title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 24. marca 2009.#Danske Slagterier proti Bundesrepublik Deutschland.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesgerichtshof - Nemčija.#Ukrepi z enakim učinkom - Zdravstveni pregledi - Trgovina znotraj Skupnosti - Sveže meso - Veterinarski pregledi - Nepogodbena odgovornost države članice - Zastaralni rok - Določitev škode.#Zadeva C-445/06.

text:
      Zadeva C-445/06
      Danske Slagterier
      proti
      Zvezni republiki Nemčiji
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesgerichtshof)
      „Ukrepi z enakim učinkom – Zdravstveni pregledi – Trgovina znotraj Skupnosti – Sveže meso – Veterinarski pregledi – Nepogodbena odgovornost države članice – Zastaralni rok – Določitev škode“
      Povzetek sodbe
      1.        Kmetijstvo – Približevanje zakonodaj na področju zdravstvenih pregledov – Trgovina s svežim mesom znotraj Skupnosti – Veterinarski
            pregledi – Direktivi 64/433 in 89/662 – Nepravilen prenos in uporaba – Obveznost države članice, da povrne škodo, nastalo
            posameznikom
      (člen 28 ES; Direktiva Sveta 64/433, kakor je bila spremenjena z direktivama 91/497 in 89/662)
      2.        Pravo Skupnosti – Pravice, dane posameznikom – Kršitev države članice – Obveznost povrnitve škode, nastale posameznikom
      3.        Pravo Skupnosti – Pravice, dane posameznikom – Kršitev države članice – Obveznost povrnitve škode, nastale posameznikom
      (člen 226 ES)
      4.        Pravo Skupnosti – Pravice, dane posameznikom – Kršitev obveznosti prenosa direktive, ki jo je storila država članica – Obveznost
            povrnitve škode, nastale posameznikom
      5.        Pravo Skupnosti – Pravice, dane posameznikom – Kršitev države članice – Obveznost povrnitve škode, nastale posameznikom
      (člena 226 ES in 234 ES)
      1.        Načelo odgovornosti države za škodo, povzročeno posameznikom zaradi kršitev prava Skupnosti, za katero odgovarja država, je
         vsebovano v sistemu Pogodbe. Oškodovanci imajo pravico do odškodnine, če so izpolnjeni trije pogoji, in sicer: namen kršenega
         pravila prava Skupnosti je, da posameznikom priznava pravice, kršitev tega pravila mora biti dovolj resna in obstajati mora
         neposredna vzročna zveza med to kršitvijo in škodo, povzročeno oškodovancem.

      V zvezi s tem, glede prvega pogoja, člen 28 ES ima neposreden učinek, torej posameznikom daje pravice, na katere se lahko
         sklicujejo neposredno pred nacionalnimi sodišči, in kršitev te določbe je lahko podlaga za odškodnino.

      Pravica, ki jo daje člen 28 ES, je natančneje določena in pojasnjena z Direktivo 64/433 o zdravstvenih pogojih za proizvodnjo
         in trženje svežega mesa, kakor je bila spremenjena z direktivama 91/497 in 89/662 o veterinarskih pregledih v trgovini znotraj
         Skupnosti glede na vzpostavitev notranjega trga. Prosti pretok blaga je namreč eden od ciljev teh direktiv, ki skušajo z odpravljanjem
         razlik med državami članicami na področju zdravstvenih predpisov za sveže meso spodbujati trgovino znotraj Skupnosti. Zlasti
         prepoved preprečevanja uvoza svežega mesa, ki je določena za države članice – razen kadar blago ne izpolnjuje pogojev iz direktiv
         Skupnosti ali v nekaterih zelo posebnih okoliščinah, kot na primer ob epidemijah – daje posameznikom pravico tržiti sveže
         meso v skladu z zahtevami Skupnosti v drugi državi članici.

      Iz tega izhaja, da se lahko posamezniki, ki jim je nastala škoda zaradi nepravilnega prenosa ali uporabe direktiv 64/433 in
         89/662, sklicujejo na pravico do prostega pretoka blaga, da bi utemeljili odgovornost države za kršitev prava Skupnosti.

      (Glej točke 19, 20, od 22 do 24, 26 in točko 1 izreka.)
      2.        Kadar ni ustrezne zakonodaje Skupnosti, mora nacionalni pravni red vsake države članice določiti pristojna sodišča in podrobna
         postopkovna pravila sodnih postopkov za varstvo pravic posameznikov, ki izhajajo iz prava Skupnosti. Država mora torej posledice
         škode, povzročene posameznikom s kršitvijo prava Skupnosti, odpraviti v okviru nacionalnih predpisov o odgovornosti, pri čemer
         morajo pogoji, določeni z nacionalnimi zakonodajami na področju povrnitve škode, zlasti roki, spoštovati načeli enakovrednosti
         in učinkovitosti.

      Kar zadeva to zadnje načelo, je s pravom Skupnosti združljiva določitev razumnih prekluzivnih rokov za vložitev pravnih sredstev
         zaradi pravne varnosti. Ti roki namreč dejansko ne onemogočajo ali čezmerno otežujejo uveljavljanja pravic, ki izhajajo iz
         pravnega reda Skupnosti. V zvezi s tem je nacionalni triletni prekluzivni rok razumen.

      Vendar mora biti zastaralni rok določen vnaprej, da bi izpolnil svoj namen zagotavljanja pravne varnosti. Položaj, za katerega
         je značilna velika pravna negotovost, lahko pomeni kršitev načela učinkovitosti, saj bi lahko bila povrnitev škode, nastale
         posameznikom s kršitvami prava Skupnosti, za katere je odgovorna država članica, dejansko čezmerno otežena, če ti ne bi mogli
         z razumno gotovostjo določiti veljavnega zastaralnega roka. Nacionalno sodišče mora ob upoštevanju vseh elementov v zvezi
         s pravnim položajem in dejanskim stanjem v času nastanka dejstev iz postopka v glavni stvari in ob upoštevanju načela učinkovitosti
         preveriti, ali je bila za zadevno osebo uporaba roka iz nacionalnega predpisa po analogiji za odškodninske zahtevke v zvezi
         s škodo, ki je nastala, ker je zadevna država članica kršila pravo Skupnosti, dovolj predvidljiva.

      V zvezi z združljivostjo uporabe takega roka po analogiji z načelom enakovrednosti mora prav tako nacionalno sodišče preveriti,
         ali niso bili zaradi te uporabe pogoji za odškodnino za škodo, ki je nastala posameznikom, ker je ta država članica kršila
         pravo Skupnosti, manj ugodni od tistih za odškodnino za podobno škodo na podlagi nacionalnega prava.

      (Glej točke od 31 do 35.)
      3.        Pravo Skupnosti ne zahteva, da se, kadar je Komisija Evropskih skupnosti začela postopek zaradi neizpolnitve obveznosti na
         podlagi člena 226 ES, zastaranje odškodninskega zahtevka iz naslova odškodninske odgovornosti države za kršitev prava Skupnosti,
         predvidenega v nacionalni ureditvi, pretrga ali zadrži do konca tega postopka.

      Dejstvo, da vložitev tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti ne pretrga ali zadrži zastaranja, posamezniku namreč ne onemogoča
         ali pretirano otežuje uveljavljanja pravic, ki jih ima na podlagi prava Skupnosti, saj lahko posameznik vloži odškodninski
         zahtevek v okviru podrobnih pravil, določenih v zvezi s tem v nacionalnem pravu, ne da bi moral čakati na izdajo sodbe, s
         katero je ugotovljeno, da je država članica kršila pravo Skupnosti.

      Poleg tega je ob upoštevanju posebnosti postopka na podlagi člena 226 ES glede na nacionalna postopkovna pravila načelo enakovrednosti
         spoštovano v nacionalni ureditvi, v kateri ni predvideno pretrganje ali zadržanje zastaranja, kadar je Komisija začela tak
         postopek.

      (Glej točke 39, 42, 45, 46 in točko 2 izreka.)
      4.        Pravo Skupnosti ne nasprotuje temu, da začne zastaralni rok za odškodninsko tožbo zoper državo zaradi nepravilnega prenosa
         direktive teči od datuma nastanka prvih škodljivih posledic tega nepravilnega prenosa, pri čemer je mogoče pričakovati njegove
         nadaljnje škodljive posledice, čeprav je ta datum pred datumom pravilnega prenosa te direktive.

      Dejstvo, da zastaralni rok, določen z nacionalnim pravom, začne teči od tega datuma, namreč dejansko ne onemogoča ali čezmerno
         otežuje uveljavljanja pravic, ki jih daje pravo Skupnosti.

      (Glej točki 49, 56 in točko 3 izreka.)
      5.        Pravo Skupnosti ne nasprotuje uporabi nacionalne ureditve, v kateri je določeno, da posameznik ne more dobiti odškodnine za
         škodo, katere nastanka namenoma ali iz malomarnosti ni odvrnil z uporabo pravnega sredstva, če se lahko uporaba tega pravnega
         sredstva od oškodovanca razumno zahteva, pri čemer je predložitveno sodišče pristojno, da to preveri ob upoštevanju vseh okoliščin
         zadeve iz postopka v glavni stvari.

      Verjetnost, da bo nacionalno sodišče vložilo predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ali dejstvo,
         da je pri Sodišču vložena tožba zaradi neizpolnitve obveznosti, sama po sebi nista zadosten razlog za sklep, da uporaba pravnega
         sredstva ni ustrezna.

      Prvič, pojasnila, ki jih nacionalno sodišče dobi na podlagi predloga za sprejetje predhodne odločbe, mu namreč omogočijo lažjo
         uporabo prava Skupnosti, tako da zaradi uporabe tega instrumenta sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči za zadevno
         osebo uveljavljanje pravic, ki jih ima iz prava Skupnosti, nikakor ne postane čezmerno oteženo. Zato neuporaba pravnega sredstva
         na podlagi edinega razloga, da bo verjetno vložen predlog za sprejetje predhodne odločbe, ni razumna.

      Drugič, postopek na podlagi člena 226 ES je popolnoma neodvisen od nacionalnih postopkov in jih ne nadomešča. Tožba zaradi
         neizpolnitve obveznosti je namreč objektivni nadzor zakonitosti v splošnem interesu. Čeprav je lahko rezultat take tožbe v
         interesu zadevne osebe, je zanjo vseeno ustrezno, da se izogne nastanku škode z uporabo vseh razpoložljivih sredstev, to je
         z uporabo razpoložljivih pravnih sredstev.

      (Glej točke 65, 67, 69 in točko 4 izreka.)
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 24. marca 2009(*)

      „Ukrepi z enakim učinkom – Zdravstveni pregledi – Trgovina znotraj Skupnosti – Sveže meso – Veterinarski pregledi – Nepogodbena odgovornost države članice – Zastaralni rok – Določitev škode“
      V zadevi C‑445/06,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Bundesgerichtshof (Nemčija)
         z odločbo z dne 12. oktobra 2006, ki je prispela na Sodišče 6. novembra 2006, v postopku

      Danske Slagterier
      proti
      Zvezni republiki Nemčiji,

      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts, M. Ilešič in A. Ó Caoimh, predsedniki
         senatov, G. Arestis, A. Borg Barthet (poročevalec), J. Malenovský, J. Klučka, U. Lõhmus in E. Levits, sodniki,

      generalna pravobranilka: V. Trstenjak,
      sodna tajnica: K. Sztranc-Sławiczek, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 21. maja 2008,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Danske Slagterier R. Karpenstein, odvetnik,
      –        za nemško vlado M. Lumma in C. Blaschke, zastopnika, skupaj z L. Giesbertsom, odvetnik,
      –        za češko vlado T. Boček, zastopnik,
      –        za grško vlado V. Kontolaimos, S. Charitaki in S. Papaioannou, zastopniki,
      –        za francosko vlado G. de Bergues in A.-L. During, zastopnika,
      –        za italijansko vlado I. M. Braguglia, zastopnik, skupaj z W. Ferrante, avvocato dello Stato,
      –        za poljsko vlado E. Ośniecka-Tamecka in P. Kucharski, zastopnika,
      –        za vlado Združenega kraljestva S. Lee, barrister,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti F. Erlbacher in H. Krämer, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 4. septembra 2008
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 5(1)(o) in 6(1)(b)(iii) Direktive Sveta 64/433/EGS z dne
         26. junija 1964 o zdravstvenih pogojih za proizvodnjo in trženje svežega mesa (UL 1964, 121, str. 2012), kakor je bila spremenjena
         z Direktivo Sveta 91/497/EGS z dne 29. julija 1991 (UL L 268, str. 69, v nadaljevanju: Direktiva 64/433), členov 5(1), 7 in
         8 Direktive Sveta 89/662/EGS z dne 11. decembra 1989 o veterinarskih pregledih v trgovini znotraj Skupnosti glede na vzpostavitev
         notranjega trga (UL L 395, str. 13) ter člena 28 ES.

