title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 8. maja 2008. # Eurohypo AG proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Pritožba - Znamka Skupnosti - Uredba (ES) št. 40/94 - Člen 7(1)(b) - Besedna znamka - EUROHYPO - Absolutni razlog za zavrnitev registracije - Znamka brez razlikovalnega učinka. # Zadeva C-304/06 P.

text:
      Zadeva C‑304/06 P
      Eurohypo AG
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT)
      „Pritožba – Znamka Skupnosti – Uredba (ES) št. 40/94 – Člen 7(1)(b) – Besedna znamka EUROHYPO – Absolutni razlog za zavrnitev registracije – Znamka brez razlikovalnega učinka“
      Povzetek sodbe
      1.        Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Absolutni razlogi za zavrnitev – Ločen preizkus različnih
            razlogov za zavrnitev – Razlaga razlogov za zavrnitev glede na splošni interes – Presoja razlikovalnega učinka znamke samo
            z eno analizo opisnosti znamke
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 7(1)(b) in (c))
      2.        Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Absolutni razlogi za zavrnitev – Znamke brez razlikovalnega
            učinka
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 7(1)(b))
      1.        Čeprav obstaja določeno prekrivanje področij uporabe absolutnih razlogov za zavrnitev registracije znamke iz člena 7(1), od
         (b) do (d), Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti, pa iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je vsak od razlogov za zavrnitev,
         ki so našteti v členu 7(1) Uredbe št. 40/94, neodvisen od drugih in zahteva ločeno preučitev. Poleg tega je treba omenjene
         razloge za zavrnitev razlagati v smislu splošnega interesa, ki je podlaga za vsakega od njih. Splošni interes, ki se ga upošteva
         pri preizkusu vsakega od teh razlogov za zavrnitev, lahko odraža različne ugotovitve o zadevnih razlogih za zavrnitev in jih
         celo mora odražati.

      V zvezi s tem se pojem splošnega interesa, ki ga vsebuje člen 7(1)(b) Uredbe št. 40/94, očitno zamenjuje z bistveno nalogo
         znamke, ki je zagotoviti potrošniku ali končnemu uporabniku istovetnost izvora proizvoda ali storitve, ki ju znamka označuje,
         in mu omogočiti, da ta proizvod ali storitev brez možnosti zmede razlikuje od tistih, ki izvirajo od drugod.

      Tako se razlikovalnega učinka znamke ne more presojati samo z eno analizo opisnosti znamke v smislu člena 7(1)(c) Uredbe št.
         40/94, brez posamezne preučitve razloga za zavrnitev iz člena 7(1)(b). Taka analiza namreč ne upošteva splošnega interesa,
         ki ga varuje slednja določba, in sicer zagotoviti istovetnost izvora proizvoda ali storitve, ki ju znamka označuje.

      Čeprav merilo, na podlagi katerega bi znamka, sestavljena iz opisnih sestavnih delov, lahko izpolnjevala pogoje za registracijo,
         ker je beseda postala del vsakdanje rabe in v vsakdanji rabi pridobila lasten pomen, upoštevno v okviru točke (c) člena 7(1)
         Uredbe št. 40/94, se na njegovi podlagi ne sme razlagati točke (b) tega člena. Medtem ko to merilo omogoča izključitev uporabe
         znamke za opis proizvoda ali storitve, pa namreč ne omogoča ugotovitve, ali znamka lahko zagotovi potrošniku ali končnemu
         uporabniku istovetnost izvora proizvoda ali storitve, ki ju označuje.

      (Glej točke od 54 do 56, 58, 59, 61 in 62.)
      2.        Besedni znak EUROHYPO, katerega registracija se zahteva za „finančne posle; denarne posle; posle v zvezi s posredovanjem nepremičnin,
         finančne storitve, financiranje“ iz razreda 36 v smislu Nicejskega aranžmaja, je brez razlikovalnega učinka glede zadevnih
         storitev v smislu člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti.

      Povprečen nemški potrošnik namreč razume besedni znak „EUROHYPO“ kot znak, ki se v celoti in na splošno nanaša na finančne
         storitve, za katere so potrebna stvarna jamstva, in zlasti na hipotekarna posojila, ki so izplačana v valuti Evropske ekonomske
         in monetarne unije. Poleg tega noben dodaten element ne omogoča presoje, da bi bila kombinacija pogostih in običajnih delov
         „euro“ in „hypo“ neobičajna ali da bi imela lasten pomen, na podlagi katerega bi se v zaznavi zadevne javnosti razlikovale
         storitve prijavitelja od storitev, ki imajo drug tržni izvor. Zato upoštevna javnost zaznava zadevno znamko kot znamko, ki
         daje informacije o vrsti storitev, ki jih označuje, in ne kot znamko, ki bi označevala izvor zadevnih storitev.

      (Glej točki 68 in 69.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 8. maja 2008(*)

      „Pritožba – Znamka Skupnosti – Uredba (ES) št. 40/94 – Člen 7(1)(b) – Besedna znamka – EUROHYPO – Absolutni razlog za zavrnitev registracije – Znamka brez razlikovalnega učinka“
      V zadevi C‑304/06 P,
      zaradi pritožbe na podlagi člena 56 Statuta Sodišča, vložene 13. julija 2006,
      Eurohypo AG, s sedežem v Eschbornu (Nemčija), ki jo zastopata C. Rohnke in M. Kloth, odvetnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      pritožnica,
      druga stranka v postopku je
      Urad za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopata G. Schneider in J. Weberndörfer, zastopnika,

      tožena stranka na prvi stopnji,
      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, A. Tizzano (poročevalec), A. Borg Barthet, M. Ilešič in E. Levits, sodniki,
      generalna pravobranilka: V. Trstenjak,
      sodni tajnik: J. Swedenborg, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 4. oktobra 2007,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 8. novembra 2007
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        S to pritožbo družba Eurohypo AG (v nadaljevanju: pritožnica) predlaga razveljavitev sodbe Sodišča prve stopnje Evropskih
         skupnosti z dne 3. maja 2006 v zadevi Eurohypo proti UUNT (EUROHYPO) (T‑439/04, ZOdl., str. II‑1269, v nadaljevanju: izpodbijana
         sodba), s katero je to zavrnilo njeno tožbo zoper odločbo četrtega odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu
         (znamke in modeli) (UUNT) z dne 6. avgusta 2004 (zadeva R 829/2002-4, v nadaljevanju: sporna odločba).

      2        UUNT je s sporno odločbo zavrnil registracijo besednega znaka „EUROHYPO“ kot znamko Skupnosti za storitve iz razreda 36 v
         smislu Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji blaga in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957,
         v revidirani in spremenjeni obliki (v nadaljevanju: Nicejski aranžma), to je razreda, ki ustreza temu opisu: „[f]inančni posli;
         denarni posli; posli v zvezi s posredovanjem nepremičnin, finančne storitve, financiranje […]“.

       Pravni okvir
      3        Člen 7 Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL 1994, L 11, str. 1), kot je bila spremenjena
         z Uredbo Sveta (ES) št. 3288/94 z dne 22. decembra 1994 (UL L 349, str. 83, v nadaljevanju: Uredba št. 40/94), določa:

      „1.      Kot znamka se ne registrirajo:
      […]
      b)      znamke, ki so brez slehernega razlikovalnega učinka;
      c)      znamke, ki jih sestavljajo izključno znaki ali podatki, ki lahko v gospodarskem prometu označujejo vrsto, kakovost, količino,
         namen, vrednost, geografski izvor ali čas proizvodnje blaga ali opravljanja storitve ali druge lastnosti blaga ali storitve;

      d)      znamke, ki jih sestavljajo izključno znaki ali označbe, ki so postali običajni v jezikovni rabi ali v dobroverni ustaljeni
         praksi trgovanja;

      […]
      2.      Odstavek 1 se uporablja ne glede na to, da razlogi proti registraciji obstajajo le v delu Skupnosti.
      […]“
      4        Člen 38(1) Uredbe št. 40/94 določa:

      „Če znamka po členu 7 ne more biti registrirana za del ali celotno blago ali storitve, ki jih zajema prijava znamke Skupnosti,
         se prijava za to blago ali storitve zavrne.“

      5        Člen 74(1) Uredbe št. 40/94 določa:

      „1. V postopku Urad preveri dejstva po uradni dolžnosti; […]“
       Dejansko stanje
      6        Pritožnica je 30. aprila 2002 pri UUNT zahtevala registracijo besednega znaka „EUROHYPO“ za storitve iz razreda 36 v smislu
         Nicejskega aranžmaja, ki ustreza temu opisu:

      „finančni posli; denarni posli; posli v zvezi s posredovanjem nepremičnin; finančne storitve; financiranje; finančne analize;
         investicijski posli; zavarovalništvo“.

      7        Ker je bila ta zahteva z odločbo preizkuševalca UUNT z dne 30. avgusta 2002 na podlagi člena 7(1)(b) in (c) ter (2) Uredbe
         št. 40/94 zavrnjena, je pritožnica pri UUNT vložila pritožbo.

      8        UUNT je s sporno odločbo deloma ugodil pritožbi in razveljavil odločbo preizkuševalca v delu, v katerem se je nanašala na
         storitve „finančne analize; investicijski posli; zavarovalništvo“.

      9        Nasprotno pa je bila pritožba za druge storitve iz razreda 36, in sicer za „finančn[e] posl[e]; denarn[e] posl[e]; posl[e]
         v zvezi s posredovanjem nepremičnin; finančne storitve; financiranje“, zavrnjena.

      10      UUNT je v bistvu menil, da dela „EURO“ in „HYPO“ vsebujeta jasno razumljivo označbo lastnosti petih zgoraj navedenih storitev
         in da združitev teh dveh delov v eno besedo ne povzroči, da bi bila znamka manj opisna. Zato je presodil, da besedni znak
         „EUROHYPO“ opisuje „[f]inančn[e] posl[e]; denarn[e] posl[e]; posl[e] v zvezi s posredovanjem nepremičnin; finančne storitve;
         financiranje“ in da zato vsaj v nemško govorečih deželah nima razlikovalnega učinka v smislu člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94
         ter da to na podlagi člena 7(2) te uredbe zadošča za utemeljitev zavrnitve varstva.

       Postopek pred Sodiščem prve stopnje in izpodbijana sodba
      11      Pritožnica je 5. novembra 2004 pri Sodišču prve stopnje vložila tožbo na razveljavitev sporne odločbe. V utemeljitev svoje
         tožbe je navedla dva tožbena razloga, prvega v zvezi s kršitvijo člena 74(1) in drugega v zvezi s kršitvijo člena 7(1)(b)
         Uredbe št. 40/94.

      12      S prvim tožbenim razlogom v zvezi s kršitvijo člena 74(1) Uredbe št. 40/94 je pritožnica trdila, da UUNT v sporni odločbi
         ni popolnoma preučil tega, kako besedni znak „EUROHYPO“ zaznava javnost.

      13      Sodišče prve stopnje je ta tožbeni razlog zavrnilo in v točki 20 izpodbijane sodbe presodilo, da „[…] dejstvo, da se je odbor
         za pritožbe odločil, da ne opravi dodatnih raziskav, saj je bil dovolj prepričan o opisnosti sestavnih delov „euro“ in „hypo“
         ter izraza „eurohypo“, da je sklenil zavrniti registracijo, ni v nasprotju s členom 74(1), prva poved, Uredbe št. 40/94.“

      14      V drugem tožbenem razlogu je pritožnica navedla kršitev člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94, ker je četrti odbor za pritožbe presodil,
         da besedni znak „EUROHYPO“ opisuje zadevne finančne storitve.

      15      V zvezi z utemeljenostjo sporne odločbe je Sodišče prve stopnje najprej v točkah 41, 43 in 44 izpodbijane sodbe poudarilo,
         da:

      „41   […] v nasprotju s tem, kar trdi UUNT, iz točke 12 in naslednjih [sporne] odločbe izhaja, da se odločba o zavrnitvi zahteve
         za registracijo besednega znaka EUROHYPO za storitve „finančni posli; denarni posli; posli v zvezi s posredovanjem nepremičnin,
         finančne storitve, financiranje“ nanaša le na člen 7(1)(b) Uredbe št. 40/94. Analiza, opravljena v točkah od 13 do 16, ki
         podpira navedeno odločbo o zavrnitvi, pa zadeva opisnost besednega znaka EUROHYPO.

