na svojem območju obravnavati enako,
         razen če obstajajo objektivni in preverljivi dokazi za to, da je prva država članica napačno uporabila določbe te direktive
         ali da je v skladu z njenim členom 27(1) upravičeno sprejeti ukrepe proti davčnemu izmikanju, izogibanju ali zlorabi, do katerih
         lahko pride na področju oprostitev, ali ukrepe za zagotovitev pravilne in enostavne uporabe teh oprostitev.

      (Glej točke 41, 42 in 45 ter točko 3 izreka.)
      4.        Člen 27(1)(f) Direktive 92/83 o uskladitvi strukture trošarin za alkohol in alkoholne pijače je treba razlagati tako, da pri
         odobritvi oprostitve iz tega člena ni mogoče upoštevati v nacionalni ureditvi določenih pogojev glede omejitve kroga oseb,
         ki lahko zahtevajo povračilo, glede omejitve roka za vložitev tega zahtevka na štiri mesece in glede določitve minimalnega
         zneska za povračilo, razen če je iz objektivnih in preverljivih dokazov razvidno, da je njihova uporaba nujna zaradi zagotovitve
         pravilne in enostavne uporabe takih oprostitev in za preprečevanje davčnega izmikanja, izogibanja ali zlorabe. Predložitveno
         sodišče mora preveriti, ali to drži glede pogojev, določenih v tej ureditvi.

      Po eni strani je namreč oprostitev izdelkov iz člena 27(1) te direktive načelo in njena zavrnitev izjema, po drugi strani
         pa možnost, ki jo daje ta določba državam članicam, da določijo pogoje za zagotovitev pravilne in enostavne uporabe takih
         oprostitev in za preprečevanje davčnega izmikanja, izogibanja ali zlorabe, ne more omajati brezpogojnosti obveznosti oprostitve
         iz te določbe.

      (Glej točki 51 in 56 ter točko 4 izreka.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 9. decembra 2010(*)

      „Direktiva 92/83/EGS – Uskladitev strukture trošarin za alkohol in alkoholne pijače – Člena 20, prva alinea, in 27(1)(e) in (f) – Vino, portovec in konjak za kuhanje“
      V zadevi C‑163/09,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo First-tier Tribunal (Tax
         Chamber) (Združeno kraljestvo) z odločbo z dne 24. aprila 2009, ki je prispela na Sodišče 8. maja 2009, v postopku

      Repertoire Culinaire Ltd
      proti
      The Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi K. Lenaerts, predsednik senata, D. Šváby, sodnik, R. Silva de Lapuerta (poročevalka), sodnica, E. Juhász in J. Malenovský,
         sodnika,

      generalna pravobranilka: J. Kokott,
      sodni tajnik: N. Nanchev, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 10. junija 2010,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Repertoire Culinaire Ltd P. Dewast, odvetnik, in H. Mercer, barrister,
      –        za francosko vlado B. Cabouat, zastopnik,
      –        za poljsko vlado M. Dowgielewicz, zastopnik,
      –        za portugalsko vlado L. Inez Fernandes, zastopnik,
      –        za Evropsko komisijo R. Lyal in A. Sauka, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 15. julija 2010,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 20, prva alinea, in 27(1)(e) in (f) Direktive Sveta 92/83/EGS
         z dne 19. oktobra 1992 o uskladitvi strukture trošarin za alkohol in alkoholne pijače (UL L 316, str. 21).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Repertoire Culinaire Ltd (v nadaljevanju: Repertoire Culinaire) in Commissioners
         for Her Majesty’s Revenue and Customs (v nadaljevanju: Commissioners) v zvezi z davčno ureditvijo alkohola, ki ga vsebujejo
         vino, portovec in konjak za kuhanje.

       Pravni okvir
       Ureditev Unije
      3        V tretji, četrti, osemnajsti, devetnajsti, dvajseti, dvaindvajseti in triindvajseti uvodni izjavi Direktive 92/83 je navedeno:

      „ker je zaradi pravilnega delovanja notranjega trga treba določiti skupne opredelitve za vse zadevne izdelke;
      ker je takšne opredelitve koristno opreti na tiste iz kombinirane nomenklature, veljavne na dan sprejetja te direktive;
      […]
      ker je državam članicam treba dovoliti, vračilo trošarine od alkoholnih pijač, ki so postale neprimerne za porabo;
      ker je treba na ravni Skupnosti določiti oprostitve, ki se uporabljajo za blago, ki se prevaža med državami članicami;
      ker se državam članicam lahko omogoči, da uporabijo oprostitve, vezane na končno porabo na njihovem ozemlju;
      […]
      ker države članice ne smejo ostati brez sredstev za boj proti davčnemu izmikanju, izogibanju ali zlorabi, do katerih lahko
         pride na področju oprostitev;

      ker je državam članicam treba dovoliti, da v tej direktivi zahtevane oprostitve uveljavijo na način povračila.“
      4        Člen 19(1) te direktive določa:

      „Države članice etilni alkohol obdavčijo s trošarino v skladu s to direktivo.“
      5        Člen 20 te direktive določa:

      „Za namen te direktive izraz ‚etilni alkohol‘ vključuje:
      –        vse izdelke iz tarifnih oznak KN 2207 in 2208 z vsebnostjo alkohola, ki presega 1,2 % vol., ne glede na to, če so sestavni
         del izdelka, ki se uvršča v drugo poglavje KN,

      […]“
      6        Člen 27(1)(e) in (f) te direktive določa:

      „1.      Države članice oprostijo plačila usklajene trošarine izdelke iz te direktive pod pogoji, ki jih določijo za zagotovitev pravilne
         in enostavne uporabe takih oprostitev in za preprečevanje davčnega izmikanja, izogibanja ali zlorabe:

      […]
      (e)      kadar se uporabijo za proizvodnjo arom, namenjenih za pripravo prehrambenih izdelkov in brezalkoholnih pijač z vsebnostjo
         alkohola, ki ne presega 1,2 % vol.;

      (f)      kadar se uporabijo neposredno ali kot sestavina polizdelkov za proizvodnjo živil, kot polnilo ali drugače, pod pogojem, da
         vsebnost alkohola pri čokoladi v nobenem primeru ne presega 8,5 litrov čistega alkohola na 100 kg izdelka in pri drugih izdelkih
         5 litrov čistega alkohola na 100 kg izdelka.“

      7        Člen 27(6) Direktive 92/83 določa:

      „Države članice lahko uveljavijo zgoraj omenjene oprostitve na način vračila že plačane trošarine.“
       Nacionalna ureditev
      8        Oddelek 4 zakona o javnih financah iz 1995 (Finance Act 1995) določa mehanizem za povračilo trošarine na obdavčeno alkoholno
         pijačo, ki je bila uporabljena v proizvodnji ali izdelavi živil, katerih vsebnost alkohola ni večja od 5 litrov alkohola na
         100 kg živila.

      9        Povračilo se opravi na podlagi zahtevka, ki ga lahko vložijo določene kategorije oseb, in se ne ugodi zahtevkom za povračilo
         zneskov, manjših od 250 GBP.

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      10      Repertoire Culinaire opravlja dejavnost trgovine na debelo v živilskem sektorju.

      11      Uradniki Commissioners so 10. julija 2002 na območju carinskega nadzora Coquelles (Francija) opravili nadzor priklopnika z
         vlečno enoto.

      12      Za tovor je voznik predložil dokument, ki je izkazoval enajst palet vina za kuhanje, kot prejemnik pa je bil navedena družba
         Repertoire Culinaire.

      13      Po ugotovitvah uradnika, ki je opravil pregled tovora, je ta vseboval 2800 litrov belega vina z vsebnostjo alkohola 11 % vol.,
         2800 litrov rdečega vina z vsebnostjo alkohola 11 % vol., 160 litrov portovca z vsebnostjo alkohola 19 % vol. in 80 litrov
         konjaka z vsebnostjo alkohola 40 % vol.

      14      Blago je bilo zadržano, ker ni bilo dokazov, da je pristojni organ Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna Irska
         obračunal trošarino.

      15      Poizvedbe National Discreditation Team (nacionalna ekipa za odkrivanje dokazov) so v zadržanih alkoholnih pijačah pokazale
         prisotnost „sestavin“.

      16      Na podlagi poizvedb je bilo blago 16. julija 2002 zaseženo kot opuščena dobrina.

      17      Družba Repertoire Culinaire je 2. avgusta 2002, ko je bila z dopisom z istega dne obveščena o zasegu, zahtevala vrnitev tega
         blaga.

      18      Z dopisom z dne 28. avgusta 2002 je Commissioners ta zahtevek zavrnil.

      19      Družba Repertoire Culinaire je zoper to odločbo o zavrnitvi vložila upravno pritožbo.

      20      Commissioners je 17. oktobra 2002 družbi Repertoire Culinaire pisno sporočil, da je odločitev formalno preizkusil in potrdil
         prvotno odločbo, da se zavrne vrnitev zadevnega blaga, ker je to zavezano plačilu trošarine Združenega kraljestva.

      21      Družba Repertoire Culinaire je 4. novembra 2002 zoper odločbo z dne 17. oktobra 2002 pri predložitvenem sodišču vložila tožbo.

      22      V teh okoliščinah je First-tier Tribunal (Tax Chamber) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta
         vprašanja:

      „1.      Ali je za vino za kuhanje in konjak za kuhanje na podlagi Direktive 92/83/EGS treba plačati trošarino v državi članici uvoza,
         ker sodita v opredelitev ‚etilnega alkohola‘ iz člena 20, prva alinea, te direktive?