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Danske Slagterier in Zvezno republiko Nemčijo zaradi odškodninskega zahtevka.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        V členu 5(1) Direktive 64/433 je določeno:

      „1.       Države članice zagotovijo, da uradni veterinar kot neustrezno za prehrano ljudi opredeli:
      [...]
      (o)      meso, ki oddaja izrazit spolni vonj.“
      4        V členu 6(1) navedene direktive je določeno:

      „1.       Države članice zagotovijo, da:
      [...]
      (b)      meso:
               [...]
      (iii) brez poseganja v primere, predpisane v členu 5(1)(o), se nekastrirani samci prašičev, katerih trupi so težji od 80 kilogramov,
         razen kjer lahko obrat z metodo, ki jo priznava postopek iz člena 16, ali če ni take metode, z metodo, ki jo priznava zadevni
         pristojni organ, zagotovi, da se lahko odkrijejo trupi, ki oddajajo izrazit vonj po samcih,

      označijo s posebno oznako, predpisano z Odločbo [Komisije] 84/371/EGS [z dne 3. julija 1984 o značilnostih posebne oznake
         za sveže meso iz člena 5(a) Direktive 64/433/EGS (UL L 196, str. 46)] in so obdelani na vsaj enega od načinov, predpisanih
         v Direktivi [Sveta] 77/99/EGS [z dne 21. decembra 1976 o zdravstvenih problemih, ki vplivajo na trgovino z mesnimi izdelki
         znotraj Skupnosti (UL 1977, L 26, str. 85)];

      [...]
      (g)      obdelava, predpisana v prejšnjih točkah, se izvede v obratu izvora ali v katerem koli drugem obratu, ki ga določi uradni veterinar;
      [...]“
      5        Določbe Direktive 64/433 je bilo treba prenesti v nacionalno pravo pred 1. januarjem 1993.

      6        V členu 5(1) Direktive 89/662 je določeno:

      „Namembne države članice izvajajo naslednje ukrepe:
      (a)      Pristojni organ lahko v namembnih krajih blaga z naključnimi nediskriminatornimi veterinarskimi pregledi preveri, ali so bile
         izpolnjene zahteve iz člena 3; istočasno lahko odvzame tudi vzorce.

      Poleg tega, kadar ima pristojni organ tranzitne države članice ali namembne države članice informacije, ki bi lahko privedle
         do suma o kršitvi, se pregledi lahko izvajajo tudi med prevozom blaga čez njeno ozemlje, vključno s pregledi o ustreznosti,
         ki zadevajo prevozno sredstvo;

      [...]“
      7        V členu 7(1) te direktive je določeno:

      „Če pristojni organi države članice med pregledom, ki se izvaja v namembnem kraju pošiljke ali med prevozom, ugotovijo:
      [...]
      (b)      da blago ne izpolnjuje pogojev iz direktiv Skupnosti ali pogojev iz nacionalne zakonodaje, kadar o standardih Skupnosti, ki
         so predvideni v direktivah, ni sprejete odločitve, lahko, kadar to dovoljuje skrb za javno zdrav[je] in zdravstveno varstvo
         živali, prepustijo pošiljatelju ali njegovemu zastopniku izbiro med:

      –        uničenjem blaga ali
      –        uporabo blaga za druge namene, vključno z vrnitvijo tega blaga z dovoljenjem pristojnega organa države gospodarstva porekla.
      [...]“
      8        V členu 8 navedene direktive je določeno:

      „1.      V primerih iz člena 7 pristojni organ namembne države članice nemudoma stopi v stik s pristojnimi organi odpremne države članice.
         Slednji organ sprejme vse ustrezne ukrepe in obvesti pristojni organ prve države članice o vrsti opravljenih pregledov, sprejetih
         odločitvah in razlogih zanje.

      [...]
      2.      […]
      Odločitve pristojnega organa namembne države in razlogi za takšne odločitve se sporočijo pošiljatelju ali njegovemu zastopniku
         in pristojnemu organu odpremne države članice.

      Če pošiljatelj ali njegov zastopnik tako zahtevata, se jima omenjene odločitve in razlogi zanje pošljejo v pisni obliki z
         vsemi podatki o pravicah do pritožbe, ki jih daje zakonodaja, veljavna v namembni državi članici, ter o postopku in ustreznih
         rokih.

      [...]“
       Nacionalna ureditev
      9        V členu 839 nemškega civilnega zakonika (Bürgerliches Gesetzbuch) v različici, ki je veljala do 31. decembra 2001 (v nadaljevanju:
         BGB), je določeno:

      „1.      Če uradnik namenoma ali iz malomarnosti krši uradno dolžnost, ki jo ima do tretjega, mu je dolžan povrniti škodo, ki zaradi
         tega nastane. Če uradnik ravna zgolj malomarno, se lahko povrnitev škode od njega zahteva le, če oškodovanec ne more drugače
         dobiti nadomestila.

      2.      Če uradnik pri odločanju v pravni zadevi krši svojo uradno dolžnost, je za škodo, ki zaradi tega nastane, odgovoren le, če
         je kršitev dolžnosti kaznivo dejanje. Ta določba se ne uporablja v primeru nedopustne odklonitve ali zavlačevanja izvajanja
         dolžnosti.

      3.      Dolžnost povračila škode ne nastane, če oškodovanec namenoma ali iz malomarnosti ni odvrnil škode z uporabo pravnega sredstva.“
      10      V členu 852 BGB je bilo določeno:

      „1.      Odškodninski zahtevek za škodo, povzročeno z nedovoljenim ravnanjem, zastara v treh letih od takrat, ko je oškodovanec izvedel
         za škodo in odškodninskega zavezanca, v vsakem primeru pa v tridesetih letih od nedovoljenega ravnanja.

      2.      Če med odškodninskim zavezancem in odškodninskim upravičencem potekajo pogajanja o odškodnini, ki jo je treba plačati, zastaranje
         ne teče, dokler ena od strank ne zavrne nadaljevanja pogajanj.

      3.      Če je odškodninski zavezanec z nedovoljenim ravnanjem kaj pridobil na račun oškodovanca, je tudi po nastopu zastaranja zavezan
         to vrniti v skladu s predpisi o vračanju v primeru neupravičene obogatitve.“

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      11      Danske Slagterier, poklicno združenje zadružno organiziranih danskih klavnic in prašičerejcev, na podlagi odstopljene pravice
         svojih članov od Zvezne republike Nemčije zahteva povračilo škode zaradi kršitve prava Skupnosti. Očita ji, da je bil v nasprotju
         s pravom Skupnosti od leta 1993 do leta 1999 prepovedan uvoz mesa nekastriranih samcev prašičev. Po njenem mnenju naj bi zaradi
         te prepovedi v zadevnem obdobju prašičerejcem in klavnicam nastala škoda v višini vsaj 280 milijonov nemških mark.

      12      Na Danskem se je na začetku devetdesetih let začel izvajati projekt z naslovom „Male-Pig-Projekt“, katerega cilj je bil vzreja
         nekastriranih samcev prašičev. Ta vrsta vzreje, ki je sicer ekonomsko zanimiva, je tvegana, ker ima lahko meso pri segrevanju
         izrazit spolni vonj. Po mnenju danskih raziskovalcev se lahko ta izrazit vonj ugotovi že med zakolom z merjenjem vsebnosti
         skatola. Zato so bile na Danskem vse klavnice opremljene z napravami za merjenje skatola, da bi se lahko določilo in izločilo
         meso s takim vonjem. Vendar pa je v tistem obdobju Zvezna republika Nemčija menila, da izrazit vonj povzroča hormon androstenon,
         katerega nastanek se lahko prepreči s kastracijo v zgodnejši fazi, in da vsebnost skatola, obravnavana posebej, ni zanesljiva
         metoda za določanje spolnega vonja.

      13      Zvezna republika Nemčija je januarja 1993 obvestila najvišje veterinarske organe držav članic, da je bilo pravilo iz člena
         6(1)(b) Direktive 64/433 v nacionalno pravo preneseno tako, da je ne glede na mejno težo določena mejna vrednost 0,5 µg/g
         androstenona. Pri prekoračitvi te vrednosti naj bi namreč meso imelo izrazit spolni vonj in naj bi bilo torej neustrezno za
         prehrano ljudi. Pri tem je poudarila, da je bil kot edina posebna metoda, s katero se lahko ugotovi prisotnost androstenona,
         priznan prilagojeni imunoencimski test po profesorju Clausu in da se meso nekastriranih samcev prašičev, pri katerem vrednost
         androstenona, ugotovljena s tem testom, presega navedeno mejno vrednost, ne more vnesti v Nemčijo kot sveže meso.

      14      Tako so nemški organi preverili številne pošiljke svinjskega mesa iz Danske in jih zavrnili zaradi prekoračitve mejne vrednosti
         androstenona. Poleg tega so morali prašičerejci in klavnice, ki so tako rekoč ustavili proizvodnjo kastriranih samcev prašičev,
         to nadaljevati, da ne bi ogrozili izvoza v Nemčijo. Danske Slagterier trdi, da če bi bilo izvoženo svinjsko meso, kot je bilo
         predvideno z Male-Pig-Projekt, meso nekastriranih prašičev, bi lahko prihranili stroške v višini vsaj 280 milijonov nemških
         mark.

      15      Landgericht Bonn je ugodilo odškodninski tožbi Danske Slagterier z dne 6. decembra 1999 zoper Zvezno republiko Nemčijo v delu,
         v katerem se nanaša na obdobje od 7. decembra 1996 naprej, in jo zaradi zastaranja zavrnilo v delu, v katerem se nanaša na
         odškodninski zahtevek za škodo, nastalo pred tem datumom. Oberlandesgericht Köln, ki je odločalo o pritožbi, je zahtevku v
         celoti ugodilo. Zvezna republika Nemčija z revizijo pri Bundesgerichtshof zahteva zavrnitev zahtevka v celoti.

      16      Poleg tega je Sodišče s sodbo z dne 12. novembra 1998 v zadevi Komisija proti Nemčiji (C‑102/96, Recueil, str. I‑6871) ugotovilo,
         da Zvezna republika Nemčija ni izpolnila svojih obveznosti iz členov 5(1)(o) in 6(1)(b) Direktive 64/433 ter členov 5(1),
         7 in 8 Direktive 89/662 s tem, da je na eni strani določila obveznost označevanja in toplotne obdelave trupov nekastriranih
         samcev prašičev, če koncentracija androstenona v mesu ne glede na težo živali presega 0,5 µg/g, kar se ugotovi s prilagojenim
         imunoencimskim testom po profesorju Clausu, ter s tem, da je na drugi strani menila, da ima meso ob prekoračitvi mejne vrednosti
         0,5 µg/g izrazit spolni vonj, zaradi česar ni ustrezno za prehrano ljudi.