      […]
      43     Vendar obstaja očitno prekrivanje področij uporabe razlogov, navedenih v točkah od (b) do (d), v navedeni določbi […].
      44     Tudi iz sodne prakse Sodišča in Sodišča prve stopnje izhaja, da je besedna znamka, ki je za zadevne proizvode ali storitve
         opisna v smislu člena 7(1)(c) Uredbe št. 40/94, zaradi tega dejstva nujno brez razlikovalnega učinka za te proizvode ali storitve
         v smislu člena 7(1)(b) te uredbe […].“

      16      Sodišče prve stopnje je v točki 45 izpodbijane sodbe torej navedlo, da „[…] presoja zakonitosti [sporne] odločbe pomeni preveriti,
         ali je odbor za pritožbe dokazal, da je besedni znak EUROHYPO opisen za storitve „finančni posli; denarni posli; posli v zvezi
         s posredovanjem nepremičnin, finančne storitve, financiranje“ iz razreda 36. Če je tako, je zavrnitev registracije posledica
         tako pravilne uporabe člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94 kot člena 7(1)(c) te uredbe in je treba [sporno] odločbo potrditi. […]“.

      17      Sodišče prve stopnje je nato preučilo, ali je besedni znak „EUROHYPO“ za zadevne storitve opisen.

      18      Prvič, v točkah 51 in 52 izpodbijane sodbe je presodilo, da je UUNT pravilno ugotovilo, da sta ločena sestavna dela „EURO“
         in „HYPO“ za zadevne storitve opisna.

      19      Drugič, Sodišče prve stopnje je preučilo, ali opisnost delov, ki sestavljata besedni znak „EUROHYPO“, velja tudi za sestavljeno
         besedo samo. V točki 55 izpodbijane sodbe je ugotovilo, da je to tako iz teh razlogov:

      „55      V tej zadevi je po eni strani besedni znak EUROHYPO preprosta kombinacija dveh opisnih elementov, ki ne ustvarja vtisa, dovolj
         oddaljenega od vtisa preproste združitve elementov, ki ga sestavljata, da bi pomenila več kot le vsoto svojih elementov. Po
         drugi strani tožeča stranka ni dokazala, da bi ta beseda [postala del] vsakdanj[e] rab[e] in v vsakdanji rabi pridobila lasten
         pomen. Nasprotno trdi, da besedna znamka EUROHYPO ni [postala del] vsakdanj[e] rab[e] nemškega jezika, ki opisuje finančne
         storitve.“

      20      Poleg tega je Sodišče prve stopnje v točki 56 izpodbijane sodbe razsodilo, da se rešitve iz sodbe Sodišča z dne 20. septembra
         2001 v zadevi Procter & Gamble proti UUNT, imenovane „Baby-dry“ (C-383/99 P, ZOdl., str. I-6251) ne da prenesti na ta primer,
         ker je bila:

      „[z]adevna besedna zveza v omenjeni zadevi […] leksikalni izum neobičajne zgradbe, pri besednem znaku EUROHYPO pa ni tako“.
      21      Zato je Sodišče prve stopnje v točki 57 izpodbijane sodbe ugotovilo:

      „Odbor za pritožbe je […] zakonito presodil, da je besedni znak EUROHYPO opisen za storitve „finančni posli; denarni posli;
         posli v zvezi s posredovanjem nepremičnin, finančne storitve, financiranje“ iz razreda 36 in je zato brez razlikovalnega učinka.
         Torej v skladu s tem, kar je bilo navedeno v točki 45 zgoraj, ni treba preučiti, ali je odbor za pritožbe predstavil druge
         razloge za ugotovitev, da je prijavljeni znak brez razlikovalnega učinka.“

      22      Sodišče prve stopnje je v točki 58 izpodbijane sodbe presodilo, da je očitek glede intenzivnosti uporabe znamke nedopusten,
         ker se je nanj prvič sklicevalo pred Sodiščem prve stopnje.

      23      Zato je Sodišče prve stopnje v celoti zavrnilo tožbo.

       Predlogi strank
      24      S pritožbo pritožnica Sodišču predlaga, naj:

      –        razveljavi izpodbijano sodbo;
      –        razveljavi sporno odločbo;
      –        UUNT naloži plačilo stroškov.
      25      UUNT Sodišču predlaga, naj zavrne pritožbo in pritožnici naloži plačilo stroškov.

       Pritožba
      26      Pritožnica v utemeljitev pritožbe navaja dva pritožbena razloga, prvega v zvezi s kršitvijo člena 74(1) in drugega v zvezi
         s kršitvijo člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94.

       Prvi pritožbeni razlog
       Trditve strank
      27      Pritožnica s prvim pritožbenim razlogom zatrjuje, da člen 74(1) Uredbe št. 40/94 UUNT nalaga izvedbo poglobljene analize,
         da z gotovostjo dokaže, ali obstajajo razlogi za zavrnitev registracije. V tem primeru pa naj bi UUNT analiziral le opisnost
         ločenih sestavnih delov „EURO“ in „HYPO“, ne da bi predstavil dejanske ugotovitve v zvezi z besedno znamko EUROHYPO kot celoto.

      28      Poleg tega pritožnica UUNT očita, da je opravil raziskave v zvezi z znamko EUROHYPO po internetu in da je namenoma prikril
         rezultate, ker z njimi ni bilo mogoče dokazati, da se ta znamka uporablja opisno. UUNT naj bi tako izkrivil dejstva.

      29      Sodišče prve stopnje naj bi tako z ugotovitvijo, da nenavajanje raziskav, opravljenih po internetu, v zvezi z opisnostjo znamke
         EUROHYPO v obrazložitvi sporne odločbe ni v nasprotju s členom 74(1) Uredbe št. 40/94, napačno uporabilo pravo.

      30      UUNT navaja, da ni vezan s strogimi zahtevami v zvezi z dokazovanjem. Zlasti v skladu z načelom proste presoje dokazov lahko
         na podlagi lastnega prepričanja razsodi, ali šteje določeno dejstvo za dokazano. Zato takrat, ko meni, da ima dovolj podatkov
         za sprejetje odločbe, ni več dolžan nadaljevati raziskav in analiz.

      31      UUNT poleg tega poudarja, da opisna uporaba na novo ustvarjenega pojma ni upoštevno merilo za uporabo člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94
         in da torej ne bi bilo mogoče očitati odboru za pritožbe, da je ni navedel.

       Presoja Sodišča
      32      Najprej je treba ugotoviti, da pritožnica s prvim pritožbenim razlogom, tudi če formalno navaja napačno uporabo prava, želi
         izpodbijati presojo dejstev, ki jo je opravilo Sodišče prve stopnje, in zlasti izpodbijati dokazno vrednost določenih dejstev,
         ki so pripeljala slednje do ugotovitve, da UUNT ni bil dolžan izvesti dodatnih raziskav, saj je bil dovolj prepričan o opisnosti
         sestavnih delov „EURO“ in „HYPO“ ter izraza „EUROHYPO“.

      33      Iz ustaljene sodne prakse pa izhaja, da Sodišče ni pristojno za ugotavljanje dejstev niti načeloma za presojo dokazov, ki
         jih je Sodišče prve stopnje sprejelo v podporo tem dejstvom. Če so bili dokazi pridobljeni zakonito in če so bila upoštevana
         splošna pravna načela in postopkovna pravila glede dokaznega bremena in izvajanja dokazov, je Sodišče prve stopnje izključno
         pristojno za presojo vrednosti elementov, ki so mu bili predloženi. Ta presoja torej ni pravno vprašanje, ki je predmet nadzora
         Sodišča, razen če bi šlo za izkrivljanje teh elementov (v tem smislu glej sodbe z dne 17. decembra 1998 v zadevi Baustahlgewebe
         proti Komisiji, C‑185/95 P, Recueil, str. I‑8417, točka 24; z dne 14. julija 2005 v zadevi Rica Foods proti Komisiji, C‑40/03
         P, ZOdl., str. I‑6811, točka 60, in z dne 6. aprila 2006 v zadevi General Motors proti Komisiji, C‑551/03 P, ZOdl., str. I‑3173,
         točka 52).

      34      V zvezi s tem je treba opozoriti, da je izkrivljanje dokazov podano, če se zdi presoja obstoječih dokazov, ne da bi bilo treba
         poseči po novih dokazih, očitno napačna (sodbi z dne 18. januarja 2007 v zadevi PKK in KNK proti Svetu, C‑229/05 P, ZOdl.,
         str. I‑439, točka 37, in z dne 18. julija 2007 v zadevi Industrias Químicas del Vallés proti Komisiji, C‑326/05 P, ZOdl.,
         str. I-6557, točka 60).

      35      Treba pa je ugotoviti, da je pritožnica v okviru tega pritožbenega razloga zgolj izpodbijala analizo dejstev, ki jo je opravil
         UUNT v sporni odločbi, in zlasti domnevno nepopolnost take analize. Nasprotno pa ni dokazala niti zatrjevala, da je Sodišče
         prve stopnje očitno napačno presodilo dokaze.

      36      Zato je treba prvi pritožbeni razlog razglasiti za nedopustnega.

       Drugi pritožbeni razlog
      37      Z drugim pritožbenim razlogom pritožnica navaja, da je Sodišče prve stopnje pri razlagi člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94 napačno
         uporabilo pravo. Ta pritožbeni razlog se deli na tri ločene dele.

      38      S prvim delom tega pritožbenega razloga pritožnica Sodišču prve stopnje očita, da ni upoštevalo, kakšen je celotni vtis, ki
         ga daje znamka EUROHYPO. V okviru drugega dela tega pritožbenega razloga pritožnica trdi, da je Sodišče prve stopnje napačno
         razlagalo merila za zavrnitev registracije, ki so določena v členu 7(1)(b) in (c) Uredbe št. 40/94. Nazadnje, v okviru tretjega
         dela tega pritožbenega razloga pritožnica trdi, da je Sodišče prve stopnje napačno uporabilo načela, ki so se izoblikovala
         v zgoraj navedeni sodbi Baby-dry.

       Prvi del drugega pritožbenega razloga
      –        Trditve strank
      39      Pritožnica trdi, da je Sodišče analiziralo le opisnost sestavnih delov „EURO“ in „HYPO“ ločeno, pri čemer je le podredno preučilo
         vtis, ki ga daje znamka kot celota. Sodišče prve stopnje naj bi se v izpodbijani sodbi oprlo na domnevo, v skladu s katero
         velja, da če so deli sestavljene znamke opisni, je znamka kot celota načeloma tudi opisna.

      40      UUNT izpodbija to argumentacijo in trdi, da je Sodišče prve stopnje del svoje presoje namenilo prav neposredni in posebni
         presoji razlikovalnega učinka sestavljene znamke kot celote in se ni oprlo zgolj na domnevo.

      –        Presoja Sodišča
      41      V zvezi s sestavljeno znamko, kot je ta v obravnavanem primeru, presoja njenega razlikovalnega učinka ne more zajemati le
         analize vsakega od njenih izrazov ali delov ločeno, ampak se mora v vsakem primeru opreti na to, kako to znamko kot celoto
         zaznava upoštevna javnost, in ne na domnevo, da sestavni deli, ki so ločeno brez razlikovalnega učinka, združeni ne morejo
         imeti takega učinka (v tem smislu glej sodbo z dne 16. septembra 2004 v zadevi SAT.1 proti UUNT, C‑329/02 P, ZOdl., str. I‑8317,
         točka 35). Zgolj okoliščina, da je vsak od sestavnih delov ločeno brez razlikovalnega učinka, namreč ne izključuje, da ima
         lahko kombinacija teh delov tak učinek (sodba z dne 15. septembra 2005 v zadevi BioID proti UUNT, C‑37/03 P, ZOdl., str. I‑7975,
         točka 29).