      2.      Ali je v skladu z obveznostjo države članice, da uveljavi oprostitev iz člena 27(1)(f) Direktive 92/83 v povezavi s členom
         27(6) in/ali s členom 28 ES, in/ali z neposrednim učinkom teh obveznosti in/ali z načeloma enakega obravnavanja ter sorazmernosti,
         da se izjema za vino za kuhanje, portovec za kuhanje in konjak za kuhanje omeji na primere, v katerih so bile alkoholne pijače
         uporabljene kot sestavine, in da lahko zahtevajo oprostitev samo osebe, ki so alkoholne pijače uporabljale kot sestavino proizvodov,
         in/ali tiste osebe, ki opravljajo dejavnost trgovine na debelo teh proizvodov in/ali so proizvajale ali izdelovale take proizvode
         za namene te dejavnosti, in pod nadaljnjima pogojema, da je treba zahtevke vložiti v skupnem obdobju štirih mesecev od plačila
         trošarine in da znesek povračila ne sme biti manjši od 250 GBP?

      3.      Ali je treba vino za kuhanje in portovec za kuhanje, če je za njiju na podlagi člena 20, prva alinea, Direktive 92/83 treba
         plačati trošarino, in/ali konjak za kuhanje, ki so predmet te tožbe, na podlagi člena 27(1)(f), podredno člena 27(1)(e) Direktive
         92/83, v fazi proizvodnje šteti za oproščene plačila trošarine?

      4.      Glede na člena 10 ES in 28 ES, kakšen učinek na obveznosti držav članic na podlagi členov 20 in 27(1)(f), podredno člena 27(1)(e)
         Direktive 92/83, ima lahko dejstvo, da je država članica proizvajalka na podlagi Direktive [Sveta 92/12/EGS z dne 25. februarja
         1992 o splošnem režimu za trošarinske proizvode in o skladiščenju, gibanju in nadzoru takih proizvodov (UL L 76, str. 1)]
         vino za kuhanje, portovec za kuhanje in konjak za kuhanje iz sistema gibanja trošarinskih proizvodov sprostila v prosti pretok
         znotraj Evropske unije?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      23      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 20, prva alinea, Direktive 92/83 razlagati tako,
         da se opredelitev „etilnega alkohola“ iz te določbe uporablja za vino za kuhanje in portovec za kuhanje.

      24      Treba je omeniti, da vino za kuhanje in portovec za kuhanje, ki spadata v poglavje 21 kombinirane nomenklature, priložene
         k Uredbi Sveta (EGS) št. 2658/87 z dne 23. julija 1987 o tarifni in statistični nomenklaturi ter skupni carinski tarifi (UL
         L 256, str. 1) v različici, ki izhaja iz Uredbe Komisije (EGS) št. 2587/91 z dne 26. julija 1991 (UL L 259, str. 1), kot živili
         vsebujeta etilni alkohol iz tarifne številke 2208 te nomenklature, tako da ta alkohol, če njegova vsebnost presega 1,2 % vol.,
         spada na področje uporabe člena 20, prva alinea, Direktive 92/83 (glej sodbo z dne 12. junija 2008 v zadevi Gourmet Classic,
         C‑458/06, ZOdl., str. I‑4207, točki 35 in 36).

      25      Nedvomno imata vino za kuhanje in portovec za kuhanje v sporu o glavni stvari vsebnost alkohola nad 1,2 % vol. in sta pripravljena
         iz vina in portovca, alkoholnih pijač, glede katerih je treba plačati usklajeno trošarino v skladu s to direktivo.

      26      Poleg tega je treba opozoriti, da ker se člen 20, prva alinea, uporabi tudi, če so izdelki iz te določbe del izdelka, ki spada
         v drugo poglavje kombinirane nomenklature, priložene k Uredbi št. 2658/87, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 2587/91,
         okoliščina, da sta vino za kuhanje in portovec za kuhanje živili iz poglavja 21 te nomenklature, nima učinka na uporabo te
         določbe za etilni alkohol, ki ga vsebujeta (glej zgoraj navedeno sodbo Gourmet Classic, točke od 36 do 38).

      27      Enako velja za okoliščino, da vino za kuhanje in portovec za kuhanje nista primerna za uživanje kot pijača.

      28      Iz člena 27(1) Direktive 92/83 v povezavi z osemnajsto in dvajseto uvodno izjavo te direktive je namreč razvidno, da take
         okoliščine vplivajo le na oprostitev plačila usklajene trošarine izdelkov.

      29      Poleg tega je iz naslova Direktive 92/83 razvidno, da je njen namen uskladiti strukture trošarin za alkoholne pijače in alkohol
         na splošno.

      30      V teh okoliščinah je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 20, prva alinea, Direktive 92/83 razlagati tako,
         da se za vino za kuhanje in portovec za kuhanje uporablja opredelitev „etilni alkohol“ iz te določbe.

       Tretje vprašanje
      31      Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali so vino za kuhanje, portovec za kuhanje in konjak za kuhanje
         v sporu o glavni stvari ob predpostavki, da je glede njih treba plačati usklajeno trošarino na podlagi Direktive 92/83, kot
         izdelki, ki se uporabljajo bodisi za proizvodnjo arom v smislu člena 27(1)(e) te direktive bodisi za proizvodnjo živil v smislu
         člena 27(1)(f), oproščeni plačila te trošarine.

      32      Čeprav ni mogoče izključiti, da se lahko vino za kuhanje, portovec za kuhanje in konjak za kuhanje v smislu člena 27(1)(e)
         Direktive 92/83 uporabljajo za proizvodnjo arom za proizvodnjo živil in brezalkoholnih pijač, izdelki v zadevi v glavni stvari
         niso namenjeni taki uporabi.

      33      Kot je razvidno iz predložitvene odločbe, vino za kuhanje, portovec za kuhanje in konjak za kuhanje v zadevi v glavni stvari
         niso namenjeni proizvodnji arom, ampak so kot sestavine živil namenjene proizvodnji hrane.

      34      Ker se ne uporabljajo za proizvodnjo arom za proizvodnjo hrane in brezalkoholnih pijač, je treba morebitno oprostitev izdelkov
         v sporu o glavni stvari presojati po členu 27(1)(f) Direktive 92/83.

      35      V tem smislu je namreč treba opozoriti, da je glede morebitne oprostitve plačila usklajene trošarine za vino za kuhanje Sodišče
         že razsodilo, da je treba načeloma upoštevati člen 27(1)(f) Direktive 92/83 (zgoraj navedena sodba Gourmet Classic, točka 39).

      36      V teh okoliščinah je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da lahko v okoliščinah, kot so te v sporu o glavni stvari, oprostitev
         plačila usklajene trošarine za vino za kuhanje, za portovec za kuhanje in za konjak za kuhanje spada pod člen 27(1)(f) Direktive
         92/83.

       Četrto vprašanje
      37      S četrtim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali okoliščina, da izdelki, kot so vino za kuhanje, portovec
         za kuhanje in konjak za kuhanje v sporu o glavni stvari, niso zavezani plačilu trošarine ali da so na podlagi Direktive 92/83
         oproščeni in sproščeni za porabo v državi članici, v kateri so bili proizvedeni, vpliva na morebitno uporabo določb te direktive
         za te izdelke v drugi državi članici, če so tam namenjeni trženju.

      38      V tem smislu je treba ugotoviti, da na podlagi prve in četrte uvodne izjave Direktive 92/12 vzpostavitev in delovanje notranjega
         trga zahtevata tako prosti pretok blaga, tudi trošarinskega, kakor enakost obveznosti plačila trošarine v vseh državah članicah.

      39      Poleg tega je treba opozoriti, da je v skladu s tretjo uvodno izjavo Direktive 92/83 zaradi pravilnega delovanja notranjega
         trga treba določiti skupne opredelitve za vse zadevne izdelke, v skladu z devetnajsto uvodno izjavo te direktive pa je treba
         na ravni Skupnosti določiti oprostitve, ki se uporabljajo za blago, ki se prevaža med državami članicami.

      40      Zato je za pravilno delovanje notranjega trga in za zagotovitev prostega pretoka blaga nujno, da sta določitev trošarinskih
         izdelkov in uporaba oprostitev znotraj Unije enotni, če ni s posebnimi določbami določeno drugače.

      41      Iz enotne uporabe določb Direktive 92/83 izhaja, da morajo (ne)zavezanost izdelka trošarini ali oprostitev izdelka v eni državi
         članici načeloma priznati tudi druge države članice.

      42      Nasprotna razlaga bi ogrozila uresničitev cilja te direktive in bi lahko pomenila oviro za prosti pretok blaga.

      43      Vendar v tem smislu nobene države članice ne sme zavezovati napačna uporaba določb Direktive 92/83 druge države članice, niti
         ne sme ostati brez možnosti, priznane z dvaindvajseto uvodno izjavo in členom 27 te direktive, za ukrepanje proti davčnemu
         izmikanju, izogibanju ali zlorabi, ki bi se lahko zgodili na področju oprostitev, ravno tako pa mora imeti možnost sprejeti
         ukrepe za zagotovitev pravilne in enostavne uporabe teh oprostitev.

