title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 14. junija 2017.#Compass Contract Services Limited proti Commissioners for Her Majesty's Revenue & Customs.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo First-tier Tribunal (Tax Chamber).#Predhodno odločanje – Davek na dodano vrednost (DDV) – Vračilo neutemeljeno plačanega DDV – Pravica do odbitka DDV – Pravila za uveljavljanje – Načeli enakega obravnavanja in davčne nevtralnosti – Načelo učinkovitosti – Nacionalna ureditev, ki uvaja zastaralni rok.#Zadeva C-38/16.

text:
         SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 14. junija 2017 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Davek na dodano vrednost (DDV) — Vračilo neutemeljeno plačanega DDV — Pravica do odbitka DDV — Pravila za uveljavljanje — Načeli enakega obravnavanja in davčne nevtralnosti — Načelo učinkovitosti — Nacionalna ureditev, ki uvaja zastaralni rok“
      V zadevi C‑38/16,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo First-tier Tribunal (Tax Chamber) (prvostopenjsko sodišče (davčni senat) Združeno kraljestvo) z odločbo z dne 20. januarja 2016, ki je na Sodišče prispela 25. januarja 2016, v postopku

         Compass Contract Services Limited

      proti

         Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs,

      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi T. von Danwitz, predsednik senata, E. Juhász, C. Vajda, sodnika, K. Jürimäe, sodnica, in C. Lycourgos (poročevalec), sodnik,
      generalni pravobranilec: M. Campos Sánchez-Bordona,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 8. decembra 2016,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Compass Contract Services Limited D. Scorey, QC, O. Jarratt in D. Stephens, svetovalca,

               —

               za vlado Združenega kraljestva D. Robertson in M. Holt, agenta, skupaj z A. Macnabom, barrister,

               —

               za Evropsko komisijo M. Owsiany-Hornung in M. Wasmeier, agenta,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 2. marca 2017
      izreka naslednjo
      Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago načel prava Unije glede enakega obravnavanja, davčne nevtralnosti in učinkovitosti.

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Compass Contract Services Limited (v nadaljevanju: Compass) in Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs (v nadaljevanju: Commissioners), ker so ti zavrnili vračilo davka na dodano vrednost (DDV), ki ga je družba Compass neutemeljeno plačala.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Člen 17, naslovljen „Nastanek in obseg pravice do odbitka“, Šeste direktive Sveta z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero (77/388/EGS) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str. 23, v nadaljevanju: Šesta direktiva), ki se uporablja za spor o glavni stvari, je določal:
               „1.   Pravica do odbitka nastane v trenutku, ko nastane obveznost za obračun odbitnega davka.
               2.   Dokler se blago in storitve uporabljajo za namene njegovih obdavčljivih transakcij, je davčni zavezanec upravičen odbiti davek, ki ga je dolžan plačati:

                        (a)

                        [DDV], ki ga je dolžan plačati ali ga je plačal za blago ali storitve, ki mu jih je dobavil ali mu jih bo dobavil drug davčni zavezanec;

                        (b)

                        [DDV], ki ga je dolžan plačati ali ga je plačal za uvoženo blago;

                        (c)

                        [DDV], ki ga je dolžan v skladu s členoma 5(7)(a) in 6(3).

                  […]“

               4

               Člen 18 Šeste direktive, naslovljen „Pravila za uveljavljanje pravice do odbitka“, je določal:
               „1.   Za uveljavljanje svoje pravice do odbitka mora davčni zavezanec:

                        (a)

                        za odbitke po členu 17(2)(a) imeti račun, sestavljen v skladu s členom 22(3);

                        (b)

                        za odbitke po členu 17(2)(b) imeti uvozni dokument, na katerem je naveden kot prejemnik ali uvoznik in, na katerem je znesek naveden oziroma omogoča izračun zneska dolgovanega davka;

                        (c)

                        za odbitke po členu 17(2)(c) izpolnjevati formalnosti, ki jih določi vsaka država članica;

                        (d)

                        če je v primerih iz člena 21(1) dolžan plačati davek kot naročnik ali kupec, izpolnjevati formalnosti, ki jih določi vsaka država članica.