      42      V točki 54 izpodbijane sodbe pa je Sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da je za presojo opisnosti sestavljene znamke
         treba preučiti ne samo različne dele, iz katerih je sestavljena, ampak tudi znamko kot celoto.

      43      V isti točki 54 je Sodišče prve stopnje res potrdilo, da znamka, sestavljena iz besede, ki je sestavljena iz delov, ki oba
         opisujeta lastnosti proizvodov ali storitev, za katere se zahteva registracija, tudi sama opisuje lastnosti teh proizvodov
         ali storitev.

      44      Ne glede na to, ta ugotovitev ni vplivala na preučitev Sodišča prve stopnje v tem delu, saj vtisa, ki ga ustvarja celotna
         prijavljena znamka, ni preučilo le podredno, ampak je namenilo del obrazložitve presoji opisnosti celotnega znaka sestavljene
         znamke.

      45      V točki 55 izpodbijane sodbe je Sodišče prve stopnje namreč presodilo, da vtis, ki ga daje zadevna znamka, ni dovolj oddaljen
         od vtisa preproste združitve delov, ki jo sestavljata, da bi pomenila več kot le vsoto svojih sestavnih delov, in da pritožnica
         ni dokazala, da bi ta beseda postala del vsakdanje rabe in bi v vsakdanji rabi pridobila lasten pomen.

      46      Poleg tega je Sodišče prve stopnje v točki 56 te sodbe preučilo, ali je zadevna znamka leksikalni izum nenavadne zgradbe,
         in ugotovilo, da ni tako.

      47      Na koncu, v točki 57 izpodbijane sodbe je Sodišče prve stopnje ugotovilo, da je znamka „EUROHYPO“ kot celota za zadevne storitve
         opisna.

      48      Zato Sodišču prve stopnje ni mogoče očitati, da ni preverilo, ali je znamka kot celota opisna, oziroma da je to preverilo
         le podredno.

      49      Zato je treba prvi del prvega pritožbenega razloga zavrniti kot neutemeljen.

       Drugi del drugega pritožbenega razloga
      –        Trditve strank
      50      Pritožnica trdi, da je Sodišče prve stopnje pri analizi, ki je bila opravljena na podlagi člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94,
         napačno uporabilo merilo, ki je upoštevno le pri uporabi člena 7(1)(c) te uredbe. Sodišče prve stopnje je namreč presodilo,
         da znamka, sestavljena iz opisnih sestavnih delov, izpolnjuje pogoje za registracijo, če je zadevna beseda postala del vsakdanje
         rabe in če je v vsakdanji rabi pridobila lasten pomen, medtem ko – kot trdi pritožnica – je to merilo upoštevno le v okviru
         uporabe člena 7(1)(c) navedene uredbe.

      51      Pritožnica poleg tega poudarja, da čeprav obstaja prekrivanje področij uporabe, ki so navedena v členu 7(1), od (b) do (d),
         Uredbe št. 40/94, je Sodišče prve stopnje vseeno dolžno samostojno razlagati razloge za zavrnitev z vidika različnih ciljev
         splošnega interesa, ki jih zasleduje vsaka od teh določb.

      52      UUNT na te trditve odgovarja, da se področji uporabe določb člena 7(1)(b) in (c) Uredbe št. 40/94 ujemata in da zato opisni
         znak po navadi spada na področje uporabe obeh določb.

      53      UUNT trdi, da dejstvo, da ti določbi zasledujeta različne splošne interese, ne privede do različne razlage pojma opisnosti
         glede na zadevno določbo. Zato naj Sodišče prve stopnje v okviru razlage člena 7(1)(b) navedene uredbe ne bi napačno uporabilo
         prava.

       Presoja Sodišča
      54      Najprej je treba spomniti na to, da čeprav je Sodišče že poudarilo, da obstaja določeno prekrivanje področij uporabe absolutnih
         razlogov za zavrnitev registracije znamke iz člena 7(1), od (b) do (d), Uredbe št. 40/94 (v zvezi z enakimi določbami člena
         3(1) Prve direktive Sveta 89/104/EGS z dne 21. decembra 1988 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi
         znamkami (UL 1989, L 40, str. 1) glej po analogiji sodbi z dne 12. februarja 2004 v zadevi Koninklijke KPN Nederland, C‑363/99,
         Recueil, str. I‑1619, točka 67, in v zadevi Campina Melkunie, C‑265/00, Recueil, str. I‑1699, točka 18), pa iz ustaljene sodne
         prakse izhaja, da je vsak od razlogov za zavrnitev, ki so našteti v členu 7(1) Uredbe št. 40/94, neodvisen od drugih in zahteva
         ločeno preučitev (glej sodbe z dne 29. aprila 2004 v zadevi Henkel proti UUNT, C‑456/01 P in C‑457/01 P, Recueil, str. I‑5089,
         točka 45; z dne 21. oktobra 2004 v zadevi UUNT proti Erpo Möbelwerk, C‑64/02 P, ZOdl., str. I‑10031, točka 39, in z dne 12.
         januarja 2006 v zadevi Deutsche SiSi‑Werke proti UUNT, C‑173/04 P, ZOdl., str. I‑551, točka 59).

      55      Sodišče je prav tako že pojasnilo, da je treba omenjene razloge za zavrnitev razlagati v smislu splošnega interesa, ki je
         podlaga za vsakega od njih. Splošni interes, ki se ga upošteva pri preizkusu vsakega od teh razlogov za zavrnitev, lahko odraža
         različne ugotovitve o zadevnih razlogih za zavrnitev in jih celo mora odražati (zgoraj navedene sodbe Henkel proti UUNT, točki
         45 in 46; SAT.1 proti UUNT, točka 25, in BioID proti UUNT, točka 59).

      56      V zvezi s tem je treba poudariti, da se pojem splošnega interesa, ki ga vsebuje člen 7(1)(b) Uredbe št. 40/94, očitno zamenjuje
         z bistveno nalogo znamke, ki je zagotoviti potrošniku ali končnemu uporabniku istovetnost izvora proizvoda ali storitve, ki
         ju znamka označuje, in mu omogočiti, da ta proizvod ali storitev brez možnosti zmede razlikuje od tistih, ki izvirajo od drugod
         (zgoraj navedeni sodbi SAT.1 proti UUNT, točki 23 in 27, in BioID proti UUNT, točka 60).

      57      V tem primeru pa presoja Sodišča prve stopnje izhaja iz napačne razlage načel, navedenih v točkah od 54 do 56 te sodbe.

      58      Treba je namreč ugotoviti, da iz točk 45, 54, 55 in 57 izpodbijane sodbe izhaja, da je Sodišče prve stopnje presojo razlikovalnega
         učinka znamke „EUROHYPO“ opravilo samo z eno analizo njene opisnosti v smislu člena 7(1)(c) Uredbe št. 40/94. Zato ta sodba
         ne vsebuje nobene posamezne preučitve razloga za zavrnitev iz člena 7(1)(b) iste uredbe, na podlagi katere pa je Sodišče prve
         stopnje zavrnilo drugi tožbeni razlog, uveljavljan na prvi stopnji zoper sporno odločbo.

      59      S tem je Sodišče prve stopnje analiziralo znamko EUROHYPO, ne da bi pri tem upoštevalo zlasti splošni interes, ki ga posebej
         varuje člen 7(1)(b) Uredbe št. 40/94, in sicer zagotoviti istovetnost izvora proizvoda ali storitve, ki ju znamka označuje.

      60      Poleg tega je Sodišče prve stopnje v okviru take analize uporabilo napačno merilo za presojo, ali je mogoče zadevno znamko
         registrirati.

      61      Na podlagi tega merila bi znamka, sestavljena iz opisnih sestavnih delov, lahko izpolnjevala pogoje za registracijo, če je
         beseda postala del vsakdanje rabe in v vsakdanji rabi pridobila lasten pomen. Vendar pa čeprav je to merilo upoštevno v okviru
         točke (c) člena 7(1) Uredbe št. 40/94, se na njegovi podlagi ne sme razlagati točke (b) tega člena.

      62      Čeprav to merilo omogoča izključitev uporabe znamke za opis proizvoda ali storitve, pa ne omogoča ugotovitve, ali znamka lahko
         zagotovi potrošniku ali končnemu uporabniku istovetnost izvora proizvoda ali storitve, ki ju označuje.

      63      V teh okoliščinah pritožnica utemeljeno trdi, da je Sodišče prve stopnje pri razlagi člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94 napačno
         uporabilo pravo.

      64      Iz navedenega izhaja, ne da bi bilo treba preučiti tretji del drugega pritožbenega razloga, da je treba izpodbijano sodbo
         razveljaviti v delu, v katerem je Sodišče prve stopnje presodilo, da četrti odbor za pritožbe UUNT, s tem ko je s sporno odločbo
         zavrnil registracijo izraza „EUROHYPO“ kot znamko Skupnosti za storitve iz razreda 36 v smislu Nicejskega aranžmaja, „[f]inančni
         posli; denarni posli; posli v zvezi s posredovanjem nepremičnin, finančne storitve, financiranje […]“, ni kršil člena 7(1)(b)
         Uredbe št. 40/94.

       Tožba pred Sodiščem prve stopnje
      65      V skladu s členom 61, prvi odstavek, druga poved, Statuta Sodišča lahko Sodišče v primeru razveljavitve odločbe Sodišča prve
         stopnje samo odloči o zadevi, če se o njej lahko odloči. V tem primeru je tako.

      66      Najprej je treba poudariti, da tako kot izhaja iz točke 56 te sodbe, razlikovalni učinek znamke v smislu člena 7(1)(b) Uredbe
         št. 40/94 pomeni, da je ta znamka primerna, da proizvode, za katere se zahteva registracija, označuje kot proizvode, ki izhajajo
         iz določenega podjetja, in jih tako razlikuje od proizvodov drugih podjetij (zgoraj navedena sodba Henkel proti UUNT, točka
         34 in navedena sodna praksa).

      67      V zvezi s tem izhaja iz ustaljene sodne prakse, da je ta razlikovalni učinek treba presojati po eni strani glede na proizvode
         ali storitve, za katere se zahteva registracija, in po drugi strani glede na to, kako ga zaznava upoštevna javnost (sodbi
         z dne 29. aprila 2004 v zadevi Procter & Gamble proti UUNT, C‑473/01 P in C‑474/01 P, Recueil, str. I‑5173, točka 33, in z
         dne 22. junija 2006 v zadevi Storck proti UUNT, C‑25/05 P, ZOdl., str. I‑5719, točka 25).

      68      V tem primeru je treba ugotoviti, kot je v sporni odločbi poudaril odbor za pritožbe, ne da bi mu pritožnica nasprotovala,
         da so zadevne storitve namenjene vsem potrošnikom. Poleg tega ni sporno, da je bil absolutni razlog za zavrnitev uveljavljan
         le v zvezi z enim jezikom Evropske unije, in sicer nemščino. Zato je upoštevna javnost, glede na katero je treba presoditi
         razlikovalni učinek znamke, povprečen nemški potrošnik, ki je normalno obveščen in razumno pazljiv ter preudaren.

      69      Kot pa je UUNT v sporni odločbi pravilno poudaril, upoštevna javnost na področju, na katero se nanaša prijava znamke, razume
         besedni znak „EUROHYPO“ kot znak, ki se v celoti in na splošno nanaša na finančne storitve, za katere so potrebna stvarna
         jamstva, in zlasti na hipotekarna posojila, ki so izplačana v valuti Evropske ekonomske in monetarne unije. Poleg tega noben
         dodaten element ne omogoča presoje, da bi bila kombinacija pogostih in običajnih delov „euro“ in „hypo“ neobičajna ali da
         bi imela lasten pomen, na podlagi katerega bi se v zaznavi zadevne javnosti razlikovale storitve pritožnice od storitev, ki
         imajo drug tržni izvor. Zato upoštevna javnost zaznava zadevno znamko kot znamko, ki daje informacije o vrsti storitev, ki
         jih označuje, in ne kot znamko, ki bi označevala izvor zadevnih storitev.