      44      Ugotovitev napačne uporabe in sprejetje takšnih ukrepov morata temeljiti na objektivnih in preverljivih dokazih (glej v tem
         smislu sodbo z dne 7. decembra 2000 v zadevi Italija proti Komisiji, C-482/98, Recueil, str. I -10861, točki 51 in 52).

      45      V teh okoliščinah je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da mora ob predpostavki, da so izdelki, kot so vino za kuhanje,
         portovec za kuhanje in konjak za kuhanje v sporu o glavni stvari, ki niso zavezani plačilu trošarine ali so na podlagi Direktive
         92/83 plačila trošarine oproščeni in so sproščeni za porabo v državi članici, v kateri so bili proizvedeni, namenjeni trženju
         v drugi državi članici, ta te izdelke na svojem območju obravnavati enako, razen če obstajajo objektivni in preverljivi dokazi
         za to, da je prva država članica napačno uporabila določbe te direktive ali da je v skladu z njenim členom 27(1) upravičeno
         sprejeti ukrepe proti davčnemu izmikanju, izogibanju ali zlorabi, ki bi se lahko zgodili na področju oprostitev, ali ukrepe
         za zagotovitev pravilne in enostavne uporabe teh oprostitev.

       Drugo vprašanje
      46      Z drugim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba glede izdelkov, kot so vino za kuhanje, portovec
         za kuhanje in konjak za kuhanje v sporu o glavni stvari, člen 27(1)(f) Direktive 92/83 razlagati tako, da oprostitev na podlagi
         te določbe lahko zahtevajo samo osebe, ki so te izdelke uporabile kot sestavine za proizvodnjo živil in/ali tiste osebe, ki
         opravljajo dejavnost trgovine na debelo teh proizvodov in/ali so proizvajale ali izdelovale take proizvode za namene te dejavnosti,
         in pod nadaljnjima pogojema, da je treba zahtevke vložiti v skupnem obdobju štirih mesecev od plačila trošarine in da znesek
         povračila ne sme biti manjši od 250 GBP.

      47      Glede tega je treba takoj ugotoviti, da lahko v skladu s členom 27(6) Direktive 92/83 v povezavi z osemnajsto in triindvajseto
         uvodno izjavo države članice uveljavijo oprostitve iz te direktive na način vračila že plačane trošarine.

      48      Poleg tega je cilj, ki mu sledijo oprostitve, določene v Direktivi 92/83, zlasti nevtralizirati vpliv trošarin za alkohol
         kot vmesni proizvod, ki ga vsebujejo drugi trgovski ali industrijski izdelki (glej zgoraj navedeno sodbo Italija proti Komisiji,
         točka 4, in sodbo z dne 19. aprila 2007 v zadevi Profisa, C‑63/06, ZOdl., str. I‑3239, točka 17).

      49      Člen 27(1)(f) Direktive 92/83 v povezavi z njeno dvajseto uvodno izjavo določa, da države članice uporabijo oprostitve, določene
         v tej direktivi, glede na končno porabo zadevnih izdelkov.

      50      Poleg tega člen 27(1) v povezavi z dvaindvajseto uvodno izjavo Direktive 92/83 določa, da lahko države članice določijo pogoje
         za zagotovitev pravilne in enostavne uporabe takih oprostitev in za preprečevanje davčnega izmikanja, izogibanja ali zlorabe.

      51      Glede tega je treba opozoriti tudi, kot je razsodilo Sodišče, da je, prvič, oprostitev izdelkov iz člena 27(1) Direktive 92/83
         načelo in njena zavrnitev izjema ter, drugič, da možnost, ki jo daje ta določba državam članicam, da določijo pogoje „za zagotovitev
         pravilne in enostavne uporabe takih oprostitev in za preprečevanje davčnega izmikanja, izogibanja ali zlorabe“, ne more omajati
         brezpogojnosti obveznosti oprostitve iz te določbe (glej zgoraj navedeni sodbi Italija proti Komisiji, točka 50, in Profisa,
         točka 18).

      52      Torej lahko zadevna država članica uporabi to možnost le ob navedbi objektivnih in preverljivih dokazov glede obstoja resne
         nevarnosti davčnega izmikanja, izogibanja ali zlorabe (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Italija proti Komisiji, točka
         52) in lahko v okviru priznane možnosti določi le take pogoje, ki ne presegajo tega, kar je nujno potrebno za izpolnitev zadevnega
         cilja.

      53      Tudi če države članice lahko uveljavijo oprostitve iz člena 27(1)(f) Direktive 92/83 na način vračila že plačane trošarine
         in glede na porabo zadevnih izdelkov, pa, nasprotno, te oprostitve ne morejo pogojevati, če ni na podlagi objektivnih in preverljivih
         dokazov ugotovljeno, da je to potrebno zaradi zagotovitve pravilne in enostavne uporabe takih oprostitev in za preprečevanje
         davčnega izmikanja, izogibanja ali zlorabe.

      54      Iz dokazov, predloženih v obravnavo Sodišču, je razvidno, da v nacionalni ureditvi določeni pogoji glede omejitve kroga upravičenih
         oseb, ki lahko zahtevajo povračilo, glede omejitve roka za vložitev tega zahtevka na štiri mesece in glede določitve minimalnega
         zneska za povračilo, v sporu o glavni stvari niso nujni niti za zagotovitev pravilne in enostavne uporabe takih oprostitev,
         določeno v členu 27(1)(f) Direktive 92/83, niti za preprečitev davčnega izmikanja, izogibanja ali zlorabe.

      55      Vendar pa mora predložitveno sodišče, ki odloča v sporu o glavni stvari in ki mora prevzeti odgovornost za sodno odločbo,
         ki jo je treba sprejeti, na podlagi objektivnih in preverljivih dokazov, s katerimi razpolaga, preveriti, ali to drži.

      56      V teh okoliščinah je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 27(1)(f) Direktive 92/83 razlagati tako, da pri
         odobritvi oprostitve na podlagi tega člena ni mogoče upoštevati v nacionalni ureditvi določenih pogojev glede omejitve kroga
         oseb, ki lahko zahtevajo povračilo, glede omejitve roka za vložitev tega zahtevka na štiri mesece in glede določitve minimalnega
         zneska za povračilo, razen če je iz objektivnih in preverljivih dokazov razvidno, da je njihova uporaba nujna zaradi zagotovitve
         pravilne in enostavne uporabe takih oprostitev in za preprečevanje davčnega izmikanja, izogibanja ali zlorabe. Predložitveno
         sodišče mora preveriti, ali to drži glede pogojev, določenih v tej ureditvi.

       Stroški
      57      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      1.      Člen 20, prva alinea, Direktive 92/83 z dne 19. oktobra 1992 o uskladitvi strukture trošarin za alkohol in alkoholne pijače
            je treba razlagati tako, da se za vino za kuhanje in portovec za kuhanje uporablja opredelitev „etilni alkohol“ iz te določbe.
      2.      V okoliščinah, kot so te v sporu o glavni stvari, lahko oprostitev plačila usklajene trošarine za vino za kuhanje, za portovec
            za kuhanje in za konjak za kuhanje spada pod člen 27(1)(f) Direktive 92/83.
      3.      Ob predpostavki, da so izdelki, kot so vino za kuhanje, portovec za kuhanje in konjak za kuhanje v sporu o glavni stvari,
            ki niso zavezani plačilu trošarine ali so na podlagi Direktive 92/83 plačila trošarine oproščeni in so sproščeni za porabo
            v državi članici, v kateri so bili proizvedeni, namenjeni trženju v drugi državi članici, mora ta te izdelke na svojem območju
            obravnavati enako, razen če obstajajo objektivni in preverljivi dokazi za to, da je prva država članica napačno uporabila
            določbe te direktive ali da je v skladu z njenim členom 27(1) upravičeno sprejeti ukrepe proti davčnemu izmikanju, izogibanju
            ali zlorabi, do katerih lahko pride na področju oprostitev, ali ukrepe za zagotovitev pravilne in enostavne uporabe teh oprostitev.
      4.      Člen 27(1)(f) Direktive 92/83 je treba razlagati tako, da pri odobritvi oprostitve iz tega člena ni mogoče upoštevati v nacionalni
            ureditvi določenih pogojev glede omejitve kroga oseb, ki lahko zahtevajo povračilo, glede omejitve roka za vložitev tega zahtevka
            na štiri mesece in glede določitve minimalnega zneska za povračilo, razen če je iz objektivnih in preverljivih dokazov razvidno,
            da je njihova uporaba nujna zaradi zagotovitve pravilne in enostavne uporabe takih oprostitev in za preprečevanje davčnega
            izmikanja, izogibanja ali zlorabe. Predložitveno sodišče mora preveriti, ali to drži glede pogojev, določenih v tej ureditvi.
      Podpisi
      * Jezik postopka: angleščina.


title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 27. septembra 2012.#Cimade in Groupe d'information et de soutien des immigrés (GISTI) proti Ministre de l'Intérieur, de l'Outre‑mer, des Collectivités territoriales et de l'Immigration.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Conseil d'État (Francija).#Prošnje za azil – Direktiva 2003/9/ES – Minimalni pogoji za sprejem prosilcev za azil v državah članicah – Uredba (ES) št. 343/2003 – Obveznost zagotoviti prosilcem za azil pravico do minimalnih pogojev za sprejem med trajanjem postopka sprejema ali ponovnega sprejema s strani odgovorne države članice – Določitev države članice, ki nosi finančno breme zagotavljanja minimalnih pogojev.#Zadeva C‑179/11.