                  2.   Davčni zavezanec opravi odbitek tako, da od skupnega zneska davka na dodano vrednost, dolgovanega za dano davčno obdobje, odšteje skupni znesek davka, za katerega je v istem obdobju nastala pravica do odbitka, ki se lahko uveljavlja v skladu z določbami odstavka 1.
               […]
               3.   Države članice določijo pogoje in postopke, po katerih se lahko davčnemu zavezancu dovoli odbitek, ki ga ni opravil v skladu z določbami odstavkov 1 in 2.
               4.   Če za dano davčno obdobje znesek dovoljenih odbitkov presega znesek dolgovanega davka, lahko države članice vrnejo davek ali pa presežek prenesejo v naslednje obdobje v skladu s pogoji, ki jih določijo.
               […]“

         Pravo Združenega kraljestva

               5

               Člen 25 Value Added Tax Act 1994 (zakon o davku na dodano vrednost iz leta 1994) v različici, ki se uporablja v postopku v glavni stvari (v nadaljevanju: zakon iz leta 1994), določa:
               „[…]
               2.   Ob upoštevanju določb tega člena, ima lahko [davčni zavezanec] po koncu vsakega obračunskega obdobja dobropis za odbitni DDV, ki je določen s členom 26, nato pa ta znesek odbije od izstopnega DDV, ki se obračuna.
               […]
               6.   Če ni bil vložen zahtevek v roku in obliki, ki sta določena z uredbami, se ne izvede odbitek na podlagi odstavka 2 niti dobropis DDV, s tem da če oseba ni izvedla nobene obdavčene storitve v zadevnem obračunskem obdobju ali prej, morajo za plačilo dobropisa DDV veljati pogoji (če obstajajo), ki jih Commissioners določijo kot primerne, vključno s pogoji vračila v posebnih okoliščinah.“

               6

               Člen 80 zakona iz leta 1994 določa:
               „Dobropis ali vračilo davka, ki je enak presežku prijavljenega ali plačanega DDV
               […]
               4.   Commissioners na podlagi zahtevka, vloženega v skladu s tem členom, niso zavezani

                        (a)

                        odobriti dobropisa DDV osebi na podlagi odstavka 1 ali 1A zgoraj, ali

                        (b)

                        vrniti zneska osebi na podlagi odstavka 1B zgoraj

                  če je bil zahtevek vložen več kot tri leta po upoštevnem datumu.“

               7

               S členom 29 Value Added Tax Regulations 1995 (uredba o davku na dodano vrednost iz leta 1995) v različici, ki se uporablja v postopku v glavni stvari (v nadaljevanju: uredba iz leta 1995), se je izvajal navedeni člen 25 zakona iz leta 1994. Odstavka 1 in 1A tega člena 29 sta določala:
               „1.   Ob upoštevanju odstavka 1A. […] zgoraj, in razen če je obstajalo dovoljenje ali drugačno splošno navodilo, ki ga izdajo Commissioners, mora oseba, ki zahteva odbitek vstopnega DDV na podlagi člena 25(2) zakona [iz leta 1994], to storiti s prijavo, da bo določen za obračunsko obdobje, v katerem je nastala obveznost obračuna DDV.
               1A.   Commissioners ne smejo dovoliti niti naložiti osebi, da zahteva odbitek vstopnega DDV, če se odbitek zahteva več kot tri leta po datumu, ko je treba prijaviti DDV za obračunsko obdobje, v katerem je nastala obveznost obračuna DDV.“

               8

               Člen 121 Finance Act 2008 (zakon o financah iz leta 2008, v nadaljevanju: zakon iz leta 2008) določa:
               „Prejšnji zahtevki za DDV: Dodatni roki

                        1.

                        Pogoj, določen v členu 80(4) [zakona o DDV iz leta 1994], v skladu s katerim je treba zahtevek, določen v temu členu, vložiti v treh letih po upoštevnem datumu, se ne uporabi za zahtevek, ki se nanaša na znesek, ki se upošteva ali plača za obračunsko obdobje, ki se je končalo pred 4. decembrom 1996, če je bil zahtevek vložen pred 1. aprilom 2009.

                        2.