      70      Iz tega sledi, da prijavljena znamka nima razlikovalnega učinka v smislu člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94. Zato je treba tožbo
         pritožnice zoper sporno odločbo zavrniti.

       Stroški
      71      Člen 122 Poslovnika določa, da če pritožba ni utemeljena in če Sodišče samo dokončno odloči v sporu, odloči tudi o stroških.

      72      Na podlagi člena 69(2) tega poslovnika, ki se uporablja za pritožbeni postopek na podlagi njegovega člena 118, se neuspeli
         stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. UUNT je predlagal, naj se pritožnici naloži plačilo stroškov, in
         ker ta s svojimi pritožbenimi razlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov obeh stopenj.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      1)      Sodba Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti z dne 3. maja 2006 v zadevi Eurohypo proti UUNT (EUROHYPO) (T‑439/04) se razveljavi
            v delu, v katerem je Sodišče prve stopnje Evropskih skupnosti presodilo, da četrti odbor za pritožbe Urada za usklajevanje
            na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), s tem ko je z odločbo z dne 6. avgusta 2004 (zadeva R 829/2002-4) zavrnil registracijo
            izraza „EUROHYPO“ kot znamko Skupnosti za storitve iz razreda 36 v smislu Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji
            blaga in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, v revidirani in spremenjeni obliki, to je razreda, ki ustreza
            temu opisu: „[f]inančni posli; denarni posli; posli v zvezi s posredovanjem nepremičnin, finančne storitve, financiranje […]“,
            ni kršil člena 7(1)(b) Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti, kot je bila spremenjena z Uredbo
            Sveta (ES) št. 3288/94 z dne 22. decembra 1994.
      2)      Tožba zoper odločbo z dne 6. avgusta 2004 četrtega odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli)
            (UUNT) se zavrne.
      3)      Pritožnici se naloži plačilo stroškov obeh stopenj.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Sodišča z dne 26. januarja 1993. # Telemarsicabruzzo SpA in drugi proti Circostel, Ministero delle Poste e Telecomunicazioni in Ministero della Difesa. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Pretura di Frascati - Italija. # Združene zadeve C-320/90, C-321/90 in C-322/90.

text:
SODBA SODIŠČAz dne 26. januarja 1993(*)„Predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 177 Pogodbe EGS – Pogoji“V združenih zadevah C-320/90, C-321/90 in C-322/90,zaradi
 predlogov, ki jih je Pretura di Frascati (Italija) naslovilo na Sodišče
 na podlagi člena 177 Pogodbe EGS, naj v postopkih pred tem sodiščem medTelemarsicabruzzo SpAinCircostel, Ministero delle Poste e Telecomunicazioni in Ministero della Difesain medTelaltitalia SrlinCircostel, Ministero delle Poste e Telecomunicazioni in Ministero della Difesain medTelelazio SpAinCircostel, Ministero delle Poste e Telecomunicazioni in Ministero della Difesa,sprejme
 predhodno odločbo o razlagi členov 85, 86 in 90 Pogodbe EGS v zvezi s
postopanjem italijanske vlade pri dodelitvi kanalov UHF, namenjenih za
razširjanje televizijskih programov,SODIŠČE,v
 sestavi O. Due, predsednik, C. N. Kakouris, G. C. Rodríguez Iglesias,
M. Zuleeg in J. L. Murray (predsedniki senatov), G. F. Mancini, R.
Joliet, F. A. Schockweiler, J. C. Moitinho de Almeida, F. Grévisse, M.
Díez de Velasco, P. J. G. Kapteyn in D. A. O. Edward, sodniki,generalni pravobranilec: C. Gulmann,sodni tajnik: H. A. Rühl, glavni administrator,ob upoštevanju pisnih stališč, ki so jih predložili:–        za Telemarsicabruzzo SpA Giorgio Rubini, odvetnik v Frascatiju,–        za Telelazio SpA Fabrizio Paoletti, odvetnik pri odvetniški zbornici v Rimu,–        za
 italijansko vlado profesor Luigi Ferrari Bravo, vodja službe za
diplomatske zadeve pri ministrstvu za zunanje zadeve, zastopnik, skupaj s
 Sergiom Laportom, avvocato dello Stato,–        za Komisijo Evropskih skupnosti Enrico Traversa, član pravne službe, zastopnik,na podlagi poročila za obravnavo,po predstavitvi ustnih stališč italijanske vlade in Komisije na obravnavi 9. junija 1992,po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 6. oktobra 1992izreka naslednjoSodbo1        Vice
 Pretore iz Frascatija (Italija) je s sklepi z dne 4. septembra 1990, ki
 so prispeli na Sodišče 22. oktobra 1990, na podlagi člena 177 Pogodbe
EGS postavilo vprašanji za predhodno odločanje v zvezi z razlago določb
Pogodbe s področja konkurence, da bi presodilo, ali so določeni vidiki
nacionalnega sistema za dodelitev frekvenc za storitev razširjanja
televizijskih programov združljivi s pravom Skupnosti.2        Ti
 vprašanji sta bili predloženi v okviru posameznih sporov med družbami
Telemarsicabruzzo, Telaltitalia in Telelazio, ki so lastnice
televizijskih oddajnikov, na eni strani in Circostel (Circolo
Costruzioni Telegrafiche e Telefoniche iz Rima) (oddelek za gradnjo
telegrafskih in telefonskih omrežij v Rimu), ministrstvom za pošto in
telekomunikacije ter ministrstvom za obrambo na drugi strani.3        Pri
 obrazložitvi teh vprašanj je Vice Pretore iz Frascatija v zadevah
C-320/90 in C-322/90, potem ko je citiralo določbo člena 86 Pogodbe EGS,
 le navajalo, da ta določba prepoveduje vse oblike monopola. V zadevi
C-321/90 nacionalno sodišče dodaja, da mu je bil predložen ugovor glede
pristojnosti. Vendar meni, da tega ugovora zaradi prednosti prava
Skupnosti ne more preizkusiti, preden Sodišču ne predloži vprašanj za
predhodno odločanje. Dalje pojasnjuje, da čeprav nima pristojnosti, sta
ti vprašanji upravičeni iz razlogov ekonomičnosti postopka.4        Vprašanji
 za predhodno odločanje, ki ju je postavilo Vice Pretore iz Frascatija,
sta: „1.      Ali
 dejstvo, da si je italijanska vlada pridržala uporabo različnih kanalov
 za razširjanje televizijskih programov, s čimer je zasebnemu sektorju
preprečeno, da uporabljajo te kanale med frekvencami 67 in 99 UHF,
zlasti kanalov 67, 68 in 69, in da ni sprejela pravil o koordinaciji
uporabe teh kanalov, pomeni kršitev členov 85(3) in 86 Pogodbe? 2.      Ali je tako postopanje v skladu z Rimsko pogodbo in pravili o konkurenci?“5        Komisija
 najprej ugotavlja, da so predložitveni sklepi še zlasti lakonični in
vsebujejo redka pojasnila glede dejanskih in pravnih okoliščin, ki bi
omogočala določitev predmeta postavljenih vprašanj in tako razumevanje
njunega smisla in obsega. 6        Opozoriti
 je treba, da nujnost, da se zagotovi razlaga prava Skupnosti, ki bo
koristna za nacionalno sodišče, zahteva, da le-to opredeli dejanski in
pravni okvir, v katerega sta umeščeni vprašanji, ki ju postavlja, ali da
 vsaj pojasni dejanske domneve, na katerih temeljijo ta vprašanja.7        Te
 zahteve na poseben način veljajo za področje konkurence, za katero so
značilne kompleksne dejanske in pravne situacije.8        Predložitveni sklepi ne vsebujejo nobene navedbe v tej zvezi.9        Res
 je, da je Sodišče določene informacije pridobilo iz spisa, ki ga je
predložilo nacionalno sodišče, in iz pisnih stališč, tako kot to izhaja
iz poročila za obravnavo, kot tudi iz stališč strank na obravnavi.
Vendar niso popolne in Sodišču ne dopuščajo, da brez zadostnega
poznavanja dejanskega stanja spora v glavni stvari poda razlago pravil
Skupnosti o konkurenci ob upoštevanju stanja, ki je predmet tega spora,
kot ga je pozvalo predložitveno sodišče. 10      V
 teh okoliščinah ni treba odločiti o vprašanjih, ki ju je postavilo Vice
 Pretore iz Frascatija. Stroški11      Stroški,
 ki sta jih priglasili italijanska vlada in Komisija Evropskih
skupnosti, ki sta predložili stališča Sodišču, se ne povrnejo. Ker je ta
 postopek za stranke v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v
postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških.Iz teh razlogov jeSODIŠČEv odgovor na vprašanji, ki mu ju je predložilo Vice Pretore iz Frascatija s sklepi z dne 4. septembra 1990, razsodilo:O postavljenih vprašanjih ni treba odločiti.DueKakourisRodríguez IglesiasZuleegMurrayManciniJolietSchockweilerMoitinho de AlmeidaGrévisseDíez de VelascoKapteynEdwardRazglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 26. januarja 1993.Sodni tajnik       PredsednikJ.‑G. Giraud       O. Due* Jezik postopka: italijanščina.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 9. septembra 2004. # Carbonati Apuani Srl proti Comune di Carrara. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Commissione tributaria provinciale di Massa Carrara - Italija. # Dajatve z enakim učinkom kot carina - Dajatev, naložen na marmor, izkopan na ozemlju občine, zaradi prevoza preko meja občinskega ozemlja. # Zadeva C-72/03.

text:
      Zadeva C-72/03
      Carbonati Apuani Srl
      proti
      Comune di Carrara
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Commissione tributaria provinciale di Massa Carrara)
      „Dajatve z enakim učinkom kot carina – Davek, naložen na marmor, izkopan na ozemlju občine, zaradi prevoza preko meja občinskega ozemlja“
      Povzetek sodbe
      Prosti pretok blaga – Carinske dajatve – Davki z enakim učinkom – Pojem – Davek, odmerjen v eni občini države članice in naložen
            na en razred blaga, ker je to blago odpremljeno preko ozemeljskih meja te občine – Vključitev
      (Člen 23 ES)
      Davek, sorazmeren teži blaga, odmerjen v eni občini države članice in naložen na en razred blaga, ker je to blago odpremljeno
         preko ozemeljskih meja te občine, pomeni dajatev z enakim učinkom kot carina na izvoz v smislu člena 23 ES, čeprav se davek
         naloži tudi na blago, katerega namembni kraj je znotraj zadevne države članice.

      Na prvem mestu samo načelo carinske unije, kot je določeno v členu 23 ES, zahteva, da se prosti pretok blaga zagotovi znotraj
         unije na splošno, ne samo v trgovini med državami članicami, ampak širše po vsem ozemlju carinske unije in je odsotnost dajatev
         – bodisi med državami ali znotraj države –, ki imajo značilnost carinske dajatve, bistven prvi pogoj za uresničitev carinske
         unije. Drugič, sporni davek na marmor, s katerim se obdavči vse blago zadevne kategorije, ko preide občinsko mejo, kjer je
         bilo proizvedeno, pri čemer se ne razlikuje med blagom, katerega namembni kraj je država članica, v kateri je proizvodnja,
         in blagom, namenjenim v druge države članice, s svojo naravo in svojim pomenom vpliva na blagovno menjavo med državami članicami.