      17      V teh okoliščinah je Bundesgerichtshof prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali imajo proizvajalci svinjskega mesa in trgovci z njim na podlagi določb členov 5(1)(o) in 6(1)(b)(iii) Direktive [...]
         64/433 [...] v povezavi s členi 5(1), 7 in 8 Direktive [...] 89/662 [...] ob napačnem prenosu ali uporabi navedenih določb
         odškodninski zahtevek na podlagi prava Skupnosti iz naslova odškodninske odgovornosti države?

      2.      Ali se lahko proizvajalci svinjskega mesa in trgovci z njim – ne glede na odgovor na prvo vprašanje – v utemeljitev odškodninskega
         zahtevka na podlagi prava Skupnosti iz naslova odškodninske odgovornosti države, kadar sta prenos in uporaba navedenih direktiv
         v nasprotju s pravom Evropskih skupnosti, sklicujejo na kršitev člena 30 Pogodbe ES [postal člen 28 ES]?

      3.      Ali pravo Skupnosti zahteva, da se zastaranje odškodninskega zahtevka na podlagi prava Skupnosti iz naslova odškodninske odgovornosti
         države glede na postopek zaradi neizpolnitve obveznosti v skladu s členom 226 ES pretrga ali zadrži do konca tega postopka,
         če v nacionalnem pravnem redu ni učinkovitega pravnega sredstva, s katerim bi bilo od države članice mogoče zahtevati prenos
         direktive?

      4.      Ali začne zastaralni rok za odškodninski zahtevek na podlagi prava Skupnosti iz naslova odškodninske odgovornosti države,
         ki temelji na nepopolnem prenosu direktive in s tem povezani (dejanski) prepovedi uvoza, neodvisno od veljavnega nacionalnega
         prava teči šele z njenim popolnim prenosom ali pa lahko zastaralni rok v skladu z nacionalnim pravom začne teči že ob prvih
         škodljivih posledicah, pri čemer je mogoče pričakovati njegove nadaljnje škodljive posledice? Če popolni prenos vpliva na
         začetek zastaranja, ali to velja na splošno ali le takrat, kadar ima posameznik na podlagi direktive določeno pravico?

      5.      Ali z vidika, da države članice pogojev za povrnitev škode pri odškodninskem zahtevku na podlagi prava Skupnosti iz naslova
         odškodninske odgovornosti države ne smejo oblikovati manj ugodno kot pri podobnih tožbah, ki se nanašajo le na nacionalno
         pravo, in da povrnitev škode ne sme biti dejansko onemogočena ali čezmerno otežena, obstajajo splošni pomisleki proti nacionalni
         ureditvi, v skladu s katero dolžnost povrnitve ne nastane, če oškodovanec namenoma ali iz malomarnosti ni odvrnil škode z
         uporabo pravnega sredstva? Ali obstajajo pomisleki proti tej ‚prednosti primarnega pravnega varstva‘, tudi če velja s pridržkom,
         da mora biti za zadevno osebo ustrezna? Ali dejstvo, da pristojno sodišče na zadevna vprašanja glede prava Skupnosti predvidoma
         ne bo moglo odgovoriti, ne da bi jih predložilo Sodišču [...], ali da že poteka postopek zaradi neizpolnitve obveznosti v
         skladu s členom 226 ES, zadošča, da se prednost primarnega pravnega varstva ne šteje za ustrezno v smislu prava Evropskih
         skupnosti?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo in drugo vprašanje
      18      S prvima vprašanjema, ki ju je treba obravnavati skupaj, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali imajo proizvajalci svinjskega
         mesa in trgovci z njim na podlagi določb členov 5(1)(o) in 6(1)(b)(iii) Direktive 64/433 v povezavi s členi 5(1), 7 in 8 Direktive
         89/662 ob nepravilnem prenosu ali uporabi teh direktiv odškodninski zahtevek iz naslova odškodninske odgovornosti države zaradi
         kršitve prava Skupnosti in ali se lahko v teh okoliščinah sklicujejo na kršitev člena 28 ES v utemeljitev odškodninskega zahtevka
         iz naslova navedene odgovornosti države.

      19      V zvezi s tem je treba naprej spomniti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso načelo odgovornosti države za škodo, povzročeno
         posameznikom zaradi kršitev prava Skupnosti, za katero odgovarja država, vsebovano v sistemu Pogodbe ES (sodbe z dne 19. novembra 1991
         v združenih zadevah Francovich in drugi, C‑6/90 in C‑9/90, Recueil, str. I‑5357, točka 35; z dne 5. marca 1996 v združenih
         zadevah Brasserie du pêcheur in Factortame, C‑46/93 in C‑48/93, Recueil, str. I‑1029, točka 31; z dne 23. maja 1996 v zadevi
         Hedley Lomas, C‑5/94, Recueil, str. I‑2553, točka 24, in z dne 8. oktobra 1996 v združenih zadevah Dillenkofer in drugi, C‑178/94,
         C‑179/94 in od C‑188/94 do C‑190/94, Recueil, str. I‑4845, točka 20).

      20      Sodišče je presodilo, da imajo oškodovanci pravico do odškodnine, če so izpolnjeni trije pogoji, in sicer: namen kršenega
         pravila prava Skupnosti je, da posameznikom priznava pravice, kršitev tega pravila mora biti dovolj resna in obstajati mora
         neposredna vzročna zveza med to kršitvijo in škodo, povzročeno oškodovancem (glej zgoraj navedene sodbe Brasserie du pêcheur
         in Factortame, točka 51; Hedley Lomas, točka 25, in Dillenkofer in drugi, točka 21).

      21      V zvezi s prvim pogojem je Sodišče imelo priložnost preučiti odgovornost držav članic za kršitev prava Skupnosti ob neizvršitvi
         prenosa direktiv za vzpostavitev notranjega trga (glej zlasti zgoraj navedeni sodbi Francovich in drugi ter Dillenkofer in
         drugi). Vendar pa se drugače kot v zadevah, v katerih sta bili izdani navedeni sodbi in v katerih so bile posameznikom priznane
         pravice zgolj v sekundarnem pravu, zadeva iz postopka v glavni stvari nanaša na primer, v katerem ena od strank iz postopka
         v glavni stvari, in sicer Danske Slagterier, trdi, da ji že člen 28 ES daje pravice, na katere se sklicuje.

      22      V zvezi s tem je treba spomniti, da ni sporno, da ima člen 28 ES neposreden učinek, torej da posameznikom daje pravice, na
         katere se lahko sklicujejo neposredno pred nacionalnimi sodišči, in da je kršitev te določbe lahko podlaga za odškodnino (zgoraj
         navedena sodba Brasserie du pêcheur in Factortame, točka 23).

      23      Danske Slagterier se prav tako sklicuje na določbe direktiv 64/433 in 89/662. Kot izhaja iz naslova in prve uvodne izjave
         Direktive 89/662, je bila ta sprejeta za vzpostavitev notranjega trga, enako kot Direktiva 91/497, s katero je bila spremenjena
         Direktiva 64/433, kar je razvidno iz njene tretje uvodne izjave. Prosti pretok blaga je torej eden od ciljev teh direktiv,
         ki skušajo z odpravljanjem razlik med državami članicami na področju zdravstvenih predpisov za sveže meso spodbujati trgovino
         znotraj Skupnosti. Pravica, ki jo daje člen 28 ES, je tako natančneje določena in pojasnjena z navedenimi direktivami.

      24      V zvezi z vsebino direktiv 64/433 in 89/662 je treba poudariti, da urejata med drugim zdravstvene preglede in spričevala za
         sveže meso, proizvedeno v eni državi članici in dostavljeno v drugo. Kot je namreč razvidno iz člena 7(1)(b) Direktive 89/662,
         lahko države članice uvoz svežega mesa prepovejo le, če blago ne izpolnjuje pogojev iz direktiv Skupnosti ali v nekaterih
         zelo posebnih okoliščinah, kot na primer ob epidemijah. Prepoved preprečevanja uvoza, ki je določena za države članice, daje
         posameznikom pravico tržiti sveže meso v skladu z zahtevami Skupnosti v drugi državi članici.

      25      Poleg tega je iz določb direktiv 64/433 in 89/662 razvidno, da so bili ukrepi za določitev izrazitega spolnega vonja pri nekastriranih
         samcih prašičev predmet usklajevanja na ravni Skupnosti (zgoraj navedena sodba Komisija proti Nemčiji, točka 29). Na podlagi
         tega usklajevanja je zato državam članicam prepovedano, da na popolnoma usklajenem področju utemeljijo oviro za prosti pretok
         blaga z drugimi razlogi kot tistimi, ki so predvideni z direktivama 64/433 in 89/662.

      26      Na prvi dve vprašanji je zato treba odgovoriti, da se posamezniki, ki jim je nastala škoda zaradi nepravilnega prenosa ali
         uporabe direktiv 64/433 in 89/662, lahko sklicujejo na pravico do prostega pretoka blaga, da bi utemeljili odgovornost države
         za kršitev prava Skupnosti.

       Tretje vprašanje
      27      Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali pravo Skupnosti zahteva, da se, kadar je Komisija Evropskih
         skupnosti začela postopek zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, zastaranje odškodninskega zahtevka iz naslova
         odškodninske odgovornosti države za kršitev prava Skupnosti, določeno v nacionalni ureditvi, pretrga ali zadrži do konca tega
         postopka, če v tej državi ni učinkovitega pravnega sredstva, s katerim bi bilo od nje mogoče zahtevati prenos direktive.

      28      To vprašanje se lahko pojasni s kronologijo dejstev iz postopka v glavni stvari. Iz predložitvene odločbe namreč izhaja, da
         se je postopek zaradi neizpolnitve obveznosti zoper Zvezno republiko Nemčijo, v katerem je bila izdana zgoraj navedena sodba
         Komisija proti Nemčiji, začel 27. marca 1996. Prve škodljive posledice so oškodovancem nastale leta 1993, vendar so ti šele
         decembra 1999 vložili odškodninsko tožbo zoper državo. Če se uporabi zastaralni rok treh let iz člena 852(1) BGB, kar predlaga
         predložitveno sodišče, bi ta rok začel teči sredi leta 1996, to je od datuma, ko so po mnenju tega sodišča oškodovanci izvedeli
         za škodo in odškodninskega zavezanca. Tako je lahko v zadevi iz postopka v glavni stvari odškodninska tožba zoper državo že
         zastarana. Zato je za rešitev spora o glavni stvari pomembno vprašanje, ali je na navedeni zastaralni rok vplivalo dejstvo,
         da je Komisija vložila tožbo zaradi neizpolnitve obveznosti.

      29      Vendar, da bi se lahko koristno odgovorilo predložitvenemu sodišču, je treba najprej preučiti vprašanje, ki ga to implicitno
         zastavlja, in sicer ali pravo Skupnosti nasprotuje uporabi triletnega zastaralnega roka iz člena 852(1) BGB po analogiji v
         zadevi iz postopka v glavni stvari.

      30      V zvezi z uporabo člena 852(1) BGB je treba navesti, da je Danske Slagterier kritiziral pomanjkanje jasnosti pravnega položaja
         v Nemčiji v zvezi z nacionalnim pravilom o zastaranju, ki velja za odškodninski zahtevek iz naslova odškodninske odgovornosti
         države za kršitev prava Skupnosti, saj to vprašanje še ni bilo zakonsko urejeno in vrhovno sodišče ga še ni obravnavalo, pa
         tudi pravna teorija je v zvezi s tem razdvojena, ker je mogočih več pravnih podlag. Dejstvo, da je bil zastaralni rok iz člena
         852 BGB uporabljen prvič in po analogiji za odškodninske tožbe zoper državo zaradi kršitve prava Skupnosti, naj bi kršilo
         načeli pravne varnosti in jasnosti ter načeli učinkovitosti in enakovrednosti.