text:
         SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 27. septembra 2012 (
            *1
         )
      „Prošnje za azil — Direktiva 2003/9/ES — Minimalni pogoji za sprejem prosilcev za azil v državah članicah — Uredba (ES) št. 343/2003 — Obveznost zagotoviti prosilcem za azil pravico do minimalnih pogojev za sprejem med trajanjem postopka sprejema ali ponovnega sprejema s strani odgovorne države članice — Določitev države članice, ki nosi finančno breme zagotavljanja minimalnih pogojev“
      V zadevi C-179/11,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Conseil d’État (Francija) z odločbo z dne 7. aprila 2011, ki je prispela na Sodišče 18. aprila 2011, v postopku

         Cimade,

         Groupe d’information et de soutien des immigrés (GISTI)

      proti

         Ministre de l’Intérieur, de l’Outre-mer, des Collectivités territoriales et de l’Immigration,

      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi J.-C. Bonichot, predsednik senata, A. Prechal, sodnica, K. Schiemann, L. Bay Larsen (poročevalec) in E. Jarašiūnas, sodniki,
      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 8. marca 2012,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Cimade P. Peugeot, predsednik tega združenja, in P. Spinosi, odvetnik,

               —

               za Groupe d’information in de soutien des immigrés (GISTI) P. Peugeot in C. Pouly, odvetnik,

               —

               za francosko vlado G. de Bergues, J.-S. Pilczer in B. Beaupère-Manokha, zastopniki,

               —

               za češko vlado M. Smolek in J. Vláčil, zastopnika,

               —

               za grško vlado M. Michelogiannaki in L. Kotroni, zastopnici,

               —

               za italijansko vlado G. Palmieri, zastopnica, skupaj s C. Gerardisom, avvocato dello Stato,

               —

               za poljsko vlado M. Szpunar, zastopnik,

               —

               za švicarsko vlado J. de Watteville, zastopnik,

               —

               za Evropsko komisijo M. Condou-Durande, zastopnica,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 15. maja 2012
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Direktive Sveta 2003/9/ES z dne 27. januarja 2003 o minimalnih standardih za sprejem prosilcev za azil v državah članicah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 101) in predvsem njenega področja uporabe.

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med združenjema Cimade in Groupe d’information et de soutien des immigrés (v nadaljevanju: GISTI) na eni strani in Ministre de l’Intérieur, de l’Outre-mer, des Collectivités territoriales et de l’Immigration (ministrstvo za notranje zadeve, čezmorska ozemlja, lokalno samoupravo in priseljevanje) na drugi strani zaradi zakonitosti medresorske okrožnice z dne 3. novembra 2009 o pomoči v obdobju čakanja (v nadaljevanju: okrožnica z dne 3. novembra 2009).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva 2003/9

               3

               V uvodnih izjavah 5, 7 in 8 Direktive 2003/9 je navedeno:

                        „(5)

                        Ta direktiva spoštuje temeljne pravice in načela, ki jih zlasti priznava Listina o temeljnih pravicah Evropske unije [(v nadaljevanju: Listina)]. Zlasti si ta direktiva prizadeva zagotoviti celovito spoštovanje človeškega dostojanstva in spodbujati uporabo členov 1 in 18 navedene [Listine].

                  […]

                        (7)

                        Treba je določiti minimalne standarde za sprejem prosilcev za azil, ki normalno zadoščajo, da se jim zagotovi dostojen življenjski standard in primerljivi življenjski pogoji v vseh državah članicah.

                        (8)

                        Uskladitev pogojev za sprejem prosilcev za azil naj bi pomagalo omejiti sekundarno gibanje prosilcev za azil, na katero v[p]livajo različni pogoji za njihov sprejem.“

               4

               Člen 1 navedene direktive določa, da je „namen te direktive […] določiti minimalne standarde za sprejem prosilcev za azil v državah članicah“.

               5

               Člen 2 te direktive, naslovljen „Opredelitve“, določa:
               „V tej direktivi:
               […]

                        (b)

                        ‚prošnja za azil’ pomeni vlogo državljana tretje države ali osebe brez državljanstva, ki se jo lahko razume kot prošnjo za mednarodno zaščito države članice po Ženevski konvenciji [z dne 28. julija 1951 o statusu beguncev (v nadaljevanju: Ženevska konvencija)]. Za katero koli vlogo za mednarodno zaščito se predpostavlja, da je prošnja za azil, razen če državljan tretje države ali oseba brez državljanstva izrecno ne zahteva drugo vrsto zaščite, za katero je mogoče zaprositi ločeno;

                        (c)

                        ‚prosilec‘ ali ‚prosilec za azil’ pomeni državljana tretje države ali osebo brez državljanstva, ki je vložil prošnjo za azil, o kateri še ni bilo dokončno odločeno;

                  […]

                        (i)

                        ‚pogoji za sprejem‘ pomenijo celovit sklop ukrepov, ki jih države članice zagotavljajo prosilcem za azil skladno s to direktivo;

                        (j)

                        ‚materialni pogoji za sprejem‘ pomenijo pogoje za sprejem, ki vključujejo nastanitev, hrano in obleko, zagotovljeno v naravi ali kot finančna pomoč ali kot kuponi, ter dodatek za dnevne izdatke;

                  […]“

               6

               Člen 3 Direktive 2003/9, naslovljen „Področje uporabe“, v odstavku 1 določa:
               „Ta direktiva se uporablja za vse državljane tretjih držav in osebe brez državljanstva, ki vložijo prošnjo za azil na meji ali na ozemlju države članice, dokler jim je kot prosilcem za azil dovoljeno ostati na ozemlju, ter tudi za družinske člane, če so po nacionalnem pravu vključeni v to prošnjo za azil.“

               7

               Člen 13 Direktive 2003/9, naslovljen „Splošna pravila o materialnih pogojih za sprejem in zdravstvenem varstvu“, v odstavku 1 določa:
               „Države članice zagotovijo, da so prosilcem ob vložitvi prošnje za azil na voljo materialni pogoji za sprejem.“

               8

               Člen 16 te direktive, naslovljen „Omejitev ali ukinitev pogojev za sprejem“, določa:
               „1.   Države članice lahko omejijo ali ukinejo pogoje za sprejem v naslednjih primerih:

                        (a)

                        če prosilec za azil:

                                 —

                                 zapusti kraj bivanja, ki ga določi pristojni organ, ne da bi ga o tem obvestil ali, če se zahteva, brez dovoljenja, ali

                                 —

                                 ne izpolnjuje obveznosti javljanja ali zahteve glede obveščanja ali udeležbe pri osebnih razgovorih v zvezi z azilnim postopkom v razumnem obdobju, ki ga določa nacionalno pravo, ali

                                 —

                                 je že vložil prošnjo v isti državi članici.

                  Če se prosilec izsledi ali se prostovoljno javi pristojnemu organu, se na podlagi razlogov za izginotje sprejme ustrezno utemeljeno odločitev o ponovni uvedbi pravice do nekaterih ali vseh pogojev za sprejem;

                        (b)

                        če je prosilec prikril finančna sredstva in je zato imel neupravičeno korist od materialnih pogojev za sprejem.

                  […]
               2.   Države članice lahko odrečejo pogoje, če prosilec za azil ni uspel dokazati, da je zaprosil za azil takoj, ko je bilo to praktično izvedljivo po prihodu v navedeno državo članico.
               […]
               5.   Države članice zagotovijo, da materialni pogoji za sprejem niso ukinjeni ali omejeni, dokler ni sprejeta negativna odločitev.“

         Uredba (ES) št. 343/2003

               9

               Člen 1 Uredbe Sveta (ES) št. 343/2003 z dne 18. februarja 2003 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za azil, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 109) določa:
               „Ta uredba določa merila in mehanizme za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za azil, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države.“

               10

               V členu 2 te uredbe so opredeljeni pojmi „prošnja za azil“ in „prosilec“ ali „prosilec za azil“, katerih vsebina je v bistvu enaka vsebini istih pojmov iz Direktive 2003/9. Poleg tega so v členu 2 opredeljeni naslednji izrazi:

                        „(e)

                        ‚obravnavanje prošnje za azil’ pomeni kakršno koli obravnavo prošnje za azil ali odločitev ali sklep v zvezi s tako prošnjo s strani pristojnega organa v skladu z nacionalno zakonodajo, razen postopkov za določanje odgovorne države članice v skladu s to uredbo;

                  […]

                        (j)

                        ‚dokument[…] za prebivanje‘ pomeni kakršno koli dovoljenje, ki ga izdajo organi države članice, ki državljanu tretje države dovoljuje bivanje na njenem ozemlju, vključno s tistimi, ki utemeljujejo dovoljenje, da ostanejo na ozemlju v okviru ukrepov začasne zaščite ali dokler ne prenehajo okoliščine, ki preprečujejo izvedbo odstranitvenega naloga, z izjemo vizumov in dovoljenj za prebivanje, izdanih v obdobju, potrebnem za določitev odgovorne države članice po tej uredbi ali med obravnavanjem prošnje za azil ali prošnje za dovoljenje za prebivanje;

                  […]“

               11

               Člen 3 Uredbe št. 343/2003 iz poglavja II, naslovljenega „Splošna načela“, v odstavku 1 določa:
               „Države članice obravnavajo prošnjo katerega koli državljana tretje države, ki na meji ali ozemlju katere koli od članic zaprosi za azil. Prošnjo obravnava ena sama država članica, in sicer tista, ki je za to odgovorna glede na merila iz poglavja III.“