      (Glej točke 22, 24, 26, 35 in točko 1 izreka.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 9. septembra 2004(*)

      „Dajatve z enakim učinkom kot carina – Dajatev, naložen na marmor, izkopan na ozemlju občine, zaradi prevoza preko meja občinskega ozemlja“
      V zadevi C-72/03,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, naslovljen na Sodišče na podlagi odločbe
         Commissione tributaria provinciale di Massa Carrara (Italija) z dne 11. decembra 2002, ki je bil pri sodnem tajništvu vpisan
         18. februarja 2003, v postopku

      Carbonati Apuani Srl
      proti
      Comune di Carrara,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, A. Rosas, S. von Bahr, sodnika, R. Silva de Lapuerta, sodnica, in K. Lenaerts (poročevalec),
         sodnik,

      generalni pravobranilec: M. Poiares Maduro,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 17. marca 2004,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Carbonati Apuani G. Andreani in R. Diamanti, avvocati,
      –        za Comune di Carrara A. Calamia, F. Batistoni Ferrara, L. Buselli, G. M. Roberti in A. Franchi, avvocati,
      –        za italijansko vlado M. Fiorilli, avvocato dello Stato,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti. X. Lewis in R. Amorosi, zastopnika, skupaj z G. Bambara, avocat,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na javni obravnavi 6. maja 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 23 ES, 81 ES, 85 ES in 86 ES.

      2        Vprašanje je bilo postavljeno v okviru postopka glede združljivosti dajatve, ki jo je naložila Comune di Carrara (v nadaljevanju:
         občina Carrara) na marmor, izkopan na njenem ozemlju, zaradi prevoza preko meja občinskega ozemlja, s pravom Skupnosti.

       Pravni okvir italijanskega prava
      3        Edini člen zakona št. 749 z dne 15. julija 1911, kot je bil spremenjen s členom 55(18) zakona št. 449 z dne 27. decembra 1997
         (GURI št. 302, z dne 30. decembra 1997), določa:

      „V korist občine Carrara se uvede dajatev na marmor, izkopan na območju občine in odpremljen z njega. Občina dajatev odmeri
         in pobere, ko marmor zapusti območje občine, na podlagi posebne uredbe, ki jo sprejme Consiglio Comunale (občinski svet) po
         posvetovanju s socialnimi partnerji.

      Vsako leto občinski svet pri določanju proračuna občine določi stopnjo dajatve, po kateri se bo ta dajatev naložila naslednje
         leto. Kadar pa mora občina izpolniti trajne obveznosti, ki morajo biti plačane iz dajatev oziroma zajamčene z donosom dajatev,
         lahko občinski svet vnaprej določi najmanjši znesek te dajatve za več let.

      Občina lahko po posvetovanju občinskega sveta, v skladu z občinskim in pokrajinskim zakonom in na podlagi odobritve Giunta
         provinciale amministrativa (upravni pokrajinski svet), odloči, da se donos dajatve porazdeli, in sicer tako, da gre en del
         za opustitev stroškov ali dajatev za gradnjo in delovanje pristanišča Marina di Carrara, v tem primeru glede na zakon št.
         50 z dne 12. februarja 1903, drugi del pa se nameni za prispevke delavcev, zaposlenih v industriji marmorja, v Cassa nazionale
         di previdenza per gli operai (nacionalni delavski zavarovalni sklad). […]“

      4        Člen 2(2) dekreta-zakona št. 8 z dne 26. januarja 1999, kot je bil spremenjen v zakon št. 75/1999 (GURI št. 72 z dne 27. marca
         1999), določa:

      „Edini člen zakona št. 749 […] se razlaga v smislu, da se dajatev [...] nanaša na marmor in njegove derivate, določa pa se
         glede na občinske skupne režijske stroške, ki izhajajo neposredno ali posredno iz dejavnosti v krajevni industriji marmorja.“

      5        Na podlagi teh določb občina Carrara naloži, na podlagi občinske uredbe, dajatev na marmor, izkopan na njenem ozemlju in odpremljen
         s tega ozemlja. Ob nastanku dejstev je stopnja dajatve določena na 8000 ITL na tono za blok marmorja.

      6        Nasprotno je marmor, izkopan in uporabljen na ozemlju občine, oproščen dajatve. Poleg tega predložitveni sklep navaja, da
         so oprostitve lahko predvidene tudi v korist marmorja, ki se uporablja ali obdeluje v sosednjih občinah občine Carrara.

       Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      7        Tožeča stranka v postopku v glavni stvari je pred Commissione tributaria provinciale di Massa Carrara izpodbijala davčno odločbo,
         s katero je občina Carrara odmerila dajatev na marmor za mesec maj 2001. Tožeča stranka je pred sodiščem postavila vprašanje
         o združljivosti te dajatve z določbami Pogodbe ES.

      8        Commissione tributaria provinciale di Massa Carrara – ki meni, da bi se dajatev na marmor lahko obravnavala kot carinska dajatev
         ali kot dajatev, ki ima enak učinek kot ta dajatev, in da bi uporaba take dajatve lahko izkrivljala konkurenco – se je odločilo,
         da prekine odločanje in da Sodišču v predhodno odločanje predloži vprašanje:

      „Ali so pravila, določena z italijanskimi zakoni št. 749 z dne 15. julija 1911, št. 449 z dne 27. decembra 1997 in z dekretom-zakonom
         št. 8 z dne 26. januarja 1999, kot je bil spremenjen v zakon št. 75/1999 – obdavčenje z dajatvijo na marmor v občini Carrara
         – združljiva s členi 23, 81, 85 in 86 Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti, kakor velja po Amsterdamski pogodbi, ki je
         bila ratificirana v Italiji z zakonom št. 209/1998?“

       Dopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe
      9        Po mnenju Komisije predložitveni sklep ne opredeli dovolj jasno dejanskega in pravnega okvira postavljenega vprašanja. Zato
         meni, da je vprašanje nedopustno.

      10      Glede tega je treba opozoriti, da potreba po razlagi prava Skupnosti, ki bo uporabna za nacionalno sodišče, zahteva, da nacionalno
         sodišče opredeli dejanski in pravni okvir postavljenega vprašanja ali vsaj obrazloži okoliščine, na katerih temelji to vprašanje
         (glej zlasti sodbo z dne 26. januarja 1993 v zadevi Telemarsicabruzzo in drugi, od C-320/90 do C-322/90, Recueil, str. I-393,
         točka 6, ter sklepe z dne 19. marca 1993 v zadevi Banchero, C-157/92, Recueil, str. I‑1085, točka 4; z dne 30. aprila 1998
         v zadevi Testa in Modesti, C-128/97 in C‑137/97, Recueil, str. I-2181, točka 5, in z dne 8. julija 1998 v zadevi Agostini,
         C‑9/98, Recueil, str. I‑4261, točka 4).

      11      Sodišče je prav tako razsodilo, da je bistveno, da nacionalno sodišče poda vsaj kakšno razlago razlogov za izbiro določb prava
         Skupnosti, za katere je zahtevalo razlago, in povezave, ki jo je vzpostavilo med temi določbami in nacionalno zakonodajo,
         ki se uporablja za ta spor (sklep z dne 28. junija 2000 v zadevi Laguillaumie, C-116/00, Recueil, str. I‑4979, točka 16).

      12      V tej zadevi je treba ugotoviti, da ima Sodišče na voljo dovolj informacij, ki mu omogočajo, da poda odgovor, ki bo uporaben
         za predložitveno sodišče, kolikor se predhodno vprašanje nanaša na razlago člena 23 ES. Dejansko na eni strani predložitveni
         sklep izrecno opredeljuje pravni okvir dajatve na marmor, ki se lahko po mnenju predložitvenega sodišča obravnava kot carinska
         dajatev ali kot ukrep, ki ima enak učinek. Na drugi strani pa predložitveni sklep glede dejanskega okvira jasno navede, da
         je tožeča stranka v postopku v glavni stvari, ki prevaža marmor preko meja območja občine Carrara, izpodbijala pred nacionalnim
         sodiščem zakonitost odločbe o odmeri davka, s katero je občina odmerila dajatev na marmor za mesec maj 2001.

      13      Nasprotno pa, kot je poudaril generalni pravobranilec v točkah od 18 do 21 sklepnih predlogov, predložitveno sodišče ni predložilo
         nobene koristne informacije glede povezave, ki jo je vzpostavilo med členi 81 ES, 85 ES in 86 ES in nacionalno zakonodajo,
         ki se uporablja za ta spor. Predložitveno sodišče izjavi samo, da dajatev lahko „vpliva na uresničevanje proste konkurence“,
         ne da bi obrazložilo, kakšna povezava bi lahko bila med dajatvijo na marmor in domnevno protikonkurenčnim ravnanjem podjetij.

      14      V teh okoliščinah je predlog za sprejetje predhodne odločbe dopusten samo toliko, kolikor se nanaša na razlago člena 23 ES.

       Predhodno vprašanje
      15      Predložitveno sodišče z vprašanjem v bistvu sprašuje, ali dajatev, kot je dajatev na marmor, naložen zgolj v eni občini države
         članice in zgolj na en sam razred blaga – namreč na marmor, izkopan na ozemlju občine – kadar se to blago odpošlje preko meja
         te občine, pomeni dajatev z enakim učinkom kot carina dajatve.

      16      Italijanska vlada in občina Carrara trdita, da se z dajatvijo na marmor obdavči brez izjeme marmor, ki se ga izvaža v druge
         države članice in ki se ga pošlje v druge dele Italije. Ker se z dajatvijo ne obdavči samo blago, ki je namenjeno za izvoz,
         trdita, da se ga ne more obravnavati, kot da sodi na področje uporabe člena 23 ES. Navsezadnje naj bi sporna dajatev pomenila
         notranjo obdavčitev v smislu člena 90 ES in je torej skladen s Pogodbo, saj naj bi na enak način in na enaki stopnji prodaje
         obdavčil marmor, ki je obdelan in prodajan v Italiji, in marmor, ki se ga izvozi v druge države članice (glej sodbi z dne
         17. julija 1997 v zadevi Haahr Petroleum, C-90/94, Recueil, str. I‑4085, in z dne 23. aprila 2002 v zadevi Nygård,C-234/99,
         Recueil, str. I‑3657).

      17      Glede tega je treba opozoriti, da je Sodišče že razsodilo, da dajatev ne pomeni dajatve z enakim učinkom kot carina, ampak
         notranji davek v smislu člena 90 ES, če se nanaša na splošni sistem notranjih dajatev, ki sistematično veljajo za kategorije
         proizvodov v skladu z objektivnimi merili, neodvisno od izvora ali namembnega kraja proizvoda (glej v tem smislu sodbi z dne
         3. februarja 1981 v zadevi Komisija proti Franciji, 90/79, Recueil, str. 283, točka 14, in z dne 16. julija 1992 v zadevi
         Legros in drugi, C-163/90, Recueil, str. I‑4625, točka 11).

      18      V tej zadevi je treba poudariti, da se s sporno dajatvijo obdavči marmor Carrara, kadar se  odpremi preko ozemeljskih meja
         občine Carrara. Obdavčljivi dogodek je torej prehod teh meja. Marmor, ki se ga uporablja v občini Carrara, je oproščen dajatve,
         ker se uporablja krajevno in ne na podlagi objektivnih meril, ki bi enakovredno veljala za marmor, odpremljen iz občine. Zaradi
         teh dejavnikov se sporna dajatev ne more opredeliti kot notranji davek v smislu člena 90 ES (glej zgoraj navedeno sodbo Legros
         in drugi, točka 12).

      19      Preučiti je treba tudi to, ali je dajatev, kot je dajatev na marmor, dajatev z enakim učinkom kot carina v smislu člena 23
         ES.

      20      Kot je Sodišče že večkrat razsodilo, vsaka denarna dajatev, ne glede na to, kako majhna je, in ne glede na označbo in način
         uporabe, ki enostransko obdavči domače ali tuje blago zaradi dejstva, da je prešlo mejo, in če ni carinska dajatev v ožjem
         smislu, pomeni dajatev z enakim učinkom v smislu člena 23 ES (glej sodbo z dne 9. novembra 1983 v zadevi Komisija proti Danski,
         158/82, Recueil, str. 3573, točka 18; zgoraj navedeno sodbo Legros in drugi, točka 13; sodbi z dne 22. junija 1994 v zadevi
         Deutsches Milch-Kontor, C-426/92, Recueil, str. I‑2757, točka 50; z dne 14. septembra 1995 v zadevi Simitzi, C-485/93 in C-486/93,
         Recueil, str. I-2655, točka 15, in z dne 17. septembra 1997 v zadevi UCAL, C‑347/95, Recueil, str. I‑4911, točka 18).