      31      V zvezi s tem je treba poudariti, da iz ustaljene sodne prakse izhaja, da mora – kadar ni ustrezne zakonodaje Skupnosti –
         nacionalni pravni red vsake države članice določiti pristojna sodišča in podrobna postopkovna pravila sodnih postopkov za
         varstvo pravic posameznikov, ki izhajajo iz prava Skupnosti. Država mora torej posledice povzročene škode odpraviti v okviru
         nacionalnih predpisov o odgovornosti, pogoji, določeni z nacionalnimi zakonodajami na področju povrnitve škode, pa ne smejo
         biti manj ugodni od tistih za podobne zahtevke na podlagi nacionalnega prava (načelo enakovrednosti) in ne smejo biti oblikovani
         tako, da bi dejansko onemogočali pridobitev odškodnine ali jo naredili pretirano težko dosegljivo (načelo učinkovitosti) (glej
         zlasti zgoraj navedeno sodbo Francovich in drugi, točki 42 in 43, in sodbo z dne 10. julija 1997 v zadevi Palmisani, C‑261/95,
         Recueil, str. I‑4025, točka 27).

      32      V zvezi s tem zadnjim načelom je Sodišče presodilo, da je s pravom Skupnosti združljiva določitev razumnih prekluzivnih rokov
         za vložitev pravnih sredstev zaradi pravne varnosti zavezanca za dajatev in zadevnega organa (glej sodbo z dne 17. novembra
         1998 v zadevi Aprile, C‑228/96, Recueil, str. I‑7141, točka 19 in navedena sodna praksa). Ti roki namreč dejansko ne onemogočajo
         ali čezmerno otežujejo uveljavljanja pravic, ki izhajajo iz pravnega reda Skupnosti. V zvezi s tem je nacionalni triletni
         prekluzivni rok razumen (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Aprile, točka 19, in sodbo z dne 11. julija 2002 v zadevi Marks & Spencer,
         C‑62/00, Recueil, str. I‑6325, točka 35).

      33      Vendar je iz točke 39 zgoraj navedene sodbe Marks & Spencer prav tako razvidno, da mora biti zastaralni rok določen vnaprej,
         da bi izpolnil svoj namen zagotavljanja pravne varnosti. Položaj, za katerega je značilna velika pravna negotovost, lahko
         pomeni kršitev načela učinkovitosti, saj bi lahko bila povrnitev škode, nastale posameznikom s kršitvami prava Skupnosti,
         za katere je odgovorna država članica, dejansko čezmerno otežena, če ti ne bi mogli z razumno gotovostjo določiti veljavnega
         zastaralnega roka.

      34      Nacionalno sodišče mora ob upoštevanju vseh elementov v zvezi s pravnim položajem in dejanskim stanjem v času nastanka dejstev
         iz postopka v glavni stvari in ob upoštevanju načela učinkovitosti preveriti, ali je bila za zadevno osebo uporaba roka iz
         člena 852(1) BGB po analogiji za odškodninske zahtevke v zvezi s škodo, ki je nastala, ker je zadevna država članica kršila
         pravo Skupnosti, dovolj predvidljiva.

      35      Poleg tega mora v zvezi z združljivostjo uporabe navedenega roka po analogiji z načelom enakovrednosti prav tako nacionalno
         sodišče preveriti, ali niso bili zaradi te uporabe pogoji za odškodnino za škodo, ki je nastala posameznikom, ker je ta država
         članica kršila pravo Skupnosti, manj ugodni od tistih za odškodnino za podobno škodo na podlagi nacionalnega prava.

      36      V zvezi s pretrganjem ali zadržanjem zastaranja ob vložitvi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti iz navedenega izhaja, da
         so države članice pristojne, da uredijo taka podrobna postopkovna pravila, če sta načeli enakovrednosti in učinkovitosti spoštovani.

      37      V zvezi s tem je treba poudariti, da odškodnina za škodo ne more biti pogojena z zahtevo po predhodni ugotovitvi Sodišča,
         da je prišlo do neizpolnitve obveznosti iz prava Skupnosti, za katero odgovarja država članica (glej zgoraj navedeni sodbi
         Brasserie du pêcheur in Factortame, točke od 94 do 96, in Dillenkofer in drugi, točka 28).

      38      Ugotovitev neizpolnitve obveznosti je sicer pomembna, vendar ne nujno potrebna za preučitev, ali je izpolnjen pogoj, v skladu
         s katerim mora biti kršitev prava Skupnosti dovolj resna. Poleg tega pravice v korist posameznikov ne morejo biti odvisne
         od presoje Komisije, ali je na podlagi člena 226 ES ustrezno sprožiti postopek proti državi članici, in od morebitne ugotovitve
         neizpolnitve obveznosti s sodbo Sodišča (glej zgoraj navedeno sodbo Brasserie du pêcheur in Factortame, točki 93 in 95).

      39      Posameznik lahko torej vloži odškodninski zahtevek v okviru podrobnih pravil, določenih v zvezi s tem v nacionalnem pravu,
         ne da bi moral čakati na izdajo sodbe, s katero je ugotovljeno, da je država članica kršila pravo Skupnosti. Zato dejstvo,
         da vložitev tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti ne pretrga ali zadrži zastaranja, posamezniku ne onemogoča ali pretirano
         otežuje uveljavljanja pravic, ki jih ima na podlagi prava Skupnosti.

      40      Poleg tega Danske Slagterier navaja kršitev načela enakovrednosti, ker je v nemškem pravu predvideno pretrganje zastaranja
         ob vzporedni vložitvi pravnega sredstva na podlagi nacionalnega prava v skladu s členom 839 BGB in ker meni, da bi bilo treba
         tožbo na podlagi člena 226 ES obravnavati podobno kot tako pravno sredstvo.

      41      V zvezi s tem je treba poudariti, da je treba za presojo enakovrednosti postopkovnih pravil objektivno in abstraktno preveriti
         podobnost zadevnih pravil ob upoštevanju njihovega mesta v celotnem postopku, poteka navedenega postopka in posebnosti pravil
         (glej v tem smislu sodbo z dne 16. maja 2000 v zadevi Preston in drugi, C‑78/98, Recueil, str. I‑3201, točka 63).

      42      Med presojo podobnosti zadevnih pravil je treba upoštevati posebnosti postopka na podlagi člena 226 ES.

      43      V zvezi s tem je treba spomniti, da Komisiji v okviru pristojnosti, ki jih ima na podlagi člena 226 ES, ni treba dokazati
         obstoja pravnega interesa (glej sodbi z dne 4. aprila 1974 v zadevi Komisija proti Franciji, 167/73, Recueil, str. 359, točka 15,
         in z dne 10. aprila 2003 v združenih zadevah Komisija proti Nemčiji, C‑20/01 in C‑28/01, Recueil, str. I‑3609, točka 29).
         Komisija ima namreč nalogo, da po uradni dolžnosti in v splošnem interesu nadzira izvajanje prava Skupnosti s strani držav
         članic in da doseže ugotovitev morebitnih neizpolnitev obveznosti, ki iz njega izhajajo, da bi se te neizpolnitve odpravile
         (glej zgoraj navedeni sodbi Komisija proti Franciji, točka 15, in z dne 10. aprila 2003 v zadevi Komisija proti Nemčiji, točka 29).

      44      Namen člena 226 ES torej ni zaščititi pravice te institucije. Edino ta lahko odloči, ali je primerno začeti postopek za ugotovitev
         neizpolnitve obveznosti ali ne in, glede na primer, zaradi katerih dejanj oziroma opustitev je ta postopek treba uvesti (sodba
         z dne 2. junija 2005 v zadevi Komisija proti Grčiji, C‑394/02, ZOdl., str. I‑4713, točka 16 in navedena sodna praksa). Komisija
         ima zato v zvezi s tem diskrecijsko pravico, ki izključuje pravico posameznikov, da od nje zahtevajo stališče v določenem
         smislu (glej sodbo z dne 14. februarja 1989 v zadevi Star Fruit proti Komisiji, 247/87, Recueil, str. 291, točka 11).

      45      Ugotoviti je torej treba, da je načelo enakovrednosti spoštovano v nacionalni ureditvi, v kateri ni predvideno pretrganje
         ali zadržanje zastaranja odškodninskega zahtevka iz naslova odškodninske odgovornosti države za kršitev prava Skupnosti, kadar
         je Komisija začela postopek na podlagi člena 226 ES.

      46      Glede na navedeno je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da pravo Skupnosti ne zahteva, da se, kadar je Komisija začela
         postopek zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, zastaranje odškodninskega zahtevka iz naslova odškodninske
         odgovornosti države za kršitev prava Skupnosti, predvidenega v nacionalni ureditvi, pretrga ali zadrži do konca tega postopka.

       Četrto vprašanje
      47      S četrtim vprašanjem predložitveno sodišče sprašuje, ali začne zastaralni rok za odškodninsko tožbo zoper državo zaradi nepravilnega
         prenosa direktive neodvisno od veljavnega nacionalnega prava teči šele s popolnim prenosom te direktive ali pa ta rok v skladu
         z nacionalnim pravom začne teči že ob prvih škodljivih posledicah tega nepravilnega prenosa, pri čemer je mogoče pričakovati
         njegove nadaljnje škodljive posledice. Če popolni prenos vpliva na potek tega zastaralnega roka, predložitveno sodišče sprašuje,
         ali gre za splošno pravilo ali pa to velja le takrat, kadar ima posameznik na podlagi direktive pravico.

      48      V zvezi s tem je treba spomniti, kot je razvidno iz točk 31 in 32 te sodbe, da so države članice – kadar ni ustrezne zakonodaje
         Skupnosti – pristojne, da uredijo podrobna postopkovna pravila sodnih postopkov za varstvo pravic, ki jih imajo posamezniki
         na podlagi prava Skupnosti, vključno s pravili o zastaranju, če se s temi podrobnimi pravili spoštujeta načeli enakovrednosti
         in učinkovitosti. Poleg tega je treba spomniti, da se z določitvijo razumnih prekluzivnih rokov za vložitev pravnih sredstev
         spoštujeta ti načeli in da za to določitev ni mogoče šteti, da se s tem dejansko onemogoča ali čezmerno otežuje uveljavljanje
         pravic, ki jih daje pravo Skupnosti.

      49      Tudi dejstvo, da zastaralni rok, določen z nacionalnim pravom, začne teči ob prvih škodljivih posledicah, čeprav je mogoče
         pričakovati nadaljnje take posledice, dejansko ne onemogoča ali čezmerno otežuje uveljavljanja pravic, ki jih daje pravo Skupnosti.

      50      Te ugotovitve ni mogoče ovreči na podlagi sodbe z dne 13. julija 2006 v zadevi Manfredi in drugi (od C‑295/04 do C‑298/04,
         ZOdl., str. I‑6619), na katero se sklicuje Danske Slagterier.

      51      V točkah 78 in 79 navedene sodbe je Sodišče menilo, da ni izključeno, da bi lahko kratek zastaralni rok za vložitev odškodninske
         tožbe, ki teče od dneva, ko se je izvajal omejevalni sporazum ali usklajeno ravnanje, praktično onemogočil uveljavljanje pravice
         zahtevati odškodnino za škodo, nastalo zaradi tega omejevalnega sporazuma ali prepovedanega ravnanja. Pri trajajočih ali ponavljajočih
         se kršitvah tako ni nemogoče, da zastaralni rok poteče, celo preden je kršitve konec, pri čemer oseba, ki ji je škoda nastala
         po poteku tega roka, ne bi mogla vložiti tožbe.

      52      Vendar pa to ne velja v zadevi iz postopka v glavni stvari. Iz predložitvene odločbe je namreč razvidno, da zastaralni rok,
         ki je sporen v tej zadevi, ne more začeti teči, preden oškodovanec ne izve za škodo in odškodninskega zavezanca. V takih okoliščinah
         torej ni mogoče, da bi se oškodovanec znašel v položaju, v katerem zastaralni rok začne teči oziroma je že potekel, ne da
         bi vedel, da mu je nastala škoda, kot bi se lahko zgodilo v okviru zadeve, v kateri je bila izdana zgoraj navedena sodba Manfredi
         in drugi ter v kateri je zastaralni rok začel teči od začetka izvajanja omejevalnega sporazuma ali usklajenega ravnanja, za
         kar so lahko nekatere zadevne osebe izvedele šele precej kasneje.