               12

               Člen 4 navedene uredbe, prav tako iz poglavja II, določa:
               „1.   Postopek določanja države članice, odgovorne v smislu te uredbe, se začne takoj, ko je v državi članici vložena prošnja za azil.
               2.   Prošnja se šteje za vloženo, ko obrazec, ki ga predloži prosilec za azil, ali poročilo, ki ga pripravi pristojni organ, prispe do pristojnega organa države članice. Če prošnja ni pisna, mora biti čas med izjavo o nameri in pripravo poročila čim krajši.
               […]
               4.   Če prošnjo za azil pri pristojnemu organu države članice vloži prosilec, ki je na ozemlju druge države članice, odgovorno državo članico določi država članica, na ozemlju katere je prosilec. To zadnjo brez odlašanja obvesti država članica, ki je prejela prošnjo, in se nato za namene te uredbe šteje za državo članico, v kateri je bila vložena prošnja za azil.
               Prosilec je pisno obveščen o tem prenosu in o datumu, ko je bil opravljen.
               5.   Prosilca za azil, ki je prisoten v drugi državi članici in tam vloži prošnjo za azil po umiku svoje prošnje med postopkom določanja odgovorne države članice, država članica, v kateri je bila vložena prošnja za azil, ponovno sprejme pod pogoji iz člena 20, z namenom dokončanja postopka določitve države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za azil.
               Ta obveznost preneha, če je prosilec za azil medtem zapustil ozemlja držav članic za obdobje najmanj treh mesecev ali je od države članice dobil dokument za prebivanje.“

               13

               V poglavju V Uredbe št. 343/2003 so določena podrobna pravila v zvezi s sprejemom in ponovnim sprejemom prosilca za azil. Člen 16 te uredbe določa:
               „1.   Države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za azil po tej uredbi, so obvezane:

                        (a)

                        pod pogoji iz členov 17 do 19 sprejeti prosilca za azil, ki je vložil prošnjo za azil v drugi državi članici;

                        (b)

                        dokončati obravnavanje prošnje za azil;

                        (c)

                        pod pogoji iz člena 20 ponovno sprejeti prosilca, katerega prošnja je obravnavana in ki je na ozemlju druge države članice brez dovoljenja;

                        (d)

                        pod pogoji iz člena 20 ponovno sprejeti prosilca, ki je umaknil prošnjo, ki se obravnava, in vložil prošnjo v drugi državi članici;

                        (e)

                        pod pogoji iz člena 20 ponovno sprejeti državljana tretje države, katerega prošnjo je zavrnila in ki je na ozemlju druge države članice brez dovoljenja.

                  2.   Če država članica prosilcu izda dokument za prebivanje, se obveznosti, določene v odstavku 1, prenesejo na to državo članico.
               3.   Obveznosti iz odstavka 1 prenehajo, če je državljan tretje države zapustil ozemlje držav članic za najmanj tri mesece, razen če državljan tretje države poseduje veljavni dokument za prebivanje, ki ga je izdala odgovorna država članica.
               4.   Prav tako prenehajo obveznosti, določene v odstavku 1(d) in (e), ko država članica, odgovorna za obravnavanje prošnje, po umiku ali zavrnitvi prošnje sprejme in dejansko izvede določbe, potrebne preden gre lahko državljan tretje države v svojo izvorno državo ali v drugo državo, v katero lahko zakonito potuje.“

               14

               Člen 17 navedene uredbe določa postopke, v skladu s katerimi se druga država članica pozove, da sprejme prosilca za azil. Odstavka 1 in 2 tega člena določata:
               „1.   Če država članica, v kateri je bila vložena prošnja za azil, šteje, da je za obravnavanje prošnje odgovorna druga država članica, lahko čim hitreje oz. v vsakem primeru tri mesece od datuma, na katerega je bila prošnja vložena v smislu člena 4(2), pozove drugo državo članico, da sprejme prosilca.
               Če zahteva po sprejemu prosilca ni podana v obdobju treh mesecev, je za obravnavanje prošnje za azil odgovorna država članica, v kateri je bila prošnja vložena.
               2.   Država članica, ki podaja zahtevo, lahko prosi za nujen odgovor v primerih, če je prošnja za azil vložena po zavrnitvi dovoljenja za vstop ali nadaljnje bivanje, po prijetju zaradi nezakonitega bivanja ali po vročitvi ali izvršitvi odstranitvenega naloga in/ali če je prosilec za azil v priporu.
               V zahtevi morajo biti navedeni utemeljeni razlogi za nujen odgovor in rok, v katerem se odgovor pričakuje. Ta rok mora biti vsaj en teden.“

               15

               Člen 18 te uredbe določa:
               „1.   Država članica, na katero je zahteva naslovljena, preveri potrebno in se o zahtevi za sprejem prosilca odloči v dveh mesecih od datuma, ko je prejela zahtevo.
               […]
               6.   Če država članica, ki daje zahtevo, prosi za nujen odgovor v skladu z določbami člena 17(2), država članica, na katero je zahteva naslovljena, vloži vse napore, da bi odgovorila v zahtevanem roku.
               V izrednih primerih, ko se lahko dokaže, da je obravnavanje zahteve za sprejem prosilca posebej zapleteno, lahko država članica, na katero je zahteva naslovljena, odgovori po zahtevanem roku, vendar v vsakem primeru najkasneje v enem mesecu. V takih primerih mora država članica, na katero je zahteva naslovljena, sporočiti svojo odločitev, da preloži svoj odgovor državi članici, ki daje zahtevo, v prvotno zahtevanem roku.
               7.   Opustitev ukrepanja v dvomesečnem roku iz odstavka 1 in enomesečnem roku iz odstavka 6 je enakovredna sprejetju zahteve in posledica je obveznost sprejema osebe, vključno z določbami o ustrezni ureditvi za prihod.“

               16

               Člen 19 Uredbe št. 343/2003, ki določa roke za izvedbo predaje prosilca za azil, določa:
               „1.   Če država članica, na katero je naslovljena zahteva, privoli v sprejem prosilca, država članica, v kateri je bila prošnja za azil vložena, obvesti prosilca o svoji odločitvi, da ne bo obravnavala prošnje, in o obveznosti, da preda prosilca v odgovorno državo članico.
               2.   V odločitvi iz odstavka 1 morajo biti navedeni razlogi, na katerih temelji. Vsebovati mora podrobnosti o roku za predajo in po potrebi informacije o kraju, kamor mora prosilec priti, in datumu, ko mora tja priti, če v odgovorno državo članico potuje z lastnimi sredstvi. Ta odločitev je lahko predmet pritožbe ali pregleda. Pritožba na odločbo ali njen pregled ne zadržita izvedbe premestitve, razen če se sodišča ali pristojni organi odločijo tako za vsak primer posebej, če nacionalno pravo to dopušča.
               3.   Predaja prosilca iz države članice, v kateri je bila vložena prošnja za azil, v odgovorno državo članico, se izvede v skladu z nacionalnim pravom prve države članice po posvetu med zadevnima državama članicama, kakor hitro je to praktično izvedljivo in najkasneje v šestih mesecih po odobritvi zahteve za sprejem ali odločitvi o pritožbi ali pregledu z odložilnim učinkom.
               […]
               4.   Če se predaja ne opravi v roku šestih mesecev, je odgovorna država članica, v kateri je bila vložena prošnja za azil. Ta rok se lahko podaljša na največ eno leto, če predaja ni bila možna, ker je prosilec za azil v zaporu, ali na največ osemnajst mesecev, če se prosilec za azil skriva.
               […]“

               17

               Podrobnosti za ponovni sprejem prosilca za azil so določene v členu 20 navedene uredbe, v katerem so navedene podrobnosti, ki jih mora vsebovati zahteva za ponovni sprejem prosilca za azil, pogoji, pod katerimi je treba odgovoriti nanjo, rok za odgovor in podrobnosti izvedbe predaje prosilca za azil.

         Direktiva 2005/85/ES

               18

               V uvodni izjavi 29 Direktive Sveta 2005/85/ES z dne 1. decembra 2005 o minimalnih standardih glede postopkov za priznanje ali odvzem statusa begunca v državah članicah (UL L 326, str. 13) je navedeno:
               „Ta direktiva ne zadeva postopkov, ki jih ureja Uredba […] št. 343/2003 […].“

               19

               V členu 2 navedene direktive so opredeljeni pojmi „prošnja za azil“ in „prosilec“ ali „prosilec za azil“, katerih vsebina je v bistvu enaka vsebini istih pojmov iz Direktive 2003/9 in Uredbe št. 343/2003. Poleg tega je v členu 2(k) določeno:
               „‚ostati v državi članici‘ pomeni ostati na ozemlju države članice, vključno na meji ali v tranzitnih območjih države članice, v kateri je bila vložena prošnja za azil ali kjer se ta prošnja obravnava.“

               20

               V poglavju II Direktive 2005/85, naslovljenem „Temeljna načela in jamstva“, člen 7, naslovljen „Pravica ostati v državi članici do zaključka obravnave prošnje“, v odstavku 1 določa:
               „Prosilcem se dovoli ostati v državi članici izključno zaradi postopka, dokler organ za presojo ne izda odločbe v postopku na prvi stopnji iz Poglavja III. Ta pravica ostati v državi članici ne pomeni upravičenosti do dovoljenja za prebivanje.“