                        Pogoj, določen v členu 25(6) [zakona iz leta 1994], v skladu s katerim je treba zahtevek za odbitek vstopnega DDV vložiti v rokih, ki jih določajo uredbe, se ne uporabi za zahtevek za odbitek vstopnega DDV, za katerega je obveznost obračuna nastala v obračunskem obdobju, končanem pred 1. majem 1997, če je bil zahtevek vložen pred 1. aprilom 2009.

                  […]

                        4.

                        Šteje se, da je ta člen začel veljati 19. marca 2008.“

         Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje

               9

               Družba Compass, ki med drugim opravlja storitve priprave in dobave hrane, zahteva vračilo neutemeljeno plačanih zneskov DDV, zlasti za dve obračunski obdobji (četrtletji), ki sta se končali januarja in aprila 1997.

               10

               Leta 1996 je Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska izdalo obvestilo, da bo spremenilo zakonodajo glede vračila preveč plačanega izstopnega DDV in da bo zastaralni rok za zahtevke za ta vračila skrajšalo s šestih let na tri leta. Ta sprememba je začela veljati 4. decembra 1996. S sodbo z dne 11. julija 2002, Marks & Spencer (C‑62/00, EU:C:2002:435), je Sodišče odločilo, da sta načeli učinkovitosti in zaupanja v pravo nasprotovali tej nacionalni zakonodaji, ker je retroaktivno in brez prehodnega obdobja skrajšala rok, v katerem se lahko vloži zahtevek za vračilo neutemeljeno plačanega DDV.

               11

               Court of Appeal (England and Wales) (Civil Division) (pritožbeno sodišče (Anglija in Wales) (civilni oddelek), Združeno kraljestvo) je to sodno prakso uporabilo na področju zahtevkov za odbitek vstopnega DDV, saj je Združeno kraljestvo s 1. majem 1997 s šestih na tri leta skrajšalo tudi zastaralni rok za te zahtevke. V zadevi Michael Fleming (t/a Bodycraft)/Commissioners ((2006) EWCA Civ 70) je to sodišče odločilo, da je treba glede na to, da se je skrajšanje tega zastaralnega roka izvedlo brez prehodnega obdobja, osebam, katerih pravica do odbitka vstopnega DDV je nastala pred 1. majem 1997, omogočiti, da vložijo ta zahtevek in zanje ta novi rok ne velja. To sodbo, ki jo je izdalo Court of Appeal (England and Wales) (Civil Division) (pritožbeno sodišče) (Anglija in Wales) (civilni oddelek)) je 23. januarja 2008 potrdil House of Lords s sodbo Fleming in Condé Nast/Commissioners ((2008) UKHL 2).

               12

               Po tej sodbi, ki jo je izdal House of Lords, so Commissioners objavili upravno doktrino (Business Brief 07/08, (2008) STI 311 (Issue 8)), s katero so določili, da se zahtevki za DDV, ki so bili vloženi po poteku novega triletnega roka, lahko nanašajo na „presežek izstopnega DDV, ki je bil plačan ali prijavljen za obračunska obdobja, ki so se končala pred 4. decembrom 1996“ in na „vstopni DDV, katerega pravica do odbitka je nastala med obračunskimi obdobji, končanimi pred 1. majem 1997“. Ta datuma sta tako ustrezala začetku veljavnosti novega zastaralnega roka, ki je bil skrajšan za tri leta, za vložitev, prvič, zahtevkov za vračilo neutemeljeno plačanega DDV, ki je bil 4. december 1996, in drugič, za vložitev zahtevkov za odbitek vstopnega DDV, ki je bil 1. maj 1997. Ti zahtevki za DDV so takrat dobili ime „zahtevki Fleming“. Člen 121 zakona iz leta 2008 je uzakonil zastaralne roke za ti dve vrsti zahtevkov.

               13

               Iz predložitvene odločbe izhaja, da je junija 2006 Court of Appeal (England and Wales) (Civil Division) (pritožbeno sodišče (Anglija in Wales) (civilni oddelek)) odločilo, da nekatere storitve, ki jih je izvedla družba Compass pri pripravi hladnih jedi, za katere je družba Compass plačevala in prijavljala DDV, niso obdavčljive z DDV. To sodišče je menilo, da je bila za te storitve določena ničelna stopnja DDV na podlagi nacionalne zakonodaje, v skladu z odstopanjem, ki ga dovoljuje člen 28(2) Šeste direktive.