      53      V zvezi z možnostjo določitve začetka zastaralnega roka pred popolnim prenosom zadevne direktive je treba navesti, da je Sodišče
         v točki 23 sodbe z dne 25. julija 1991 v zadevi Emmott (C‑208/90, Recueil, str. I‑4269) sicer presodilo, da se država članica,
         ki je v zamudi, do pravilnega prenosa direktive ne more sklicevati na to, da je posameznik zoper njo prepozno vložil tožbo
         zaradi varstva pravic, ki mu jih dajejo določbe te direktive, in da lahko rok za vložitev tožbe, ki ga določa nacionalno pravo,
         začne teči šele takrat.

      54      Vendar, kot je bilo potrjeno s sodbo z dne 6. decembra 1994 v zadevi Johnson (C‑410/92, Recueil, str. I‑5483, točka 26), je
         iz sodbe z dne 27. oktobra 1993 v zadevi Steenhorst-Neerings (C‑338/91, Recueil, str. I‑5475) razvidno, da je bila rešitev
         iz zgoraj navedene sodbe Emmott utemeljena s posebnimi okoliščinami zadeve, v kateri je bila izdana ta sodba in v kateri je
         bila tožeči stranki iz postopka v glavni stvari zaradi prekluzije vzeta vsakršna možnost uveljavljanja njene pravice do enakega
         obravnavanja, ki ji je bila priznana z direktivo (glej tudi sodbi z dne 17. julija 1997 v zadevi Haahr Petroleum, C‑90/94,
         Recueil, str. I‑4085, točka 52, in v združenih zadevah Texaco in Olieselskabet Danmark, C‑114/95 in C‑115/95, Recueil, str. I‑4263,
         točka 48, ter sodbo z dne 15. septembra 1998 v združenih zadevah Ansaldo Energia in drugi, od C‑279/96 do C‑281/96, Recueil,
         str. I‑5025, točka 20).

      55      V zadevi iz postopka v glavni stvari pa niti iz spisa niti iz razprav, ki so potekale med ustnim postopkom, ni razvidno, da
         je bila zaradi spornega roka oškodovancem odvzeta – tako kot v zadevi, v kateri je bila izdana zgoraj navedena sodba Emmott
         – vsakršna možnost uveljavljanja njihovih pravic pred nacionalnimi sodišči.

      56      Na četrto vprašanje je zato treba odgovoriti, da pravo Skupnosti ne nasprotuje temu, da začne zastaralni rok za odškodninsko
         tožbo zoper državo zaradi nepravilnega prenosa direktive teči že od datuma nastanka prvih škodljivih posledic tega nepravilnega
         prenosa, pri čemer je mogoče pričakovati njegove nadaljnje škodljive posledice, čeprav je ta datum pred datumom pravilnega
         prenosa te direktive.

      57      Glede na odgovor na prvi del četrtega vprašanja na njegov drugi del ni treba odgovoriti.

       Peto vprašanje
      58      Predložitveno sodišče s petim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali pravo Skupnosti nasprotuje takemu pravilu, kot je določeno
         v členu 839(3) BGB, v katerem je določeno, da posameznik ne more dobiti odškodnine za škodo, katere nastanka namenoma ali
         iz malomarnosti ni odvrnil z uporabo pravnega sredstva. Predložitveno sodišče je svoje vprašanje natančneje določilo z vprašanjem,
         ali je taka nacionalna ureditev v nasprotju s pravom Skupnosti, če se uporablja s pridržkom, da mora biti to pravno varstvo
         ustrezno za zadevno osebo. Predložitveno sodišče nazadnje želi izvedeti, ali se lahko pravno sredstvo opredeli kot ustrezno,
         če je verjetno, da bo sodišče, pred katerim poteka postopek, vložilo predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena
         234 ES ali če se je že začel postopek zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES.

      59      Kot je bilo opozorjeno v okviru odgovorov na prejšnji vprašanji, so države članice – kadar ni ustrezne zakonodaje Skupnosti
         – pristojne, da uredijo podrobna postopkovna pravila sodnih postopkov za varstvo pravic, ki jih imajo posamezniki na podlagi
         prava Skupnosti, če se s temi podrobnimi pravili spoštujeta načeli enakovrednosti in učinkovitosti.

      60      V zvezi z uporabo razpoložljivih pravnih sredstev je treba navesti, da je Sodišče v točki 84 zgoraj navedene sodbe Brasserie
         du pêcheur in Factortame v zvezi z odgovornostjo države članice za kršitev prava Skupnosti menilo, da lahko nacionalno sodišče
         preveri, ali si je oškodovanec ustrezno prizadeval, da bi se izognil škodi oziroma da bi omejil njeno velikost, in zlasti
         ali je pravočasno uporabil vsa pravna sredstva, ki jih je imel na voljo.

      61      V skladu s splošnim načelom, ki je skupno vsem pravnim sistemom držav članic, mora namreč oškodovanec pokazati ustrezno prizadevanje
         za omejitev velikosti škode ali pa tvega, da jo bo moral nositi sam (sodba z dne 19. maja 1992 v združenih zadevah Mulder
         in drugi proti Svetu in Komisiji, C‑104/89 in C‑37/90, Recueil, str. I‑3061, točka 33, in zgoraj navedena sodba Brasserie
         du pêcheur in Factortame, točka 85).

      62      Vendar bi bilo v nasprotju z načelom učinkovitosti, če bi se oškodovancem naložilo, da morajo sistematično uporabiti vsa pravna
         sredstva, ki so jim na voljo, čeprav bi to povzročilo čezmerne težave ali se to ne bi moglo razumno zahtevati od njih.

      63      V sodbi z dne 8. marca 2001 v združenih zadevah Metallgesellschaft in drugi (C‑397/98 in C‑410/98, Recueil, str. I‑1727, točka
         106) je Sodišče namreč presodilo, da bi bilo uveljavljanje pravic, ki jih določbe prava Skupnosti, ki se neposredno uporabljajo,
         zagotavljajo posameznikom, nemogoče ali pretežko, če bi se njihovi odškodninski zahtevki zaradi kršitve prava Skupnosti zavračali
         ali omejevali samo zato, ker posamezniki niso zahtevali uveljavitve pravice, ki jim jo dajejo določbe prava Skupnosti in ki
         jim jo nacionalni zakon odreka, da bi tako s pravnimi sredstvi, ki so za to predvidena, s sklicevanjem na primarnost in neposredni
         učinek prava Skupnosti izpodbijali zavrnitev države članice. V takem primeru od oškodovancev ne bi bilo razumno zahtevati,
         da uporabijo pravna sredstva, ki so jim na voljo, ker bi morali v vsakem primeru vnaprej plačati sporni znesek, in čeprav
         bi nacionalno sodišče presodilo, da vnaprejšnje plačilo ni združljivo s pravom Skupnosti, ne bi mogli dobiti obresti za ta
         znesek in bi se jim morebiti lahko naložila denarna kazen (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Metallgesellschaft in drugi,
         točka 104).

      64      Ugotoviti je torej treba, da pravo Skupnosti ne nasprotuje uporabi takšne nacionalne ureditve, kot je določena v členu 839(3)
         BGB, če se lahko uporaba spornega pravnega sredstva od oškodovanca razumno zahteva. Predložitveno sodišče je pristojno, da
         ob upoštevanju vseh okoliščin zadeve iz postopka v glavni stvari presodi, ali je tako.

      65      V zvezi z možnostjo, da bo zaradi tako uporabljenega pravnega sredstva vložen predlog za sprejetje predhodne odločbe, in v
         zvezi z vplivom, ki bi ga to imelo na ustreznost tega pravnega sredstva, je treba spomniti, da iz ustaljene sodne prakse izhaja,
         da je postopek, uveden s členom 234 ES, instrument sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, zaradi česar prvo zagotavlja
         drugim razlago prava Skupnosti, ki jo potrebujejo za rešitev spora, ki ga obravnavajo (glej sodbi z dne 16. julija 1992 v
         zadevi Meilicke, C‑83/91, Recueil, str. I‑4871, točka 22, in z dne 5. februarja 2004 v zadevi Schneider, C‑380/01, Recueil,
         str. I‑1389, točka 20). Pojasnila, ki jih nacionalno sodišče tako dobi, mu torej omogočijo lažjo uporabo prava Skupnosti,
         tako da zaradi uporabe tega instrumenta sodelovanja za zadevno osebo uveljavljanje pravic, ki jih ima iz prava Skupnosti,
         nikakor ne postane čezmerno oteženo. Zato neuporaba pravnega sredstva na podlagi edinega razloga, da bo verjetno vložen predlog
         za sprejetje predhodne odločbe, ni razumna.

      66      Iz tega izhaja, da velika verjetnost, da bo na podlagi pravnega sredstva vložen predlog za sprejetje predhodne odločbe, ni
         sama po sebi razlog za sklepanje, da uporaba tega pravnega sredstva ni ustrezna.

      67      V zvezi z ustreznostjo obveznosti uporabe pravnih sredstev, ki so na razpolago, medtem ko pri Sodišču poteka postopek na podlagi
         tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti, zadošča ugotovitev, da je postopek na podlagi člena 226 ES popolnoma neodvisen od nacionalnih
         postopkov in jih ne nadomešča. Kot je bilo pojasnjeno ob odgovoru na tretje vprašanje, je namreč tožba zaradi neizpolnitve
         obveznosti objektivni nadzor zakonitosti v splošnem interesu. Čeprav je lahko rezultat takšne tožbe v interesu zadevne osebe,
         je zanjo vseeno ustrezno, da se izogne nastanku škode z uporabo vseh razpoložljivih sredstev, to je z uporabo razpoložljivih
         pravnih sredstev.

      68      Iz tega izhaja, da dejstvo, da je pri Sodišču vložena tožba zaradi neizpolnitve obveznosti, ali verjetnost, da bo nacionalno
         sodišče Sodišču predložilo predlog za sprejetje predhodne odločbe, nista sama po sebi zadosten razlog za sklep, da uporaba
         pravnega sredstva ni ustrezna.

      69      Na peto vprašanje je torej treba odgovoriti, da pravo Skupnosti ne nasprotuje uporabi nacionalne ureditve, v kateri je določeno,
         da posameznik ne more dobiti odškodnine za škodo, katere nastanka namenoma ali iz malomarnosti ni odvrnil z uporabo pravnega
         sredstva, če se lahko uporaba tega pravnega sredstva od oškodovanca razumno zahteva, pri čemer je predložitveno sodišče pristojno,
         da to preveri ob upoštevanju vseh okoliščin zadeve iz postopka v glavni stvari. Verjetnost, da bo nacionalno sodišče vložilo
         predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ali dejstvo, da je pri Sodišču vložena tožba zaradi neizpolnitve
         obveznosti, sama po sebi nista zadosten razlog za sklep, da uporaba pravnega sredstva ni ustrezna.