               21

               Člen 35 te direktive določa:
               „1.   Države članice lahko v skladu s temeljnimi načeli in jamstvi iz Poglavja II predvidijo postopke, v katerih se na mejah ali v tranzitnih območjih države članice odloča o prošnjah, ki so bile vložene na teh krajih.
               2.   Vendar lahko, kadar postopki iz odstavka 1 niso predvideni, države članice ob upoštevanju določb tega člena in v skladu z zakoni in drugimi predpisi, ki so v veljavi dne 1. decembra 2005, ohranijo postopke, ki odstopajo od temeljnih načel in jamstev iz Poglavja II, v katerih se na meji ali na tranzitnih območjih odloča o tem, ali se prosilcem za azil, ki se nahajajo na teh krajih in so tam vložili prošnjo za azil, dovoli vstop na njihovo ozemlje.
               3.   S postopki iz odstavka 2 se predvsem zagotovi, da se:

                        (a)

                        zadevnim osebam brez poseganja v člen 7 dovoli, da ostanejo na meji ali tranzitnih območjih države članice;

                  […]“

         Uredba (ES) št. 1560/2003

               22

               Člen 8 Uredbe Komisije (ES) št. 1560/2003 z dne 2. septembra 2003 o podrobnih pravilih za uporabo Uredbe št. 343/2003 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 200), naslovljen „Sodelovanje pri predajah“, določa:
               „1.   Pristojna država članica je dolžna omogočiti, da pride do predaje prosilca za azil čim hitreje in da nič ne ovira njegovega prihoda. Država članica, če je to potrebno, določi kraj na svojem ozemlju, kjer bo prosilec za azil predan ali kjer bo izročen pristojnim organom, pri čemer upošteva geografske omejitve in prevozna sredstva, ki so na voljo državi članici, ki izvaja predajo. V nobenem primeru pa se ne sme od spremstva zahtevati, da spremi prosilca za azil dlje od točke prihoda uporabljenega mednarodnega prevoznega sredstva ali da država članica, ki izvaja predajo, krije potne stroške dlje od te točke.
               2.   Država članica, ki organizira predajo, uredi prevoz prosilca za azil in njegovega spremstva in v dogovoru s pristojno državo članico določi čas prihoda in, če je to potrebno, podrobnosti izročitve pristojnim organom. Pristojna država članica lahko zahteva, da je o predaji obveščena tri delovne dni v naprej.“

         Odločba št. 573/2007/ES

               23

               V uvodni izjavi 13 Odločbe št. 573/2007/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. maja 2007 o ustanovitvi Evropskega sklada za begunce za obdobje 2008–2013 v okviru splošnega programa „Solidarnost in upravljanje migracijskih tokov“ in razveljavitvi Odločbe Sveta 2004/904/ES (UL L 144, str. 1) je določeno:
               „Ta odločba je zasnovana kot del usklajenega okvira, ki zajema tudi Odločbo št. 574/2007/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. maja 2007 o ustanovitvi Sklada za zunanje meje za obdobje 2007–2013 v okviru splošnega programa ‚Solidarnost in upravljanje migracijskih tokov‘, Odločbo št. 575/2007/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. maja 2007 o ustanovitvi Evropskega sklada za vračanje za obdobje 2008–2013 v okviru splošnega programa ‚Solidarnost in upravljanje migracijskih tokov‘ in Odločbo Sveta 2007/…/ES z dne … o ustanovitvi Evropskega sklada za vključevanje državljanov tretjih držav za obdobje 2007–2013 v okviru splošnega programa ‚Solidarnost in upravljanje migracijskih tokov‘, in je namenjen obravnavanju vprašanja poštene delitve odgovornosti med državami članicami, kar zadeva finančno breme, ki izhaja iz uvedbe integriranega upravljanja zunanjih meja Evropske unije in iz izvajanja skupnih politik azila in priseljevanja v skladu z naslovom IV tretjega poglavja Pogodbe [ES].“

               24

               Člen 2 Odločbe št. 573/2007, naslovljen „Splošni cilj Sklada“, določa:
               „1.   Splošni cilj Sklada je, da se s sofinanciranjem ukrepov, določenih s to odločbo, podpira in spodbuja prizadevanja držav članic pri sprejemanju in prenašanju posledic sprejemanja beguncev in razseljenih oseb, ob upoštevanju zakonodaje Skupnosti na tem področju.
               2.   Sklad prispeva k financiranju tehnične pomoči na pobudo držav članic ali Komisije.“

               25

               Člen 3 navedene odločbe, naslovljen „Upravičeni ukrepi v državah članicah“, v odstavku 1 določa:
               „Sklad podpira ukrepe v državah članicah, ki se nanašajo na eno ali več naslednjih področij:

                        (a)

                        pogoje sprejema in azilne postopke;

                  […]“

         Francosko pravo

      Zakonik o vstopu in prebivanju tujcev ter pravici do azila

               26

               Člen L.723-1 Code de l’entrée et du séjour des étrangers et du droit d’asile (zakonik o vstopu in prebivanju tujcev ter pravici do azila, v nadaljevanju: Ceseda) določa:
               „[Francoski] [U]rad [za zaščito beguncev in oseb brez državljanstva (v nadaljevanju: OFPRA)] odloča o prošnjah za azil, ki so mu predložene. Vendar ni pristojen za obravnavo prošnje, ki jo je predložila oseba, ki ji je bila na podlagi razloga iz člena L.741-4, točka 1, prošnja za prebivanje zavrnjena.
               […]“

               27

               Člen L.741-4 navedenega zakonika določa:
               „Ob upoštevanju določb člena 33 [Ženevske konvencije] se lahko tujcu, ki prosi za azil, vstop v Francijo zavrne le, če je:

                        1.

                        za obravnavo prošnje za azil v skladu z določbami [Uredbe št. 343/2003] pristojna druga država članica ali če obstajajo podobne zaveze, kot so te, določene z navedeno uredbo, z drugimi državami članicami;

                  […]“

               28

               Člen L.742-1 Ceseda določa:
               „Tujcu, ki je za zaprosil za azil in ki mu je bilo na podlagi določb poglavja 1 tega naslova izdano dovoljenje za prebivanje v Franciji, se mora izdati začasni dokument za prebivanje, na podlagi katerega lahko vloži prošnjo za azil pri [uradu OFPRA]. Prosilec se lahko obrne na [urad OFPRA] šele takrat, ko mu je izdan ta dokument. Prosilcu se po vložitvi prošnje za azil izda nov začasni dokument za prebivanje. Ta dokument se obnavlja, dokler urad ne odloči, in če je vložena pritožba pri nacionalnem sodišču, pristojnem za odločanje o pravici do azila, dokler to sodišče ne odloči.“

         Zakonik o socialnem varstvu in družini

               29

               Člen L.348-1 Code de l’action sociale et des familles (zakonik o socialnem varstvu in družini) določa, da so „tujci, ki imajo dokument za prebivanje, naveden v členu L.742-1 [Ceseda], na podlagi prošnje upravičeni do namestitve v sprejemnem centru za prosilce za azil.

         Zakonik o delovnih razmerjih

               30

               Člen L.5423-8 zakonika o delovnih razmerjih določa:
               „Ob upoštevanju določb člena L.5423-9 so do začasne pomoči v obdobju čakanja [(v nadaljevanju: pomoč ATA)] upravičeni:

                        1.

                        tuji državljani, ki imajo dovoljenje za prebivanje ali potrdilo o prejemu prošnje za dovoljenje za prebivanje, v katerih je navedeno, da so zaprosili za azil v Franciji, in ki so vložili prošnjo za pridobitev statusa begunca, če izpolnjujejo pogoje starosti in denarnih sredstev;

                  […]“

               31

               Člen L.5423-9 navedenega zakonika določa:
               „Do [pomoči ATA] niso upravičeni:

                        1.

                        prosilci za azil, ki po pravnomočnosti odločbe o zavrnitvi pri [uradu OFPRA] vložijo prošnjo za ponovno obravnavo, razen v humanitarnih primerih, na katere opozori [urad OFPRA], pod pogoji, določenimi v predpisih.

                  […]“

               32

               Člen L.5423-11 tega zakonika določa:
               „[Pomoč ATA] se osebam, o prošnji katerih še ni bilo pravnomočno odločeno, izplačuje mesečno za nazaj.
               Izplačevanje pomoči se konča v mesecu po tistem, ko je vročena pravnomočna odločba v zvezi s to prošnjo.“

         Okrožnica z dne 3. novembra 2009

               33

               Okrožnica z dne 3. novembra 2009, ki se nanaša na upravičence do pomoči ATA, v prvem delu določa:

                        „I.

                        Prosilci za azil

                  V skladu z [Direktivo 2003/9] je pomoč ATA minimalni dohodek, ki se prosilcem za azil izplačuje ves času trajanja postopka preučitve njihove prošnje, če izpolnjujejo v nadaljevanju navedene pogoje.

                        I.1.