               14

               Commissioners so zato priznali, da je družba Compass plačala presežek DDV. Januarja 2008 je družba Compass vložila zahtevke za vračilo presežka izstopnega DDV za obdobja med 1. aprilom 1973 in 2. februarjem 2002.

               15

               Commissioners so vrnili DDV, ki ga je družba Compass neutemeljeno plačala za obdobja med 1. aprilom 1973 in 31. oktobrom 1996. Zavrnili pa so zahtevke za vračilo neutemeljeno plačanega DDV za preostala obdobja, ker naj bi ti zahtevki zastarali. Menili so namreč, da je zastaralni rok treh let začel teči 4. decembra 1996 za obračunska obdobja, ki so se končala po tem datumu, in je na datum vložitve teh zahtevkov potekel. Kot je torej navedlo predložitveno sodišče, se zadevna obdobja v postopku v glavni stvari zato omejujejo na dve obračunski obdobji družbe Compass, ki sta se končali med 4. decembrom 1996 in 1. majem 1997, saj ta družba ni izpodbijala tega, da je zastaranje veljavno teklo po tem zadnjem datumu.

               16

               Družba Compass je nato vložila tožbo pri First-tier Tribunal (Tax Chamber) (prvostopenjsko sodišče (davčni senat) Združeno kraljestvo), s katero je nasprotovala temu, da so Commissioners zavrnili vračilo neutemeljeno plačanega DDV za ti dve obračunski obdobji. V utemeljitev te tožbe trdi, da je različno obravnavanje zahtevka za vračilo izstopnega DDV, kot ga je vložila sama, in zahtevka za odbitek vstopnega DDV, v nasprotju z načelom enakega obravnavanja. Družba Compass namreč meni, da ni utemeljeno, da davčni zavezanec za enaki obračunski obdobji lahko vloži zahtevek za odbitek DDV, ne pa zahtevka za vračilo neutemeljeno plačanega DDV. Časovno neskladje, ki ga določa ureditev Združenega kraljestva glede datuma, ko začne veljati zastaralni rok treh let, ki tako določa različno obravnavanje med tema dvema vrstama zahtevkov in ki naj bi bil naključno povezan s predhodnimi dejstvi, na podlagi katerih je bil sprejet ta zastaralni rok, ni objektivno utemeljeno.

               17

               V teh okoliščinah je First-tier Tribunal (Tax Chamber) (prvostopenjsko sodišče (davčni senat)) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

                        „1.

                        Ali to, da Združeno kraljestvo različno obravnava zahtevke Fleming za izstopni davek (ki jih je bilo mogoče vložiti za obdobja, končana pred 4. decembrom 1996) in zahtevke Fleming za vstopni davek (ki jih je bilo mogoče vložiti za obdobja, končana pred 1. majem 1997, torej pozneje kot zahtevke Fleming za izstopni davek), povzroči:

                                 (a)

                                 kršitev načela prava Unije o enakem obravnavanju in/ali

                                 (b)

                                 kršitev načela prava Unije o davčni nevtralnosti in/ali

                                 (c)

                                 kršitev načela prava Unije o učinkovitosti prava Unije in/ali

                                 (d)

                                 kršitev katerega koli drugega upoštevnega načela prava Unije?

                        2.

                        Če je odgovor na katero od točk od (a) do (d) prvega vprašanja pritrdilen, kako bi bilo treba obravnavati zahtevke Fleming za izstopni DDV, ki se nanašajo na obdobje od 4. decembra 1996 do 30. aprila 1997?“

         Vprašanji za predhodno odločanje

         Prvo vprašanje

               18

               Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali načela davčne nevtralnosti, enakega obravnavanja in učinkovitosti nasprotujejo nacionalni zakonodaji, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki v okviru skrajšanja zastaralnega roka, prvič, zahtevkov za vračilo neutemeljeno plačanega DDV, in drugič, zahtevkov za odbitek vstopnega DDV, določa različni prehodni obdobji tako, da za zahtevke za obe trimesečni obračunski obdobji veljata različna zastaralna roka glede na to, ali je njun namen vračilo neutemeljeno plačanega DDV ali pa odbitek vstopnega DDV.