      21      Italijanska vlada in občina Carrara vseeno trdita, da se mora prepoved, določena v členu 23 ES, ki se ponovi v členu 25 ES,
         nanašati zgolj na carinske dajatve in dajatve, ki imajo enak učinek v trgovini „med državami članicami“.

      22      Glede tega je treba spomniti na to, da je utemeljitev prepovedi carinskih dajatev in dajatev z enakim učinkom, da kakršna
         koli denarna dajatev, s katero se obdavči blago zaradi dejstva, da je prešlo mejo, pomeni oviro za prosti pretok blaga (glej
         zlasti sodbi z dne 1. julija 1969 v zadevi Brachfeld in Chougol, 2/69 in 3/69, Recueil, str. 211, točka 14, in z dne 9. avgusta
         1994 v zadevi Lancry in drugi, C‑363/93, od C-407/93 do C-411/93, Recueil, str. I‑3957, točka 25). Načelo carinske unije,
         kot je določeno v členu 23 ES, zahteva, da se prosti pretok blaga zagotovi znotraj unije na splošno, ne samo v trgovini med
         državami članicami, ampak širše po vsem ozemlju carinske unije. Če se člena 23 ES in 25 ES sklicujeta zgolj na trgovino med
         državami članicami, je to zato, ker so avtorji Pogodbe domnevali, da med državami članicami ne bo dajatev, ki bi imele značilnost
         carinske dajatve (glej zgoraj navedeno sodbo Lancry in drugi, točka 29).

      23      Ponovno je treba poudariti, da je Enotni evropski akt leta 1986 dodal člen 8 A v Pogodbo EGS (nato člen 7 A Pogodbe ES in
         zdaj, po spremembi, člen 14 ES), ki je kot cilj določil ustanovitev notranjega trga pred 31. decembrom 1992. Člen 14(2) ES
         opredeljuje notranji trg kot „območje brez notranjih meja, na katerem je v skladu z določbami te pogodbe zagotovljen prosti
         pretok blaga, oseb, storitev in kapitala“, ne da bi pri tem razlikoval med meddržavnimi mejami in mejami znotraj države.

      24      Ker se morajo člen 23 ES in naslednji brati v povezavi s členom 14(2) ES, je odsotnost dajatev – bodisi med državami ali znotraj
         države – ki imajo lastnosti carinske dajatve ali dajatve z enakim učinkom, bistven prvi pogoj za uresničitev carinske unije,
         v kateri je zagotovljen prosti pretok blaga.

      25      Tako je Sodišče v zgoraj navedenih sodbah Legros in drugi (točka 18), Lancry in drugi (točka 32) in Simitzi (točka 17) razsodilo
         že prej, da je obdavčitev, ko blago preide ozemeljsko mejo znotraj države članice, dajatev z enakim učinkom kot carina.

      26      Poleg tega je treba poudariti, da problem v sporu o glavni stvari ni situacija, v kateri so vsi elementi popolnoma omejeni
         na eno državo članico. Dejansko je bilo ugotovljeno, da se z dajatvijo na marmor obdavči ves marmor iz Carrare, ki preide
         občinsko mejo, pri čemer se ne razlikuje med marmorjem, katerega namembni kraj je Italija, in marmorjem, namenjenim v druge
         države članice. Dajatev na marmor torej s svojo naravo in svojim pomenom vpliva na blagovno menjavo med državami članicami
         (glej zgoraj navedeno sodbo Lancry in drugi, točka 30; glej v smislu, kar se nanaša na ukrepe z enakim učinkom, kot ga imajo
         količinske omejitve, sodbe z dne 15. decembra 1982 v zadevi Oosthoek's Uitgeversmaatschappij, 286/81, Recueil, str. 4575,
         točka 9; z dne 15. decembra 1993 v zadevi Ligur Carni in drugi, C-277/91, C-318/91 in C-319/91, Recueil, str. I-6621, točki
         36 in 37; z dne 13. januarja 2000 v zadevi TK-Heimdienst, C‑254/98, Recueil, str. I-151, točke od 27 do 31, in z dne 5. decembra
         2000 v zadevi Guimont, C-448/98, Recueil, str. I-10663, točke od 21 do 23).

      27      Vseeno pa občina Carrara trdi, da številna dejstva govorijo proti temu, da se dajatev na marmor opredeli kot dajatev z enakim
         učinkom kot carina. Na tej točki poudarja, da sporna dajatev v postopku v glavni stvari, drugače od zadevne dajatve v zgoraj
         navedenih sodbah Legros in drugi, Lancry in drugi ter Simitzi, naloži regionalna oblast manjše velikosti in da je naložen
         na en razred blaga, to je marmor Carrara, in ne na vse blago, ki preide občinske ozemeljske meje.

      28      Te trditve ne morejo biti sprejete. Dejansko se je treba spomniti, da člen 23 ES, tako kot člen 25 ES, prepoveduje kakršne
         koli denarne dajatve, čeprav majhne, ki ustvarjajo oviro za trgovino v obliki carinskih dajatev, ki jih enostransko naloži
         pristojen javni organ države članice (glej točko 20 zgoraj). Za namene opredelitve dajatve kot dajatve z enakim učinkom kot
         carina je velikost regionalne oblasti, ki je naložila dajatev, torej nepomembna, če ta dajatev pomeni oviro za trgovino na
         notranjem trgu.

      29      Poleg tega glede na to, da člena 23 ES in 25 ES skušata odpraviti vse ovire za trgovino, ki jih ustvarjajo carinske dajatve,
         je neupoštevno, da je sporna dajatev naložena na določeno kategorijo blaga (glej sodbe z dne 22. aprila 1999 v zadevi CRT
         France International, C-109/98, Recueil, str. I‑2237 in z dne 21. septembra 2000 v zadevi Michaïlidis, C-441/98 in C-442/98,
         Recueil, str. I‑7145) ali na vse blago, ki prehaja ozemeljske meje zadevne oblasti (glej zgoraj navedeni sodbi Legros in drugi
         in Lancry in drugi).

      30      Tožena stranka v postopku v glavni stvari poudarja poseben namen sporne dajatve. Prihodek od dajatve naj bi bil namenjen kritju
         stroškov, ki jih nosi občina Carrara kot posledico dejavnosti marmorne industrije na njenem ozemlju. Dajatev naj bi odgovarjal
         interesu vseh izvajalcev v tej industriji, vključno s tistimi, ki prodajajo zadevno blago v tujini.

      31      Sodišče je že prej razsodilo, da so carinske dajatve in dajatve z enakim učinkom prepovedane ne glede na namen, za katerega
         so bile uvedene, in ne glede na namembnost  prihodkov, ki iz njih izvirajo (glej sodbo z dne 1. julija 1969 v zadevi Komisija
         proti Italiji, 24/68, Recueil, str. 193, točka 7, in zgoraj navedeno sodbo Simitzi, točka 14). Vendar pa je Sodišče sprejelo,
         da dajatev, ki pomeni plačilo za storitev, ki je bila dejansko opravljena za gospodarski subjekt, v znesku, sorazmernem s
         storitvijo, ni dajatev, ki ima enakovreden učinek kot carina (sodbi z dne 26. februarja 1975 v zadevi Cadsky, 63/74, Recueil,
         str. 281, točka 8; z dne 9. novembra 1983 v zadevi Komisija proti Danski, 158/82, Recueil, str. 3573, točka 19, in zgoraj
         navedena sodba v zadevi CRT France International, točka 17).

      32      Vendar v tej zadevi ne gre za to. Dejansko obstaja kvečjemu neposredna povezava med sporno dajatvijo in storitvami, opravljenimi
         za izvajalce, na katere se dajatev nanaša. Trditve občine Carrara jasno kažejo na to, da je dajatev namenjena predvsem kritju
         stroškov, ki jih ima občina pri popravljanju in vzdrževanju cestne mreže, postavljanju pristaniške infrastrukture, pri vzdrževanju
         muzeja, pri raziskavah varnosti v kamnolomu, pri usposabljanju na področju rudarske strojegradnje ali pri socialnih prispevkih
         delavcev. Večina od teh storitev ni posebej v korist izvajalcem, ki odpremljajo  marmor z ozemlja občine Carrara.

      33      V zvezi z utemeljitvijo, da „krajevni“ izvajalci, ki plačujejo občinske davke, že prispevajo k stroškom, ki jih povzroči industrija
         marmorja občinskim oblastem, se je treba spomniti na to, da obdavčljivi dogodek v zvezi s to dajatvijo nastane, ko marmor
         preide občinske ozemeljske meje, ne glede na to, ali je zadevni izvajalec zavezan za občinske davke.

      34      V vsakem primeru dejstvo, da je bila obdavčitev zaradi prehoda meje med državami ali znotraj države uvedena zato, da nadomesti
         krajevne dajatve, ki se nanašajo na podobne domače proizvode, ni zadostno, da se ta dajatev izvzame iz opredelitve, da je
         dajatev z enakim učinkom. Če bi bil izvzet, bi postala prepoved dajatev z enakim učinkom kot carina, prazna in nepomembna
         (glej v tem smislu sodbo z dne 31. maja 1979 v zadevi Denkavit, 132/78, Recueil, str. 1923, točka 8, in zgoraj navedeno sodbo
         Michaïlidis, točka 23).

      35      Iz vsega zgoraj navedenega torej sledi, da dajatev, sorazmerna teži blaga, odmerjena le v eni občini države članice in naložena
         na en razred blaga, kadar je to blago odpremljeno preko ozemeljskih meja te občine, pomeni dajatev z enakim učinkom kot carina
         na izvoz v smislu člena 23 ES, kljub dejstvu, da se dajatev naloži tudi na blago, katerega namembni  kraj je znotraj zadevne
         države članice.

       Časovni učinki te sodbe
      36      Občina Carrara v primeru, če bi Sodišče presodilo, da dajatev, kot je sporna dajatev v postopku v glavni stvari, ni združljiva
         z upoštevnimi določbami Pogodbe, od Sodišča zahteva, naj omeji časovne učinke sodbe. Na eni strani se sklicuje na negotovost
         glede pravnih določb, ki se nanašajo na sporno dajatev, in na drugi strani na resne finančne posledice za proračun občine
         Carrara, če učinki sodbe ne bodo časovno omejeni.

      37      Poudariti je treba, da sme Sodišče samo izjemoma, z uporabo splošnega načela pravne varnosti, neločljivo povezanega s pravnim
         redom Skupnosti, omejiti kateri koli stranki možnost sklicevati se na določbo, ki se razlaga tako, da postavi pod vprašaj
         pravna razmerja, ki so nastala v dobri veri (zgoraj navedena sodba Legros in drugi, točka 30, in sodba z dne 23. maja 2000
         v zadevi Buchner in drugi, C‑104/98, Recueil, str. I‑3625, točka 39).

      38      V tem pogledu je Sodišče v sodbi Legros in drugi (točke od 30 do 36) ugotovilo, da se na podlagi pomembnejših razlogov pravne
         varnosti nihče ne more sklicevati na določbe Pogodbe o dajatvah z enakim učinkom kot carina na uvoz za podkrepitev zahtev
         za povračilo dajatev, kot so pristaniške takse, plačane pred datumom izdaje omenjene sodbe (16. julij 1992), razen upravičencev,
         ki so pred tem datumom začeli pravni postopek oziroma so podali enakovredno zahtevo (glej zgoraj navedeno sodbo Simitzi, točka
         30).

      39      Sicer pa se mora sporna dajatev – kot dajatev v primeru obdavčitve prehoda ozemeljske meje znotraj države članice – obravnavati
         kot dajatev enake vrste kot sporne pristaniške takse v zgoraj navedeni sodbi Legros in drugi. Lahko se torej prizna, da je
         občina Carrara do 16. julija 1992 lahko upravičeno verjela, da je bila sporna dajatev v skladu s pravom Skupnosti.

      40      Torej je treba upoštevati enake ugotovitve glede pravne varnosti in je treba odločiti, da časovna omejitev, ki jo je Sodišče
         določilo v zgoraj navedeni sodbi Legros in drugi, velja tudi za zahteve za povračila zneskov, ki so bili pobrani na podlagi
         sporne dajatve v postopku v glavni stvari.