       Stroški
      70      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      1)      Posamezniki, ki jim je nastala škoda zaradi nepravilnega prenosa ali uporabe Direktive Sveta 64/433/EGS z dne 26. junija 1964
            o zdravstvenih pogojih za proizvodnjo in trženje svežega mesa, kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 91/497/EGS z dne
            29. julija 1991, in Direktive Sveta 89/662/EGS z dne 11. decembra 1989 o veterinarskih pregledih v trgovini znotraj Skupnosti
            glede na vzpostavitev notranjega trga, se lahko sklicujejo na pravico do prostega pretoka blaga, da bi utemeljili odgovornost
            države za kršitev prava Skupnosti.
      2)      Pravo Skupnosti ne zahteva, da se, kadar je Komisija Evropskih skupnosti začela postopek zaradi neizpolnitve obveznosti na
            podlagi člena 226 ES, zastaranje odškodninskega zahtevka iz naslova odškodninske odgovornosti države za kršitev prava Skupnosti,
            določeno v nacionalni ureditvi, pretrga ali zadrži do konca tega postopka.
      3)      Pravo Skupnosti ne nasprotuje temu, da začne zastaralni rok za odškodninsko tožbo zoper državo zaradi nepravilnega prenosa
            direktive teči že od datuma nastanka prvih škodljivih posledic tega nepravilnega prenosa, pri čemer je mogoče pričakovati
            njegove nadaljnje škodljive posledice, čeprav je ta datum pred datumom pravilnega prenosa te direktive.
      4)      Pravo Skupnosti ne nasprotuje uporabi nacionalne ureditve, v kateri je določeno, da posameznik ne more dobiti odškodnine za
            škodo, katere nastanka namenoma ali iz malomarnosti ni odvrnil z uporabo pravnega sredstva, če se lahko uporaba tega pravnega
            sredstva od oškodovanca razumno zahteva, pri čemer je predložitveno sodišče pristojno, da to preveri ob upoštevanju vseh okoliščin
            zadeve iz postopka v glavni stvari. Verjetnost, da bo nacionalno sodišče vložilo predlog za sprejetje predhodne odločbe na
            podlagi člena 234 ES, ali dejstvo, da je pri Sodišču vložena tožba zaradi neizpolnitve obveznosti, sama po sebi nista zadosten
            razlog za sklep, da uporaba pravnega sredstva ni ustrezna.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 11. januarja 2007. # Vonk Dairy Products BV proti Productschap Zuivel. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: College van Beroep voor het bedrijfsleven - Nizozemska. # Kmetijstvo - Skupna ureditev trgov - Sir - Členi od 16 do 18 Uredbe (EGS) št. 3665/87 - Diferencialna izvozna nadomestila - Skoraj takojšnji ponovni izvoz iz države uvoza - Dokaz o zlorabi - Povračilo neupravičeno izplačanih zneskov - Člen 3(1), drugi pododstavek, Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 2988/95 - Nadaljevana ali ponavljana nepravilnost. # Zadeva C-279/05.

text:
      Zadeva C-279/05
      Vonk Dairy Products BV
      proti
      Productschap Zuivel
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo
      College van Beroep voor het bedrijfsleven)
      „Kmetijstvo – Skupna ureditev trgov – Sir – Členi od 16 do 18 Uredbe (EGS) št. 3665/87 – Diferencialna izvozna nadomestila – Skoraj takojšnji ponovni izvoz iz države uvoza – Dokaz o zlorabi – Povračilo neupravičeno izplačanih zneskov – Člen 3(1), drugi pododstavek, Uredbe (ES, Euratom) št. 2988/95 – Nadaljevana ali ponavljana nepravilnost“
      Povzetek sodbe
      1.        Kmetijstvo – Skupna ureditev trgov – Izvozna nadomestila – Diferencialna nadomestila
      (Uredba Komisije št. 3665/87)
      2.        Lastni viri Evropskih skupnosti – Uredba o zaščiti finančnih interesov Skupnosti
      (Uredba Sveta št. 2988/95, člen 3(1), drugi pododstavek)
      1.        V okviru postopka za odvzem in povračilo dokončno izplačanih diferencialnih izvoznih nadomestil na podlagi Uredbe št. 3665/87
         o skupnih podrobnih pravil za uporabo sistema izvoznih nadomestil za kmetijske proizvode je treba ugotovitev, da so navedena
         nadomestila neupravičena, podpreti z dokazom o izvoznikovi zlorabi, ki se predloži v skladu s pravili nacionalnega prava.

      Dokaz o zlorabi obsega, po eni strani, skupek objektivnih okoliščin, iz katerih izhaja, da čeprav so bili formalno spoštovani
         pogoji, ki jih določa ureditev Skupnosti, cilj te ureditve ni bil dosežen, in po drugi strani, subjektivni element, katerega
         namen je pridobiti korist iz skupnostne ureditve tako, da se umetno ustvarijo pogoji za njeno pridobitev. Obstoj tega subjektivnega
         elementa je mogoče ugotoviti zlasti z dokazom o tajnem dogovoru med izvoznikom, upravičencem do nadomestil in uvoznikom proizvoda
         v tretji državi, ki ni država uvoza.

      Predložitveno sodišče je pristojno za to, da v skladu s pravili dokazovanja nacionalnega prava, če to ne ogroža učinkovitosti
         prava Skupnosti, preveri, ali so elementi zlorabe podani v sporu o glavni stvari.

      (Glej točke 33, 34, 38 in točko 1 izreka.)
      2.        Nepravilnost je nadaljevana ali ponavljana v smislu člena 3(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 2988/95 o zaščiti finančnih
         interesov Evropskih skupnosti, kadar jo stori subjekt iz Skupnosti, ki ima gospodarske koristi od vseh podobnih poslov, ki
         kršijo isto določbo prava Skupnosti. V zvezi s tem ni pomembno dejstvo, da se nepravilnost nanaša na sorazmerno majhen del
         vseh poslov, opravljenih v določenem obdobju, in da posli, za katere je ugotovljena nepravilnost, vedno zadevajo različne
         lote.

      (Glej točke 41, 42, 44 in točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 11. januarja 2007(*)

      „Kmetijstvo – Skupna ureditev trgov – Sir – Členi od 16 do 18 Uredbe (EGS) št. 3665/87 – Diferencialna izvozna nadomestila – Skoraj takojšnji ponovni izvoz iz države uvoza – Dokaz o zlorabi – Povračilo neupravičeno izplačanih zneskov – Člen 3(1), drugi pododstavek, Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 2988/95 – Nadaljevana ali ponavljana nepravilnost“
      V zadevi C-279/05,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo College van Beroep voor
         het bedrijfsleven (Nizozemska) z odločbo z dne 30. junija 2005, ki je prispela na Sodišče 11. julija 2005, v postopku

      Vonk Dairy Products BV
      proti
      Productschap Zuivel,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, K. Lenaerts, J. N. Cunha Rodrigues, M. Ilešič (poročevalec) in E. Levits, sodniki,
      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodni tajnik: B. Fülöp, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 29. marca 2006,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Vonk Dairy Products BV J. H. Peek, odvetnik,
      –        za Kraljevino Nizozemsko H. G. Sevenster in M. de Mol, zastopnici,
      –        za Helensko republiko I. Chalkias in S. Papaioannou, zastopnika,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti C. Cattabriga in M. van Heezik, zastopnici,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 7. junija 2006
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov od 16 do 18 Uredbe Komisije (EGS) št. 3665/87 z dne 27.
         novembra 1987 o skupnih podrobnih pravilih za uporabo sistema izvoznih nadomestil za kmetijske proizvode (UL L 351, str. 1)
         in člena 3(1), drugi pododstavek, Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 2988/95 z dne 18. decembra 1995 o zaščiti finančnih interesov
         Evropskih skupnosti (UL L 312, str. 1).

      2        Predlog je bil vložen v okviru spora med Vonk Dairy Products BV in Productschap Zuivel (poklicno združenje mlečne industrije)
         v zvezi z odvzemom in povračilom diferencialnega izvoznega nadomestila, povečanega za 15 %, ki ga je prejela tožeča stranka
         v postopku v glavni stvari.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
       Uredba št. 3665/87
      3        Člen 1 Uredbe št. 3665/87 določa:

      „Brez poseganja v odstopanja, predvidena v predpisih Skupnosti za določene proizvode, določa ta uredba skupna podrobna pravila
         za uporabo sistema izvoznih nadomestil, v nadaljevanju ‚nadomestila‘, uvedena ali določena v:

      […]
      – členu 17 Uredbe (EGS) št. 804/68 (mleko in mlečni izdelki),
      […]“
      4        Členi od 4 do 6 iste uredbe določajo:

      „Člen 4
      1.      Brez poseganja v člena 5 in 16 se nadomestilo izplača ob predložitvi dokazila, da so proizvodi iz sprejete izvozne deklaracije
         v nespremenjenem stanju zapustili carinsko območje Skupnosti v 60 dneh po sprejetju izvozne deklaracije.

      […]
      Člen 5
      1.      Diferencialno ali nediferencialno nadomestilo se izplača, če je proizvod zapustil carinsko območje Skupnosti, pod pogojem,
         da je bil proizvod […] uvožen v tretjo državo in, kadar je to primerno, v določeno tretjo državo v dvanajstih mesecih od datuma
         sprejetja izvozne deklaracije:

      (a) če obstaja resen dvom glede dejanske destinacije proizvoda […]
      […]
      Za primere iz prvega pododstavka se uporabljajo določbe členov 17(3) in 18.
      Poleg tega lahko pristojni organi držav članic zahtevajo dodatna dokazila, ki na zanje sprejemljiv način dokazujejo, da je
         bil proizvod dejansko v nespremenjenem stanju sproščen v promet v tretji državi uvoza.

      […]
      Komisija lahko, če obstaja resen dvom glede dejanske destinacije proizvodov, od držav članic zahteva, da uporabijo določbe
         prvega odstavka.

      […]
      Člen 6
      Če proizvod iz sprejete carinske deklaracije prečka območje Skupnosti, ki ni ozemlje države članice izvoza, preden zapusti
         carinsko območje Skupnosti, je dokazilo, da je proizvod zapustil carinsko območje Skupnosti, pravilno potrjen izvirnik kontrolnega
         izvoda T5 iz člena 1 Uredbe (EGS) št. 2823/87.

      […]“
      5        Člena 16 in 17 Uredbe 3665/87 določata:

      „Člen 16
      1.      Če se stopnja nadomestila razlikuje glede na destinacijo, se nadomestila plačajo ob upoštevanju dodatnih pogojev iz členov
         17 in 18.

      […]
      Člen 17
      1.      Proizvode v nespremenjenem stanju je treba uvoziti v tretjo državo ali eno od tretjih držav, za katere velja nadomestilo,
         v 12 mesecih od datuma sprejetja izvozne deklaracije;

      […]
      3.      Šteje se, da je bil proizvod uvožen, ko so v tretji državi opravljene carinske formalnosti za sprostitev v porabo“.
      6        Člen 18 iste uredbe vsebuje izčrpen seznam vseh dokumentarnih dokazil, ki jih morajo izvozniki predložiti kot dokaz za to,
         da so bile za ta proizvod opravljene vse carinske formalnosti za sprostitev v porabo. Med številnimi dokazili, ki se zahtevajo
         s to določbo, je tudi kopija prevozne listine.

      7        Člen 18 je bil večkrat spremenjen, te spremembe pa ne vplivajo na izid te zadeve.

      8        Člen 23 Uredbe 3665/87 določa:

      „1.      Če je znesek predplačila višji od zneska, ki naj bi se dejansko plačal za zadevni izvozni posel ali enakovreden izvozni posel,
         izvoznik povrne razliko med tema zneskoma, povečano za 15 %.

      […]“
       Uredba št. 2988/95
      9        Člen 1 Uredbe št. 2988/95 določa:

      „1.      Za zaščito finančnih interesov Evropskih skupnosti se sprejmejo splošna pravila za enotne preglede ter upravne ukrepe in kazni
         v zvezi z nepravilnostmi, ki se nanašajo na zakonodajo Skupnosti.

      2.      ‚Nepravilnost‘ pomeni vsako kršenje določb zakonodaje Skupnosti, ki je posledica dejanja ali opustitve s strani gospodarskega
         subjekta, ki je ali bi lahko škodljivo vplivalo na proračun Skupnosti ali proračunska sredstva, ki jih upravljajo, bodisi
         z zmanjšanjem ali izgubo prihodkov iz lastnih sredstev, ki se zbirajo neposredno v imenu Skupnosti, bodisi z neupravičenimi
         izdatki.“

      10      Člen 3(1) Uredbe št. 2988/95 določa:

      „Pregon zastara v štirih letih od storitve nepravilnosti iz člena 1(1). Sektorski predpisi pa lahko določijo krajši zastaralni
         rok, ki ne sme biti krajši od treh let.