                        Pogoji za dodelitev pomoči ATA

                  Ob upoštevanju izključitev, navedenih v točki I.2, in če izpolnjujejo pogoj glede denarnih sredstev, lahko pomoč ATA pridobijo tujci:

                        —

                        ki so dopolnili osemnajst let;

                        —

                        ki so vložili prošnjo za azil pri uradu OFPRA in imajo dopis urada, v katerem je potrjena registracija njihove prošnje;

                        —

                        o katerih prošnji za azil urad OFPRA ali CNDA [(Cour nationale du droit d’asile (nacionalno sodišče, pristojno za odločanje o pravici do azila))] še ni pravnomočno odločilo;

                        —

                        ki imajo dovoljenje za prebivanje ali potrdilo o prejemu prošnje za dovoljenje za prebivanje, v katerem je navedeno, da so zaprosili za azil v Franciji; ta pogoj ne velja za državljane držav, ki se štejejo za varne države, in držav, zaradi katerih je bil sprejet člen 1 C 5 Ženevske konvencije, v skladu s katerim zadostuje potrdilo urada OFPRA o registraciji.

                  […]

                        I.2.

                        Razlogi za izključitev pravice do pomoči ATA

                  […]

                        I.2.2.

                        Drugi razlogi za izključitev […]

                  […]
               Prosilci za azil ne morejo pridobiti pomoči ATA, če jim je bila prošnja za prebivanje zavrnjena na podlagi točk 1, 3 in 4 člena L.741-4 Ceseda. Gre za:

                        (1)

                        osebe, za katerih obravnavo prošenj za azil je na podlagi določb [Uredbe št. 343/2003], tako imenovane ‚Dublinske uredbe [II]‘, pristojna druga država članica Evropske unije;

                  […]“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               34

               Združenji Cimade in GISTI sta 26. januarja 2010 pri Conseil d’Etat vložili tožbo za odpravo okrožnice z dne 3. novembra 2009. Trdita, da je ta okrožnica v nasprotju s cilji Direktive 2003/9, ker iz upravičenosti do pomoči ATA izključuje prosilce za azil, če Francoska republika na podlagi Uredbe št. 343/2003 zahteva od druge države članice, ki jo šteje za odgovorno za obravnavanje prošnje zadevnih oseb, da jih sprejme ali ponovno sprejme.

               35

               Conseil d’État je ob upoštevanju tega, da je odločitev odvisna od razlage upoštevnih določb prava Unije, prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali Direktiva 2003/9 […] prosilcem – glede katerih država članica, v kateri je bila vložena prošnja za azil, v skladu z [Uredbo št. 343/2003] odloči, da bo k sprejemu pozvala drugo državo članico, za katero šteje, da je odgovorna za obravnavanje te prošnje – med trajanjem postopka sprejema ali ponovnega sprejema s strani te druge države zagotavlja pravico do minimalnih pogojev za sprejem, določenih v tej direktivi?

                        2.

                        Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen:

                                 (a)

                                 Ali obveznost, ki jo tako ima prva država članica, da zagotovi minimalne pogoje za sprejem, preneha z dnem odločbe o odobritvi zahteve s strani države, na katero je bila zahteva naslovljena, med dejanskim sprejemom ali ponovnim sprejemom prosilca za azil, ali na drug dan?

                                 (b)

                                 Kateri državi članici se torej naloži finančno breme zagotavljanja minimalnih pogojev za sprejem v tem obdobju?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Prvo vprašanje

               36

               Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali mora država članica, v kateri je bila vložena prošnja za azil na njeni meji ali na njenem ozemlju, zagotoviti minimalne pogoje za sprejem prosilcev za azil, določene v Direktivi 2003/9, tudi tistemu prosilcu za azil, glede katerega v skladu z Uredbo št. 343/2003 odloči, da bo drugo državo članico kot državo, odgovorno za obravnavanje njegove prošnje za azil, pozvala, naj ga sprejme ali ponovno sprejeme.

               37

               V zvezi s tem je treba v uvodu opozoriti, da je področje uporabe Direktive 2003/9 opredeljeno v njenem členu 3, v skladu s katerim se ta uporablja za vse državljane tretjih držav in osebe brez državljanstva, ki vložijo prošnjo za azil na meji ali na ozemlju države članice, dokler jim je kot prosilcem za azil dovoljeno ostati na ozemlju.

               38

               Prvi pogoj, ki mora biti torej izpolnjen za uporabo Direktive 2003/9, je, da je prošnja za azil vložena na meji ali na ozemlju države članice. V zvezi s tem člen 2(b) te direktive določa, da „prošnja za azil“ pomeni „vlogo državljana tretje države ali osebe brez državljanstva, ki se jo lahko razume kot prošnjo za mednarodno zaščito države članice po Ženevski konvenciji“, in da se „[z]a katero koli vlogo za mednarodno zaščito […] predpostavlja, da je prošnja za azil, razen če državljan tretje države ali oseba brez državljanstva izrecno ne zahteva drugo vrsto zaščite, za katero je mogoče zaprositi ločeno“. Opredelitev pojma prošnje za azil, določena v členu 2(c) Uredbe št. 343/2003, je v bistvu enaka zgoraj navedeni.

               39

               Člen 13(1) Direktive 2003/9 zvezi z obdobjem, v katerem morajo biti prosilcem na voljo materialni pogoji za sprejem, vključno z nastanitvijo, hrano, obleko in dodatkom za dnevne izdatke, določa, da se to obdobje začne, ko prosilci za azil vložijo prošnje za azil.

               40

               Poleg tega je iz členov 2 in 3 Direktive 2003/9 razvidno, da ta določa le kategorijo prosilcev za azil, to je vse državljane tretjih držav in osebe brez državljanstva, ki vložijo prošnjo za azil. Ta direktiva ne vsebuje nobene določbe, ki bi kazala na to, da se prošnja za azil šteje za vloženo le, če se vloži pri organih države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje.

               41

               Taka razlaga je podprta tudi s členom 4(1) Uredbe št. 343/2003, v skladu s katerim se postopek določanja države članice, odgovorne v smislu te uredbe, začne takoj, ko je v državi članici vložena prošnja za azil. Ta določba nujno pomeni, da mora biti prošnja za azil vložena, preden se začne postopek določanja odgovorne države članice.

               42

               Določbe Direktive 2003/9 je treba razlagati tudi ob upoštevanju njene splošne sistematike in namena ter v skladu z uvodno izjavo 5 te direktive, pri tem pa je treba spoštovati temeljne pravice in načela, ki jih priznava zlasti Listina. V skladu z navedeno uvodno izjavo si navedena direktiva prizadeva zagotoviti celovito spoštovanje človeškega dostojanstva in spodbujati uporabo členov 1 in 18 Listine.

               43

               Te zahteve ne veljajo samo za prosilce za azil, ki so na ozemlju odgovorne države članice v obdobju čakanja na odločbo te države o njihovi prošnji za azil, ampak tudi za prosilce za azil, ki čakajo na določitev države članice, odgovorne za obravnavanje njihove prošnje.

               44

               V zvezi s tem ni mogoče utemeljeno trditi, da minimalni standardi za sprejem prosilcev za azil ne veljajo za tiste, na katere se nanaša postopek določitve odgovorne države članice, ker naj bi bil ta postopek hiter. Iz členov 17 in 18 Uredbe št. 343/2003 je razvidno, da lahko obdobje med datumom vložitve prošnje za azil in datumom, ko država članica, na katero je bila zahteva naslovljena, odloči o sprejemu prosilca za azil, traja do pet mesecev. Temu obdobju je treba prišteti še čas, potreben za izvedbo predaje, ki je v skladu s členom 19 navedene uredbe običajno šest mesecev od ugoditve zahtevi za sprejem.

               45

               Poleg tega lahko postopek iz Uredbe št. 343/2003 v nekaterih okoliščinah pripelje do tega, da prosilec za azil ni nikoli predan v državo članico, na katero je naslovljena zahteva, ampak ostane v državi članici, v kateri je vložil prošnjo za azil. Roki, določeni v členih od 17 do 20 te uredbe, se nanašajo le na primer, v katerem država članica, na katero je naslovljena zahteva, privoli v sprejem ali ponovni sprejem ali pa ne odgovori na zahtevo države članice, ki zahtevo poda. V primeru negativnega odgovora države članice, na katero je naslovljena zahteva, zadevna ureditev določa le prostovoljni usklajevalni postopek. V takih primerih se lahko začasno prebivanje prosilca za azil na ozemlju države članice, ki je podala zahtevo, podaljša na zelo dolgo obdobje. Določbe, da za tiste prosilce za azil, na katere se nanaša postopek določitve odgovorne države članice, ne veljajo minimalni standardi za sprejem prosilcev za azil, torej ni mogoče utemeljiti na podlagi trajanja tega postopka.

               46

               Drugi pogoj za uporabo Direktive 2003/9 je, da mora biti prosilcem za azil dovoljeno ostati na ozemlju zadevne države članice kot prosilcem za azil. Francoska vlada v zvezi s tem ne more učinkovito zatrjevati, da ker je v uvodni izjavi 29 Direktive 2005/85 jasno navedeno, da so prijave, ki jih ureja Uredba št. 343/2003, izključene iz področja uporabe zadnjenavedene direktive, prosilec za azil ne more imeti pravice ostati v državi članici zaradi postopka obravnave prošnje, ki jo ima tak prosilec na podlagi člena 7(1) te direktive, če se nanj nanaša postopek določitve odgovorne države članice, določen v tej uredbi.

               47

               Na podlagi člena 2(k) Direktive 2005/85 je treba izraz „ostati v državi članici“ razumeti tako, da pomeni ostati na ozemlju – vključno na meji ali v tranzitnih območjih – ne le države članice, v kateri se prošnja za azil obravnava, ampak tudi tiste, v kateri je bila prošnja vložena.