      41      Nasprotno pa ni nobene podlage za omejevanje učinkov te sodbe po 16. juliju 1992, datumu, ko je bila izdana sodba Legros in
         drugi. Po tem datumu se je morala občina Carrara dejansko zavedati, da sporna dajatev ni bila združljiva s pravom Skupnosti.

      42      Za zaključek je treba navesti, da se na določbe Pogodbe, ki se nanašajo na dajatve z enakim učinkom kot carina, ne more sklicevati
         nihče za podkrepitev zahtev za povračilo zneskov, ki so bili pobrani na podlagi sporne dajatve pred 16. julijem 1992, razen
         upravičencev, ki so pred tem datumom začeli pravni postopek oziroma so podali enakovredno zahtevo.

       Stroški
      43      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      1)      Dajatev, sorazmerna teži blaga, odmerjena le v eni občini države članice in naložena na en razred blaga, kadar je to blago
            odpremljeno  preko ozemeljskih meja te občine, pomeni dajatev z enakim učinkom kot carina na izvoz v smislu člena 23 ES, kljub
            dejstvu, da se dajatev naloži tudi na blago, katerega namembni  kraj je znotraj zadevne države članice.
      2)      Na določbe Pogodbe, ki se nanašajo na dajatve z enakim učinkom kot carina, se ne more sklicevati nihče za podkrepitev zahtev
            za povračilo zneskov, ki so bili pobrani na podlagi sporne dajatve pred 16. julijem 1992, razen upravičencev, ki so pred tem
            datumom začeli pravni postopek oziroma so podali enakovredno zahtevo.
      Podpisi
      * Jezik postopka:italijanščina.


Sodba Sodišča z dne 14. decembra 1995. # Kazenski postopek proti Giorgio Domingo Banchero. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Pretura circondariale di Genova - Italija. # Zadeva C-387/93.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 20. oktobra 2016.#Evelyn Danqua proti Minister for Justice and Equality in drugim.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Court of Appeal.#Predhodno odločanje – Direktiva 2004/83/ES – Minimalni standardi glede pogojev za priznanje statusa begunca ali statusa subsidiarne zaščite – Nacionalno postopkovno pravilo, ki za vložitev prošnje za subsidiarno zaščito določa rok petnajstih delovnih dni od obvestila o zavrnitvi prošnje za azil – Procesna avtonomija držav članic – Načelo enakovrednosti – Načelo učinkovitosti – Učinkovit potek postopka obravnavanja prošnje za subsidiarno zaščito – Učinkovit potek postopka vrnitve – Neskladnost.#Zadeva C-429/15.

text:
         SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 20. oktobra 2016 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Direktiva 2004/83/ES — Minimalni standardi glede pogojev za priznanje statusa begunca ali statusa subsidiarne zaščite — Nacionalno postopkovno pravilo, ki za vložitev prošnje za subsidiarno zaščito določa rok petnajstih delovnih dni od obvestila o zavrnitvi prošnje za azil — Procesna avtonomija držav članic — Načelo enakovrednosti — Načelo učinkovitosti — Učinkovit potek postopka obravnavanja prošnje za subsidiarno zaščito — Učinkovit potek postopka vrnitve — Neskladnost“
      V zadevi C‑429/15,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Court of Appeal (pritožbeno sodišče, Irska) z odločbo z dne 29. julija 2015, ki je prispela na Sodišče 5. avgusta 2015, v postopku

         Evelyn Danqua

      proti

         Minister for Justice, Equality and Law Reform,

         Ireland,

         Attorney General,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi L. Bay Larsen (poročevalec), predsednik senata, M. Vilaras, J. Malenovský, M. Safjan in D. Šváby, sodniki,
      generalni pravobranilec: Y. Bot,
      sodni tajnik: K. Malacek, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 16. junija 2016,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za E. Danqua M. Trayers, solicitor, P. O’Shea, BL, in C. Power, SC,

               —

               za Minister for Justice Equality and Law Reform R. Cotter in E. Creedon, agenta, skupaj s F. O’Sullivan, BL, in R. Barronom, SC,

               —

               za Evropsko komisijo M. Condou-Durande in X. Lewis, agenta,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 29. junija 2016
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago načela enakovrednosti.

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Evelyn Danqua, gansko državljanko, ter Minister for Justice and Equality (minister za pravosodje in enakost, Irska) (v nadaljevanju: minister), Irsko in Attorney General glede zavrnitve ministra, da bi obravnaval njeno prošnjo za pridobitev statusa subsidiarne zaščite.

         Pravni okvir

         Direktiva 2004/83/ES

               3

               V skladu s členom 2(a), (e) in (f) Direktive Sveta 2004/83/ES z dne 29. aprila 2004 o minimalnih standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da se jim prizna status begunca ali osebe, ki iz drugih razlogov potrebuje mednarodno zaščito, in o vsebini te zaščite (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 7, str. 96):

                        „(a)

                        ‚mednarodna zaščita‘ pomeni status begunca in status subsidiarne zaščite, kot sta opredeljena v točkah (d) in (f);

                  […]

                        (e)

                        ‚oseba, upravičena do subsidiarne zaščite‘ pomeni državljana tretje države […], ki ni opredeljen[…] kot begunec, a je bilo v zvezi z njim dokazano, da obstajajo utemeljeni razlogi za prepričanje, da bi se zadevna oseba, če bi se vrnila v izvorno državo, […] soočila z utemeljenim tveganjem, da utrpi resno škodo, kot je opredeljena v členu 15 […];

                        (f)

                        ‚status subsidiarne zaščite‘ pomeni priznanje državljana tretje države […] kot osebe, upravičene do subsidiarne zaščite, s strani države članice“.

               4

               Člen 18 te direktive je določal:
               „Države članice priznajo status subsidiarne zaščite državljanu tretje države […], ki izpolnjuje pogoje za subsidiarno zaščito v skladu s poglavjema II in IV.“

         Direktiva 2005/85/ES

               5

               Direktiva Sveta 2005/85/ES z dne 1. decembra 2005 o minimalnih standardih glede postopkov za priznanje ali odvzem statusa begunca v državah članicah (UL 2005, L 326, str. 13) podrobneje določa pravice prosilcev za azil.

               6

               V skladu s členom 3(1) navedene direktive se ta uporablja za vse prošnje za azil, vložene na ozemlju države članice.

               7

               Člen 3(3) navedene direktive določa:
               „Če države članice izvajajo ali uvedejo en postopek, po katerem obravnavajo prošnje za azil kot prošnje na podlagi [Konvencije o statusu beguncev, podpisane v Ženevi 28. julija 1951 (Recueil des traités des Nations unies, zvezek 189, str. 150, št. 2545 (1954)], in kot prošnje za druge vrste mednarodne zaščite, ki se zagotovi v okoliščinah, kot so opredeljene v členu 15 Direktive [2004/83], uporabljajo to direktivo skozi ves postopek.“

         Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje

               8

               Iz spisa, s katerim razpolaga Sodišče, je razvidno, da je E. Danqua, ganska državljanka, 13. aprila 2010 na Irskem vložila prošnjo za pridobitev statusa begunca, ki jo je utemeljila z bojaznijo, da bi bila podvržena obredu trokosi, ki je oblika obrednega suženjstva, ki se izvaja v Gani in prizadene predvsem ženske.

               9

               Refugee Applications Commissionner (komisar za prošnje za priznanje statusa begunca, Irska) je v poročilu z dne 16. junija 2010 v zvezi s to prošnjo podal negativno priporočilo, in sicer zaradi njene neverodostojnosti. To poročilo je v postopku s pritožbo potrdilo Refugee Appeals Tribunal (pritožbeno sodišče za begunce, Irska) z odločbo z dne 13. januarja 2011.

               10

               Minister je 9. februarja 2011 E. Danqua vročil odločbo o zavrnitvi njene prošnje za azil in ji sporočil, da namerava odrediti njeno vrnitev (proposal to deport), pri čemer jo je med drugim obvestil, da lahko v petnajstih delovnih dneh od te vročitve vloži prošnjo za subsidiarno zaščito.

               11

               Po tej odločbi je Refugee Legal Service (pravna služba za begunce, Irska) E. Danqua obvestila, da zaradi te zavrnitve ne bo imela pomoči pri formalnostih za pridobitev subsidiarne zaščite.

               12

               Pravna služba za begunce je kljub temu v imenu E. Danqua vložila prošnjo za dovoljenje za prebivanje iz humanitarnih razlogov.

               13

               Minister je z dopisom z dne 23. septembra 2013 E. Danqua obvestil, da je bila ta prošnja zavrnjena in da je bila 17. septembra 2013 glede zadevne osebe sprejeta odločba o vrnitvi.

               14

               E. Danqua je 8. oktobra 2013 vložila prošnjo za subsidiarno zaščito.

               15

               Minister je E. Danqua z dopisom z dne 5. novembra 2013 obvestil, da se njeni prošnji za status subsidiarne zaščite ni moglo ugoditi, ker ta prošnja ni bila vložena v roku petnajstih delovnih dni, navedenem v obvestilu o odločbi ministra z dne 9. februarja 2011, s katero je bila zavrnjena prošnja zadevne osebe za azil.

               16

               E. Danqua je to odločbo izpodbijala pred High Court (višje sodišče, Irska), pri čemer se je med drugim sklicevala na kršitev načela enakovrednosti zaradi obveznosti prosilca za subsidiarno zaščito, da za vložitev prošnje za subsidiarno zaščito spoštuje rok, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari, medtem ko se za vložitev prošnje za azil ne zahteva spoštovanje nobenega podobnega roka.

               17

               High Court (višje sodišče) je s sodbo z dne 16. oktobra 2014 zavrnilo pritožbo E. Danqua, pri čemer je med drugim razsodilo, da se načelo enakovrednosti v tej zadevi ne uporablja, saj je zadevna oseba primerjala dve postopkovni pravili, ki temeljita na pravu Unije.

               18

               E. Danqua je 13. novembra 2014 zoper to sodbo vložila pritožbo pri Court of Appeal (pritožbeno sodišče). Zadevna oseba je pri navedenem sodišču ponovila svojo utemeljitev, da obveznost prosilca za subsidiarno zaščito, da spoštuje rok, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari, krši načelo enakovrednosti, saj naj ne bi obstajal podoben rok, ki bi se uporabil za osebe, ki vložijo prošnjo za pridobitev statusa begunca.

               19

               Court of Appeal (pritožbeno sodišče) meni, da je lahko prošnja za azil ustrezna primerjava za zagotovitev spoštovanja načela enakovrednosti, sprašuje pa se o upoštevnosti tega načela za obravnavano zadevo.

               20

               Predložitveno sodišče v zvezi s tem poudarja, da se večina prošenj za azil sicer obravnava na podlagi ureditve, ki je bila uvedena z Direktivo 2004/83, vendar lahko države članice – vsaj teoretično – pravico do azila vselej odobrijo v skladu s svojim nacionalnim pravom. Zato bi lahko prošnje za azil delno izhajale iz prava Unije in delno iz nacionalnega prava.

               21

               Predložitveno sodišče glede obveznosti prosilca za subsidiarno zaščito, da za vložitev prošnje za subsidiarno zaščito spoštuje rok, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari, meni, da je ta rok utemeljen z objektivnimi preudarki. Za nacionalno zakonodajo, ki je veljala pred razglasitvijo sodbe z dne 8. maja 2014, N. (C‑604/12, EU:C:2014:302), naj bi bil namreč značilen obstoj dveh ločenih in zaporednih postopkov za obravnavanje prošnje za azil oziroma prošnje za subsidiarno zaščito, obravnavanje prošnje za subsidiarno zaščito pa naj bi bilo pogojeno s predhodno zavrnitvijo prošnje za pridobitev statusa begunca.

               22

               Po navedbah tega sodišča je bil cilj zakonodaje, ki je veljala v času dejstev iz postopka v glavni stvari, zagotoviti, da se prošnje za mednarodno zaščito obravnavajo v razumnem roku.