      V primeru nadaljevanja ali ponavljanja nepravilnosti teče zastaranje od dneva, ko so nepravilnosti prenehale. Pri večletnih
         programih zastaralni rok v vsakem primeru teče do zaključka programa.

      […]“
       Nacionalna ureditev
      11      Člen 9 zakona o ureditvi uvoza in izvoza blaga (Wet houdende een regeling op het gebied van de invoer en de uitvoer van goederen)
         z dne 5. julija 1962 (Stb. 1962, št. 295), kot je bil spremenjen z zakonom z dne 4. junija 1992 (Stb. 1992, št. 422), določa:

      „1.      Pristojni minister lahko razveljavi dovoljenje, nadomestilo, subvencijo ali oprostitev, če se podatki, ki so bili predloženi
         za njihovo odobritev, izkažejo do te mere nepravilni ali nepopolni, da bi bilo o zahtevi odločeno drugače, če bi bile ob njeni
         preučitvi povsem znane pravilne okoliščine.

      2.      Subvencijo ali nadomestilo, dodeljeno v okviru izvedbe uredbe, ki jo je sprejela institucija Evropskih skupnosti, je mogoče
         razveljaviti, če iz veljavne določbe, ki jo je sprejela taka institucija, izhaja, da upravičenec ni imel pravice do te subvencije
         ali nadomestila.“

      12      V skladu s členi 1, 85 in 118 in s prilogo I k uredbi o uvozu in izvozu kmetijskih proizvodov (Regeling in- en uitvoer landbouwgoederen)
         z dne 9. marca 1981 (Stcrt. 1981, št. 50), ki so sprejeti na podlagi člena 11 zakona, ki je bil naveden v prejšnji točki te
         sodbe, je za odobritev ali razveljavitev nadomestil, ki se uporabljajo za sir, pristojno Productschap Zuivel.

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      13      Od leta 1988 do leta 1994 je tožeča stranka v postopku v glavni stvari v Združene države Amerike vsako leto izvozila 300 lotov
         italijanskega sira „pecorino“, kar je skupaj 2100 lotov.

      14      Za te izvoze ji je tožena stranka v postopku v glavni stvari na podlagi Uredbe št. 3665/87 odobrila diferencialna nadomestila,
         ki so postala dokončna potem, ko so se sprostile položene varščine, ko je tožena stranka v postopku v glavni stvari prejela
         dokumente, ki dokazujejo, da so bili navedeni loti dani v prosti promet v Združenih državah.

      15      Znesek navedenih nadomestil za zadevni sir je bil za izvoze v Združene države višji od zneska nadomestil za izvoze v Kanado.

      16      Iz spisa, ki je bil predložen Sodišču, izhaja, da je Algemene Inspectiedienst (splošna inšpekcijska služba, v nadaljevanju:
         AID) pri Ministerie van Landbouw, Natuurbeheer en Visserij (ministrstvo za kmetijstvo, naravo in ribištvo) vodila prvo preiskavo
         v zvezi z zadevnimi izvozi sira, ki se obravnava v postopku.

      17      Ta preiskava je razkrila nepravilnosti na strani tožeče stranke v postopku v glavni stvari, zaradi česar je AID predlagala
         US Customs (carinski organi Združenih držav) New Yorka, naj uvedejo upravno preiskavo glede navedenih izvozov v obdobju od
         1988 do 1994.

      18      Druga preiskava je razkrila, da je družba Orlando Food Corporation, posrednica tožeče stranke v postopku v glavni stvari v
         Združenih državah, v navedenem obdobju v Kanado skoraj takoj ponovno izvozila 75 lotov sira (kar je približno 1,47 milijona
         kilogramov), ki so bili v večini primerov namenjeni National Cheese & Food Company, podjetju s sedežem v Ontariu. Ta preiskava
         je tudi pokazala, da vloga tožeče stranke v postopku v glavni stvari ni bila omejena zgolj na izvažanje zadevnih lotov sira
         v Združene države, ampak da je bila seznanjena s prevozi v Kanado in je sodelovala pri prodaji navedenih lotov v tej državi.
         V zvezi s tem so bila poleg tega izmenjana pisma med tožečo stranko v postopku v glavni stvari in (podjetjem) National Cheese
         & Food Company.

      19      Po tej drugi preiskavi je Officier van Justitie (tožilec) v Roermondu (Nizozemska) proti tožeči stranki v postopku v glavni
         stvari in njenim odgovornim uvedel sodno preiskavo zaradi ponarejanja listin, ker naj bi bile zahteve za diferencialna nadomestila
         domnevno ponarejene, saj omenjajo Združene države kot namembni kraj za porabo, medtem ko so bili nekateri loti sira poslani
         v Kanado, kjer so se tržili. AID je izide prve preiskave vključila v zapisnik z dne 5. marca 1997.

      20      Tožena stranka v postopku v glavni stvari je v dopisu z dne 18. septembra 1997 tožečo stranko v postopku v glavni stvari seznanila
         s tem, da je prejela zapisnik, ki je bil naveden v prejšnji točki te sodbe, kopijo tega zapisnika pa priložila k temu dopisu.

      21      Tožena stranka v postopku v glavni stvari je z odločbo z dne 18. aprila 2001 razveljavila svoje odločbe o dodelitvi nadomestil
         glede spornih 75 lotov in zahtevala povračilo zneska v višini 2.795.841,72 NLG, kar je enako razliki med diferencialnimi nadomestili,
         ki se uporabljajo na eni strani za Združene države in na drugi strani za Kanado, povečani za 15 %.

      22      Tožena stranka v postopku v glavni stvari je ugovor, ki ga je tožeča stranka v postopku v glavni stvari vložila proti tej
         odločbi, zavrnila kot neutemeljenega, zaradi česar je slednja vložila tožbo pri predložitvenem sodišču. Tožeča stranka v postopku
         v glavni stvari je v podporo tej tožbi navedla, da je izpolnila vse pogoje, ki so določeni v členih 4, 17(3) in 18 Uredbe
         št. 3665/87 za odobritev diferencialnih nadomestil za zadevne lote sira, in da naj kasnejši ponovni izvoz nekaterih teh lotov
         v Kanado ne bi vplival na odobritev teh nadomestil. V zvezi s tem se sklicuje na sodbo z dne 14. decembra 2000 v zadevi Emsland-Stärke
         (C‑110/99, Recueil, str. I‑11569) in meni, da tožena stranka v postopku v glavni stvari ni dokazala, da je pri njej šlo za
         zlorabo v smislu te sodbe. Tožeča stranka v postopku v glavni stvari zato meni, da ji nadomestila, ki so sporna v postopku
         v glavni stvari, niso bila neupravičeno izplačana in da so postala dokončna po tem, ko je predložila dokazilo o uvozu in o
         sprostitvi v porabo v Združenih državah.

      23      Tožena stranka v postopku v glavni stvari tudi trdi, da nepravilnost, ki se ji očita, ni niti nadaljevana niti ponavljana,
         saj večina lotov, ki jih je izvozila v Združene države, ni bila ponovno izvožena, in iz tega sklepa, da zastaralni rok ni
         bil prekinjen. Sodna preiskava naj bi se namreč nanašala na ponarejanje listin in ne na razveljavitev nadomestil ali na zahtevo
         za povračilo. Poleg tega naj bi navedeno preiskavo opravili drugi organi in ne tožena stranka v postopku v glavni stvari,
         zaradi česar je ni mogoče obravnavati kot dejanje prekinitve. Tožeča stranka v postopku v glavni stvari dodaja, da niti v
         zapisniku z dne 5. marca 1997 niti v dopisu tožene stranke v postopku v glavni stvari z dne 18. septembra 1997 ni bilo natančneje
         navedeno, na katera dejanja se nanašajo sumi.

      24      Na koncu tožeča stranka v postopku v glavni stvari meni, da tožena stranka v postopku v glavni stvari svoje odločbe o 15-odstotnem
         povečanju zneska, ki ga je treba vrniti, ni mogla utemeljiti na Uredbi št. 3665/87, saj je bilo diferencialno nadomestilo
         uvedeno zgolj iz političnih razlogov.

      25      Tožena stranka v postopku v glavni stvari meni, da tožba ni utemeljena. Trdi, da je za plačilo diferencialnih nadomestil bistveno,
         da proizvodi, ki so z njimi zajeti, dejansko prispejo na namembni trg. Iz tega sklepa, da je povračilo zadevnih diferencialnih
         nadomestil, spornih v postopku v glavni stvari, posledica dejstva, da je bila določena količina zadevnega sira ponovno izvožena
         v Kanado. Tožena stranka, opirajoč se na sodbo z dne 31. marca 1993 v zadevi Möllmann-Fleisch (C‑27/92, Recueil, str. I‑1701),
         meni, da pomenijo uvozni dokumenti v zvezi z odobritvijo diferencialnih nadomestil v smislu Uredbe št. 3665/87 zgolj indic,
         ki ga je mogoče ovreči. Zato meni, da so bila navedena nadomestila izplačana neupravičeno.

      26      Tožena stranka v postopku v glavni stvari v zvezi z zastaranjem navaja, da je bila odločba z dne 18. aprila 2001, s katero
         je zahtevala povračilo, izdana v roku, ki je predpisan v Uredbi št. 2988/95. Navedeni rok namreč ni začel teči pred zadnjim
         izvoznim poslom, ki je bil v skladu z izvozno deklaracijo opravljen 28. septembra 1994. Zastaralni rok naj bi bil dalje prekinjen
         julija 1997 zaradi preiskovalnih dejanj, ki so takrat potekala v okviru sodne preiskave, in 18. septembra 1997, ko je bil
         tožeči stranki v postopku v glavni stvari poslan zapisnik z dne 5. marca 1997.

      27      V teh okoliščinah je College van Beroep voor het bedrijfsleven prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo
         ta vprašanja:

      „1.      Ali je treba člene od 16 do 18 Uredbe (EGS) št. 3665/87, kot so veljali v upoštevnem času, razlagati tako, da se, če so bila
         po prejemu uvoznih dokumentov diferencialna nadomestila dokončno izplačana, izplačilo teh nadomestil šteje za neupravičeno
         zgolj v primeru izvoznikove zlorabe pri kasneje razkritem ponovnem izvozu blaga?

      2.      Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen, s katerimi merili je mogoče ugotoviti, v katerih okoliščinah ponovni izvoz blaga
         povzroči neupravičenost dokončno izplačanih diferencialnih nadomestil?

      3.      Katera merila omogočajo presojo, ali gre za nadaljevano ali ponavljano nepravilnost v smislu člena 3(1), drugi pododstavek,
         Uredbe (ES, Euratom) št. 2988/95? [Z]lasti, […] ali gre za nadaljevano ali ponavljano nepravilnost, če se ta nanaša na sorazmerno
         majhen del vseh poslov, [opravljenih] v določenem obdobju, in se posli, pri katerih je ugotovljena nepravilnost, nanašajo
         vedno na različne lote?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      28      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je v okviru postopka za odvzem in povračilo diferencialnih
         nadomestil, ki so bila dokončno izplačana na podlagi Uredbe št. 3665/87, za ugotovitev neupravičenosti navedenih nadomestil
         nujno, da se predloži dokaz o izvoznikovi zlorabi.

      29      Najprej je treba navesti, da je za odobritev diferencialnih nadomestil treba izpolniti vse pogoje, ki so določeni z Uredbo
         št. 3665/87 in so navedeni v njenih členih od 4 do 6 in od 16 do 18. Iz spisa, ki je bil predložen Sodišču, izhaja, da je
         tožeča stranka v postopku v glavni stvari na formalni ravni izpolnjevala vse pogoje, ki jih določa ta uredba, tako da so ji
         bila zadevna nadomestila dokončno izplačana. Iz predložitvene odločbe še posebej izhaja, da tožena stranka v postopku v glavni
         stvari ni uporabila možnosti, določene v členih 5(1)(a), četrti odstavek, in 18(2) Uredbe št. 3665/87, da lahko pred dokončnostjo
         nadomestil zahteva dodatna dokazila, da so bili zadevni proizvodi dejansko v nespremenjenem stanju sproščeni v promet v tretji
         državi uvoza.