               48

               Ugotoviti je torej treba, da prosilcem za azil ni dovoljeno ostati le na ozemlju države članice, v kateri se prošnja za azil obravnava, ampak tudi na ozemlju tiste države članice, v kateri je bila ta prošnja vložena, kot to določa člen 3(1) Direktive 2003/9.

               49

               Take razlage ni mogoče izpodbiti z uvodno izjavo 29 Direktive 2005/85, ki se nanaša le na dejstvo, da postopki, ki jih ta direktiva določa za priznanje ali odvzem statusa begunca v državah članicah, razlikujejo od postopkov, ki jih določa Uredba št. 343/2003 za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za azil.

               50

               Zato je treba na prvo vprašanje odgovoriti tako, da je treba Direktivo 2003/9 razlagati tako, da mora država članica, v kateri je bila vložena prošnja za azil, zagotoviti minimalne pogoje za sprejem prosilcev za azil, določene v Direktivi 2003/9, tudi za tistega prosilca za azil, glede katerega v skladu z Uredbo št. 343/2003 odloči, da bo drugo državo članico kot državo, odgovorno za obravnavanje njegove prošnje za azil, pozvala, naj ga sprejme ali ponovno sprejeme.

         Drugo vprašanje

               51

               Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem sprašuje, na eni strani, kdaj preneha obveznost države članice, v kateri je bila vložena prošnja za azil, da prosilcu za azil – glede katerega v skladu z Uredbo št. 343/2003 odloči, da bo drugo državo članico kot državo, odgovorno za obravnavanje njegove prošnje za azil, pozvala, naj ga sprejme ali ponovno sprejeme – zagotovi minimalne pogoje za sprejem, določene v Direktivi 2003/9, in na drugi strani, kateri državi članici se naloži finančno breme zagotovitve teh minimalnih pogojev.

               52

               V zvezi s trajanjem obveznosti zagotavljanja minimalnih pogojev za sprejem je treba spomniti, prvič, da – kot je navedeno v točkah 37 in 38 te sodbe – področje uporabe ratione personae Direktive 2003/9 zajema vsakega prosilca za azil takoj, ko je v državi članici vložil prošnjo za azil.

               53

               Drugič, spomniti je treba, da v skladu s členom 2(c) Direktive 2003/9 in členom 2(d) Uredbe št. 343/2003 prosilec ali prosilec za azil pomeni državljana tretje države ali osebo brez državljanstva, ki je vložila prošnjo za azil, o kateri še ni bilo dokončno odločeno. Prosilec tako obdrži status prosilca za azil v smislu te direktive, dokler ni sprejeta dokončna odločba.

               54

               Tretjič, iz členov od 17 do 19 Uredbe št. 343/2003 je razvidno, da se zaradi same zahteve države članice, v kateri je bila vložena prošnja za azil, da druga država članica sprejme tega prosilca za azil, obravnavanje prošnje za azil s strani države članice, ki podaja zahtevo, ne preneha. Tudi če država članica, na katero je naslovljena zahteva, privoli v ta sprejem, je namreč v skladu s členom 19(4) te uredbe za obravnavanje prošnje za azil še vedno odgovorna država članica, v kateri je bila ta prošnja vložena, če predaja ni bila izvedena v šestih mesecih. Kot je poleg tega navedeno v točki 45 te sodbe, v primeru negativnega odgovora države članice, na katero je naslovljena zahteva, zadevna ureditev določa le prostovoljni usklajevalni postopek in v tem primeru ni izključeno, da prosilec za azil ostane na ozemlju države članice, ki podaja zahtevo.

               55

               Na podlagi navedenega je treba zaključiti, da niti odločitev države članice, da pozove drugo državo članico, ki jo šteje za odgovorno za obravnavanje prošnje za azil, da sprejme prosilca za azil, niti privolitev v to zahtevo s strani države članice, na katero je zahteva naslovljena, ne pomenita dokončne odločitve v smislu Direktive 2003/9. Iz tega je razvidno, da se obravnavanje prošnje za azil s strani države članice, ki podaja zahtevo, in odgovornost za zagotavljanje minimalnih pogojev za sprejem konča le z dejansko predajo prosilca za azil s strani te države.

               56

               Tudi splošna sistematika in namen Direktive 2003/9 ter spoštovanje temeljnih pravic, zlasti zahtev iz člena 1 Listine, v skladu s katerim je treba človeško dostojanstvo spoštovati in varovati, nasprotujejo, kot je navedeno v točkah od 42 do 45 te sodbe, temu, da bi bil prosilec za azil izključen – čeprav le za začasno obdobje po vložitvi prošnje za azil in preden bi bil dejansko predan odgovorni državi članici – iz zaščite minimalnih standardov, ki jih določa ta direktiva.

               57

               Če prosilec za azil ne spoštuje ureditve sprejema, določene v zadevni državi članici, se pogoji za sprejem, ki jih določa Direktiva 2003/9, lahko omejijo ali ukinejo le v primerih, naštetih v členu 16 te direktive.

               58

               Iz navedenega je razvidno, da obveznost države članice, v kateri je bila vložena prošnja za azil na njeni meji ali na njenem ozemlju, da prosilcu za azil – glede katerega v skladu z Uredbo št. 343/2003 odloči, da bo drugo državo članico kot državo, odgovorno za obravnavanje te prošnje za azil, pozvala, naj ga sprejme ali ponovno sprejeme – zagotovi minimalne pogoje, določene v Direktivi 2003/9, preneha le z dejansko predajo navedenega prosilca s strani države članice, ki podaja zahtevo.

               59

               Glede vprašanja, katera država članica nosi finančno breme zagotavljanja teh minimalnih pogojev, je treba spomniti, da ima finančno breme, ki je povezano z zahtevami, ki izhajajo iz potrebe države članice, da se uskladi s pravom Unije, običajno država članica, ki ima obveznost izpolniti te zahteve, in sicer v zadevi, kot je ta v postopku v glavni stvari, država članica, ki mora v skladu s tem, kar je navedeno v prejšnji točki, razen če ureditev Unije določa drugače, zagotoviti minimalne pogoje za sprejem, določene v Direktivi 2003/9. Ker v zvezi s tem niti v Direktivi 2003/9 niti v Uredbi št. 343/2003 ni določeno drugače, je treba ugotoviti, da se finančno breme zagotavljanja minimalnih pogojev za sprejem naloži državi članici, ki ima navedeno obveznost.

               60

               Poleg tega je treba spomniti, da v skrbi, da bi izpolnili potrebo po pravični delitvi odgovornosti med državami članicami glede finančnega bremena, nastalega zaradi izvajanja skupnih politik azila in priseljevanja, potrebo, ki bi se lahko pojavila predvsem pri večjih migracijskih tokovih, Evropski sklad za begunce, ustanovljen z Odločbo št. 573/2007 v okviru splošnega programa „Solidarnost in upravljanje migracijskih tokov“, določa, da se državam članicam lahko da na voljo finančna pomoč, med drugim v zvezi s pogoji za sprejem in azilnimi postopki.

               61

               Na drugo vprašanje je treba zato odgovoriti tako, da obveznost države članice, v kateri je bila vložena prošnja za azil, da prosilcu za azil – glede katerega v skladu z Uredbo št. 343/2003 odloči, da bo drugo državo članico kot državo, odgovorno za obravnavanje njegove prošnje za azil, pozvala, naj ga sprejme ali ponovno sprejeme – zagotovi minimalne pogoje, določene v Direktivi 2003/9, preneha z dejansko predajo tega prosilca za azil s strani države članice, ki podaja zahtevo, finančno breme zagotavljanja teh minimalnih pogojev pa se naloži zadnjenavedeni državi članici, ki ima navedeno obveznost.

         Stroški

               62

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:

                           1.

                           Direktivo Sveta 2003/9/ES z dne 27. januarja 2003 o minimalnih standardih za sprejem prosilcev za azil v državah članicah je treba razlagati tako, da mora država članica, v kateri je bila vložena prošnja za azil, zagotoviti minimalne pogoje za sprejem prosilcev za azil, določene v Direktivi 2003/9, tudi tistemu prosilcu za azil, glede katerega v skladu z Uredbo Sveta (ES) št. 343/2003 z dne 18. februarja 2003 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za azil, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države odloči, da bo drugo državo članico kot državo, odgovorno za obravnavanje njegove prošnje za azil, pozvala, naj ga sprejme ali ponovno sprejeme.

                           2.

                           Obveznost države članice, v kateri je bila vložena prošnja za azil, da prosilcu za azil – glede katerega v skladu z Uredbo št. 343/2003 odloči, da bo drugo državo članico kot državo, odgovorno za obravnavanje njegove prošnje za azil, pozvala, naj ga sprejme ali ponovno sprejeme – zagotovi minimalne pogoje, določene v Direktivi 2003/9, preneha z dejansko predajo tega prosilca s strani države članice, ki podaja zahtevo, finančno breme zagotavljanja teh minimalnih pogojev pa se naloži zadnjenavedeni državi članici, ki ima navedeno obveznost.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: francoščina.


Sodba Sodišča za uslužbence (prvi senat) z dne 13. decembra 2011. # Willem Stols proti Svet Evropske unije. # Javni uslužbenci - Uradniki. # Zadeva F-51/08 RENV.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 28. marca 1979. # P. Biegi proti Hauptzollamt Bochum. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Finanzgericht Münster - Nemčija. # Zadeva 158/78.