               23

               V teh okoliščinah je Court of Appeal (pritožbeno sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

                        „1.

                        Ali je z vidika načela enakovrednosti za prošnjo za azil, ki je urejena z nacionalno zakonodajo, v kateri se odražajo obveznosti države članice na podlagi [Direktive 2004/83], mogoče šteti, da je ustrezna primerjava za prošnjo za subsidiarno zaščito?

                        2.

                        Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, ali je s tega vidika upoštevna okoliščina, da se z rokom, določenim za prošnje za subsidiarno zaščito, uresničuje pomemben interes zagotovitve obravnavanja prošenj za mednarodno zaščito v razumnem roku?“

         Vprašanji za predhodno odločanje

               24

               Predložitveno sodišče z vprašanjema, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba načelo enakovrednosti razlagati tako, da nasprotuje nacionalnemu postopkovnemu pravilu, kakršno je to iz postopka v glavni stvari in ki za prošnjo za pridobitev statusa subsidiarne zaščite določa prekluzivni rok petnajstih delovnih dni od obvestila pristojnega organa o tem, da ima neuspeli prosilec za azil možnost vložiti tako prošnjo.

               25

               Najprej je treba opozoriti, da Direktiva 2004/83 ni vsebovala postopkovnih pravil, ki bi se uporabljala za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito.

               26

               Direktiva 2005/85 pa določa minimalne standarde glede postopkov za obravnavanje prošenj za mednarodno zaščito in natančno opredeljuje pravice prosilcev za azil. Člen 3(1) in (3) te direktive določa, da se ta uporablja za prošnje za azil, ki se obravnavajo kot prošnje na podlagi Konvencije o statusu beguncev, podpisane v Ženevi 28. julija 1951, in kot prošnje za druge vrste mednarodne zaščite, ki se zagotovi v okoliščinah, kot so opredeljene v členu 15 Direktive 2004/83.

               27

               Zato je Sodišče presodilo, da se Direktiva 2005/85 za prošnje za subsidiarno zaščito uporablja, le kadar država članica uvede samo en postopek, v okviru katerega obravnava prošnjo glede obeh oblik mednarodne zaščite, in sicer statusa begunca in subsidiarne zaščite (sodba z dne 8. maja 2014, N.,C‑604/12, EU:C:2014:302, točka 39).

               28

               Vendar je iz spisa razvidno, da to za Irsko v času dejstev iz postopka v glavni stvari ni veljalo.

               29

               Iz tega sledi, da ni postopkovnih pravil v zvezi z vložitvijo in obravnavanjem prošnje za subsidiarno zaščito, ki bi bila določena s pravom Unije in ki bi veljala na Irskem, zato mora pravni red te države članice urediti taka postopkovna pravila, pri čemer pa ta pravila ne smejo biti manj ugodna od tistih, ki veljajo za podobna nacionalna pravna sredstva (načelo enakovrednosti), in v praksi ne smejo onemogočati ali čezmerno oteževati uveljavljanja pravic, ki jih daje pravni red Unije (načelo učinkovitosti) (glej v tem smislu sodbo z dne 8. maja 2014, N., C‑604/12, EU:C:2014:302, točka 41 in navedena sodna praksa).

               30

               Glede načela enakovrednosti je treba spomniti, da spoštovanje tega načela zahteva uporabo nacionalnega pravila brez razlikovanja za postopke na podlagi prava Unije in postopke na podlagi nacionalnega prava (glej v tem smislu sodbo z dne 28. januarja 2015, ÖBB Personenverkehr, C‑417/13, EU:C:2015:38, točka 74).

               31

               Predložitveno sodišče dvomi glede tega, ali je za zagotovitev spoštovanja tega načela prošnja za pridobitev statusa begunca ustrezna podlaga za primerjavo s prošnjo za pridobitev statusa subsidiarne zaščite.

               32

               Vendar se v tem primeru položaj v postopku v glavni stvari, kot je poudaril generalni pravobranilec v točkah 54 in 58 sklepnih predlogov, nanaša na dve prošnji, ki temeljita na pravu Unije, in sicer prošnjo zadevne osebe za priznanje statusa begunca in prošnjo te osebe za priznanje statusa subsidiarne zaščite.

               33

               Poleg tega je treba poudariti, da v skladu z besedilom prvega vprašanja nacionalna zakonodaja, ki ureja obravnavanje prošenj za azil, „odraža“ obveznosti držav članic na podlagi Direktive 2004/83.

               34

               Poleg tega iz elementov, s katerimi razpolaga Sodišče, ni razvidno, da bi irsko pravo o azilu zajemalo nacionalna materialnopravna pravila, ki bi dopolnjevala pravo Unije.

               35

               Glede na zgoraj navedene razmisleke je treba ugotoviti, da v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, ki se nanaša na dve vrsti prošenj, ki tako ena kot druga temeljita na pravu Unije, sklicevanje na načelo enakovrednosti ni upoštevno.

               36

               Ob navedenem je v skladu z ustaljeno sodno prakso v postopku sodelovanja med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, uvedenem s členom 267 PDEU, naloga Sodišča dati nacionalnemu sodišču koristen odgovor, ki mu omogoča rešitev spora, o katerem odloča. Ob upoštevanju tega mora Sodišče po potrebi preoblikovati vprašanja, ki so mu bila predložena (sodba z dne 28. aprila 2016, Oniors Bio, C‑233/15, EU:C:2015:305, točka 30 in navedena sodna praksa).

               37

               Poleg tega mora Sodišče predložitvenemu sodišču zagotoviti vse elemente razlage prava Unije, ki bi mu lahko koristili pri presoji zadeve, ki mu je predložena, in sicer ne glede na to, ali se je nanje v svojem vprašanju sklicevalo ali ne (glej v tem smislu sodbo z dne 21. februarja 2006, Ritter-Coulais, C‑152/03, EU:C:2006:123, točka 29 in navedena sodna praksa).

               38

               V obravnavanem primeru je zato treba vprašanji, ki ju je postavilo predložitveno sodišče, razumeti tako, da se želi z njima izvedeti, ali je treba načelo učinkovitosti razlagati tako, da nasprotuje nacionalnemu postopkovnemu pravilu, kakršno je to iz postopka v glavni stvari in ki za prošnjo za pridobitev statusa subsidiarne zaščite določa prekluzivni rok petnajstih delovnih dni od obvestila pristojnega organa, da ima neuspeli prosilec za azil možnost vložiti tako prošnjo.

               39

               Kar zadeva to načelo, kot je bilo opozorjeno v točki 29 te sodbe, nacionalno postopkovno pravilo, kakršno je to iz postopka v glavni stvari, ne sme praktično onemogočiti ali čezmerno otežiti uveljavljanja pravic, ki jih daje pravni red Unije. V tem primeru mora tako pravilo torej osebam, ki prosijo za subsidiarno zaščito, zagotoviti učinkovit dostop do pravic, ki jim jih podeljuje Direktiva 2004/83.

               40

               Zato je treba preučiti vprašanje, ali lahko oseba, kot je E. Danqua, ki prosi za subsidiarno zaščito, konkretno uveljavlja pravice, ki jih ima na podlagi Direktive 2004/83, in sicer v obravnavanem primeru pravico do vložitve prošnje za pridobitev te zaščite, in – če so pogoji za navedeno zaščito izpolnjeni – pravico do priznanja statusa te zaščite.

               41

               Iz predložitvene odločbe in iz spisa, s katerim razpolaga Sodišče, je razvidno, da v skladu z nacionalnim postopkovnim pravilom iz postopka v glavni stvari prosilec za subsidiarno zaščito po izteku roka petnajstih delovnih dni od obvestila o zavrnitvi njegove prošnje za pridobitev statusa begunca načeloma ne more več vložiti prošnje za status subsidiarne zaščite.

               42

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da je Sodišče že presodilo, da je treba vsak primer, v katerem se zastavi vprašanje, ali neka nacionalna postopkovna določba onemogoča ali čezmerno otežuje uporabo prava Unije, preizkusiti ob upoštevanju položaja te določbe v celotnem postopku ter poteka postopka in njegovih posebnosti pred različnimi nacionalnimi sodišči. S tega vidika je treba zlasti upoštevati, če je to primerno, varstvo pravice do obrambe, načelo pravne varnosti in načelo učinkovitega poteka postopka (glej v tem smislu sodbo z dne 11. novembra 2015, Klausner Holz Niedersachsen, C‑505/14, EU:C:2015:742, točka 41 in navedena sodna praksa).

               43

               V obravnavanem primeru je treba natančneje preučiti, ali je lahko prekluzivni rok, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, upravičen zaradi zagotovitve učinkovitega poteka postopka obravnavanja prošnje za subsidiarno zaščito ob upoštevanju posledic, ki iz tega izhajajo, za uporabo prava Unije (glej po analogiji sodbo z dne 3. septembra 2009, Fallimento Olimpiclub, C‑2/08, EU:C:2009:506, točka 28).

               44

               V zvezi s prekluzivnimi roki je Sodišče presodilo, da so države članice pristojne, da v nacionalnih ureditvah, ki spadajo na področje uporabe prava Unije, roke določijo zlasti glede na pomen odločb, ki jih je treba sprejeti, za zadevne osebe, na zapletenost veljavnih postopkov in zakonodaje, na število oseb, ki bi jih lahko zadevale, in na druge javne ali zasebne interese, ki jih je treba upoštevati (glej v tem smislu sodbo z dne 29. oktobra 2009, Pontin, C‑63/08, EU:C:2009:666, točka 48).

               45

               Vendar je treba v zvezi z zakonodajo iz postopka v glavni stvari poudariti, kot je to storil generalni pravobranilec v točkah od 75 do 78 sklepnih predlogov, da ima postopek obravnavanja prošenj za subsidiarno zaščito poseben pomen, saj omogoča, da se prosilcem za mednarodno zaščito s priznanjem te zaščite zagotovi varstvo njihovih najbolj temeljnih pravic.

               46

               V tem okviru je treba ob upoštevanju težav, na katere lahko ti prosilci naletijo zlasti zaradi težkega človeškega in materialnega položaja, v katerem morda so, ugotoviti, da je prekluzivni rok, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, posebej kratek in vsem prosilcem v praksi ne zagotavlja učinkovite možnosti za vložitev prošnje za pridobitev subsidiarne zaščite in po potrebi za priznanje statusa te zaščite. Takega roka zato ni mogoče razumno utemeljiti za namene zagotovitve učinkovitega poteka postopka obravnavanja prošnje za priznanje tega statusa.

               47

               Tega sklepa poleg tega ne more omajati potreba po zagotovitvi učinkovitosti postopkov vrnitve, saj rok iz postopka v glavni stvari ni neposredno povezan s postopkom vrnitve, temveč z zavrnitvijo prošnje za pridobitev statusa begunca.

               48

               Zato je treba ugotoviti, da nacionalno postopkovno pravilo, kakršno je to iz postopka v glavni stvari, lahko ogrozi učinkovit dostop prosilcev za subsidiarno zaščito do pravic, ki jim jih priznava Direktiva 2004/83.

               49

               Glede na vse zgoraj navedene preudarke je treba na predloženi vprašanji odgovoriti, da je treba načelo učinkovitosti razlagati tako, da nasprotuje nacionalnemu postopkovnemu pravilu, kakršno je to iz postopka v glavni stvari, ki za vložitev prošnje za pridobitev statusa subsidiarne zaščite določa prekluzivni rok petnajstih delovnih dni od obvestila pristojnega organa, da ima neuspeli prosilec za azil možnost vložiti tako prošnjo.

         Stroški

               50

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

                     Načelo učinkovitosti je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalnemu postopkovnemu pravilu, kakršno je to iz postopka v glavni stvari, ki za vložitev prošnje za pridobitev statusa subsidiarne zaščite določa prekluzivni rok petnajstih delovnih dni od obvestila pristojnega organa, da ima neuspeli prosilec za azil možnost vložiti tako prošnjo.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: angleščina.