      30      Navesti je treba, da v skladu s predložitveno odločbo odločba o izterjavi navedenih nadomestil ne temelji na nepravilnosti
         uvoznih dokumentov, ki jih je predložila tožeča stranka v postopku v glavni stvari, ampak na okoliščini, da so bili nekateri
         loti sira ponovno izvoženi v drugo tretjo državo skoraj takoj po njihovem uvozu v Združene države.

      31      V zvezi s tem je treba spomniti, da uporabe uredb Skupnosti ni mogoče razširiti do te mere, da bi z njimi pokrili zlorabe
         gospodarskih subjektov (sodba z dne 11. oktobra 1977 v zadevi Cremer, 125/76, Recueil, str. 1593, točka 21, in zgoraj navedena
         sodba Emsland-Stärke, točka 51).

      32      Za ugotovitev neupravičenosti dokončno odobrenih diferencialnih nadomestil v smislu Uredbe št. 3665/87 se torej, če se je
         del vseh zadevnih proizvodov skoraj takoj ponovno izvozil v drugo tretjo državo, zahteva dokaz o izvoznikovi zlorabi.

      33      Dokaz o zlorabi obsega, po eni strani, skupek objektivnih okoliščin, iz katerih izhaja, da čeprav so bili formalno spoštovani
         pogoji, ki jih določa ureditev Skupnosti, cilj te ureditve ni bil dosežen, in po drugi strani, subjektivni element, katerega
         namen je pridobiti korist iz skupnostne ureditve tako, da se umetno ustvarijo pogoji za njeno pridobitev (sodba z dne 21.
         julija 2005 v zadevi Eichsfelder Schlachtbetrieb, C‑515/03, ZOdl., str. I‑7355, točka 39 in navedena sodna praksa). Obstoj
         tega subjektivnega elementa je mogoče ugotoviti zlasti z dokazom o tajnem dogovoru med izvoznikom, upravičencem do nadomestil,in
         uvoznikom proizvoda v tretji državi, ki ni država uvoza.

      34      Predložitveno sodišče je pristojno za to, da v skladu s pravili dokazovanja nacionalnega prava, če to ne ogroža učinkovitosti
         prava Skupnosti, preveri, ali so elementi zlorabe podani v sporu o glavni stvari (zgoraj navedena sodba Emsland-Stärke, točka
         54 in navedena sodna praksa, ter zgoraj navedena sodba Eichsfelder Schlachtbetrieb, točka 40).

      35      Nizozemska vlada v zvezi s tem trdi, da je treba dokaz o izvoznikovi zlorabi, v smislu zgoraj navedene sodbe Emsland-Stärke,
         predložiti zgolj v primerih, ko so izpolnjeni vsi formalni pogoji za odobritev nadomestil, kar pa naj ne bi bil primer v postopku
         v glavni stvari, saj naj ponovno izvoženi loti sira v Kanado ne bi bili sproščeni v porabo na trgu Združenih držav, tako da
         ni bil izpolnjen pogoj sprostitve v porabo v tretji državi v smislu člena 17(3) Uredbe št. 3665/87.

      36      Te trditve ni mogoče sprejeti. Iz točke 28 te sodbe namreč na eni strani izhaja, da je tožeča stranka v postopku v glavni
         stvari na formalni ravni izpolnjevala vse pogoje, določene z Uredbo št. 3665/87 za odobritev diferencialnih nadomestil, ki
         se obravnavajo v postopku v glavni stvari, vključno s tistimi, ki so določeni v členu 17(3) navedene uredbe, tako da so ji
         bila ta nadomestila dokončno izplačana, pri čemer pristojne službe zadevne države članice niso presodile kot primerno, da
         bi na podlagi člena 5(1)(a), četrti odstavek, te uredbe predhodno zahtevale dodatna dokazila za to, da je bil proizvod dejansko
         v nespremenjenem stanju sproščen v promet v tretji državi uvoza. Na drugi strani, tako kot je bilo pojasnjeno v točki 31 te
         sodbe, zadevna država članica v postopku v glavni stvari ni upravičena zahtevati povračila dokončno izplačanih nadomestil,
         če ni dokazana izvoznikova zloraba.

      37      V istem smislu kot nizozemska vlada tudi grška vlada poudarja, da je zaradi okoliščine, da v primeru, ki se obravnava v postopku
         v glavni stvari, ni bil izpolnjen pogoj za sprostitev v porabo na trgu tretje države uvoza, mogoče zahtevati povračilo neupravičeno
         izplačanih diferencialnih nadomestil na podlagi določb Uredbe št. 2988/95, pri čemer se ne zahteva, da bi bilo treba dokazati
         izvoznikovo zlorabo. Te trditve ni mogoče sprejeti, saj, kot je bilo navedeno v točki 32 te sodbe, se za povračilo neupravičeno
         izplačanih diferencialnih nadomestil, v zvezi s posli, spornimi v postopku v glavni stvari, ki segajo v obdobje med letoma
         1988 in 1994, zahteva dokaz o izvoznikovi zlorabi. Zato pojma nepravilnosti v smislu člena 1 Uredbe št. 2988/95 v zvezi s
         tem ni mogoče upoštevati.

      38      Glede na navedene ugotovitve je treba na prvo postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba v okviru postopka za odvzem in
         povračilo dokončno izplačanih diferencialnih nadomestil na podlagi Uredbe št. 3665/87 ugotovitev, da so navedena nadomestila
         neupravičena, podpreti z dokazom o izvoznikovi zlorabi, ki se predloži v skladu s pravili nacionalnega prava.

       Drugo vprašanje
      39      Glede na to, da je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, na drugo vprašanje ni treba odgovoriti.

       Tretje vprašanje
      40      Predložitveno sodišče se želi s tretjim vprašanjem v bistvu seznaniti z merili, na podlagi katerih je mogoče presoditi, ali
         gre za nadaljevano ali ponavljano nepravilnost v smislu člena 3(1), drugi pododstavek, Uredbe (ES, Euratom) št. 2988/95. Navedeno
         sodišče se pri tem zlasti sprašuje glede situacije, v kateri se nepravilnost nanaša na sorazmerno majhen del vseh poslov,
         ki so bili opravljeni v določenem obdobju, in vedno zadeva različne lote.

      41      Kot je v bistvu poudarila generalna pravobranilka v točki 82 sklepnih predlogov, gre za nadaljevano ali ponavljano nepravilnost
         v smislu člena 3(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 2988/95, kadar jo stori gospodarski subjekt, ki ima gospodarske koristi
         iz vseh podobnih poslov, ki kršijo isto določbo prava Skupnosti.

      42      V tej zvezi ni pomembno dejstvo, da se, kot v obravnavanem primeru, nepravilnost nanaša na sorazmerno majhen del vseh poslov,
         opravljenih v določenem obdobju, in da se posli, za katere je ugotovljena nepravilnost, vedno nanašajo na različne lote. Navedene
         okoliščine namreč ne morejo biti odločilne za ugotovitev obstoja nadaljevane ali ponavljane nepravilnosti, ker bi se sicer
         subjekte spodbudilo k temu, da bi se skušali izogniti uporabi člena 3(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 2988/95 s tem, da
         bi umetno razdelili svoje posle.

      43      Predložitveno sodišče je pristojno za to, da v skladu s pravili dokazovanja nacionalnega prava, če to ne ogroža učinkovitosti
         prava Skupnosti, preveri, ali so v sporu o glavni stvari izpolnjeni elementi nadaljevane ali ponavljane nepravilnosti.

      44      Ob upoštevanju vsega navedenega je treba na tretje postavljeno vprašanje odgovoriti, da je nepravilnost nadaljevana ali ponavljana
         v smislu člena 3(1), drugi pododstavek, Uredbe št. 2988/95, kadar jo stori subjekt iz Skupnosti, ki ima gospodarske koristi
         od vseh podobnih poslov, ki kršijo isto določbo prava Skupnosti. V zvezi s tem ni pomembno dejstvo, da se nepravilnost nanaša
         na sorazmerno majhen del vseh poslov, opravljenih v določenem obdobju, in da posli, za katere je ugotovljena nepravilnost,
         vedno zadevajo različne lote.

       Stroški
      45      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      1.      V okviru postopka za odvzem in povračilo dokončno izplačanih diferencialnih izvoznih nadomestil na podlagi Uredbe Komisije
            (EGS) št. 3665/87 z dne 27. novembra 1987 o skupnih podrobnih pravil za uporabo sistema izvoznih nadomestil za kmetijske proizvode
            je treba ugotovitev, da so navedena nadomestila neupravičena, podpreti z dokazom o izvoznikovi zlorabi, ki se predloži v skladu
            s pravili nacionalnega prava.
      2.      Nepravilnost je nadaljevana ali ponavljana v smislu člena 3(1), drugi pododstavek, Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 2988/95
            z dne 18. decembra 1995 o zaščiti finančnih interesov Evropskih skupnosti, kadar jo stori subjekt iz Skupnosti, ki ima gospodarske
            koristi od vseh podobnih poslov, ki kršijo isto določbo prava Skupnosti. V zvezi s tem ni pomembno dejstvo, da se nepravilnost
            nanaša na sorazmerno majhen del vseh poslov, opravljenih v določenem obdobju, in da posli, za katere je ugotovljena nepravilnost,
            vedno zadevajo različne lote.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nizozemščina.


Sodba Sodišča z dne 2. aprila 1998. # Komisija Evropskih skupnosti proti Chambre syndicale nationale des entreprises de transport de fonds et valeurs (Sytraval) in Brink's France SARL. # Pritožba - Državne pomoči. # Zadeva C-367/95 P.


Sodba Splošnega sodišča (peti senat) z dne 2. februarja 2017.#International Management Group proti Evropski komisiji.#Razvojno sodelovanje – Letni akcijski načrt za Mjanmar/Burmo, ki se financira iz splošnega proračuna Unije – Sklep o izvrševanju proračuna – Sprememba – Ničnostna tožba – Izpodbojni akt – Dopustnost – Obveznost obrazložitve – Načelo dobrega finančnega poslovodenja – Načelo dobrega upravljanja – Preglednost – Pravno sredstvo – Legitimno pričakovanje.#Zadeva T-29/15.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 17. oktobra 1996. # Konservenfabrik Lubella Friedrich Büker GmbH & Co. KG proti Hauptzollamt Cottbus. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Finanzgericht des Landes Brandenburg - Nemčija. # Zaščitni ukrepi. # Zadeva C-64/95.


Sodba Sodišča z dne 21. junija 1979. # Atalanta Amsterdam BV proti Produktschap voor Vee en Vlees. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: College van Beroep voor het Bedrijfsleven - Nizozemska. # Zadeva 240/78. #


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 16. julija 1998. # Fédération belge des chambres syndicales de médecins ASBL proti Gouvernement flamand, Gouvernement de la Communauté française in Conseil des ministres. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Cour d'arbitrage - Belgija. # Člen 31. # Zadeva C-93/97.


Sodba Sodišča z dne 27. oktobra 1982. # Elestina Esselina Christina Morson proti Staat der Nederlanden in Hoofd van de Plaatselijke Politie in de zin van de Vreemdelingenwet ; Sewradjie Jhanjan proti Staat der Nederlanden. # Predloga za sprejetje predhodne odločbe: Hoge Raad - Nizozemska. # Prosto gibanje delavcev. # Združeni zadevi 35 in 36/82.


Sodba Sodišča prve stopnje (drugi razširjeni senat) z dne 10. julija 1997. # AssiDomän Kraft Products AB, AB Iggesunds Bruk, Korsnäs AB, MoDo Paper AB, Södra Cell AB, Stora Kopparbergs Bergslags AB in Svenska Cellulosa AB proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Konkurenca. # Zadeva T-227/95.