               19

               Kot to izhaja iz predložitvene odločbe, v skladu s členom 80(4) in členom 25(6) zakona iz leta 1994, ki ga izvaja člen 29(1A) uredbe o davku na dodano vrednost iz leta 1995, v različici, ki se uporablja za dejansko stanje v postopku v glavni stvari, na katera napotuje člen 121 zakona iz leta 2008, za zahtevke za vračilo neutemeljeno plačanega DDV in za zahtevke za odbitek vstopnega DDV velja isti, za tri leta skrajšan zastaralni rok. Datum, od katerega se ta rok začne uporabljati, kot izhaja iz prehodnih obdobij, ki jih določa člen 121 zakona iz leta 2008, ki je uzakonil prakso ravnanja Commissioners, ki sta obdobji, namenjeni uskladitvi s pravom Unije, kot je bilo to navedeno v točkah od 10 do 12 te sodbe, pa se za ti dve vrsti zahtevkov razlikuje. Na eni strani člen 121(1) zakona iz leta 2008 določa, da se ta triletni zastaralni rok ne uporablja za zahtevek za vračilo neutemeljeno plačanega DDV, ki se nanaša na znesek, ki se upošteva ali plača za obračunsko leto, ki se je končalo pred 4. decembrom 1996, če je bil zahtevek vložen pred 1. aprilom 2009. Na drugi strani odstavek 2 tega člena 121 določa, da se ta zastaralni rok ne uporablja za zahtevek za odbitek vstopnega DDV, ki je zapadel za obračunsko obdobje, ki se je končalo pred 1. majem 1997, če je bil ta zahtevek vložen pred 1. aprilom 2009.

               20

               Iz predložitvene odločbe izhaja, da je bil zahtevek za vračilo neutemeljeno plačanega DDV, ki ga je vložila družba Compass, zavrnjen na podlagi člena 121(1) zakona iz leta 2008 in na podlagi triletnega zastaralnega roka, ki se uporablja za obračunska obdobja, ki so se končala po 4. decembru 1996, ki ga določa. Drugače pa naj bi bilo, če bi neka družba vložila zahtevek za odbitek vstopnega DDV, saj naj bi se triletni zastaralni rok, ki velja za to vrsto zahtevka, uporabil le za obračunska obdobja, ki so se končala po 1. maju 1997.

               21

               Prvič, v zvezi s tem je treba spomniti, da iz ustaljene sodne prakse izhaja, da načelo davčne nevtralnosti nasprotuje predvsem temu, da bi se podobno blago ali podobne storitve, ki so si torej konkurenčni, z vidika DDV obravnavali različno (sodba z dne 3. maja 2001, Komisija/Francija, C‑481/98, EU:C:2001:237, točka 22, in sodba z dne 10. novembra 2011, The Rank Group, C‑259/10 in C‑260/10, EU:C:2011:719, točka 32).

               22

               Na podlagi nobenega od elementov iz spisa, ki ga je predložitveno sodišče predložilo Sodišču, pa ni mogoče šteti, da se s stališča DDV storitve, ki jih je opravila družba Compass, obravnavajo drugače kot podobne storitve konkurenčnega gospodarskega subjekta.

               23

               Kot je generalni pravobranilec navedel v točki 54 sklepnih predlogov, so namreč Commissioners za vse vlagatelje zahtevkov, vključno z družbo Compass, uporabili pravila o zastaralnih rokih glede na to, ali je šlo za zahtevek za vračilo neutemeljeno plačanega DDV ali za zahtevek za odbitek vstopnega DDV.

               24

               Drugič, Sodišče je glede načela enakega obravnavanja odločilo, da čeprav se neupoštevanje načela davčne nevtralnosti, ki na področju DDV odraža načelo enakega obravnavanja, lahko predvidi le med konkurenčnimi gospodarskimi udeleženci, pa se načelo kršitve splošnega načela enakega obravnavanja lahko na davčnem področju izkaže z drugimi vrstami diskriminacije, ki vpliva na gospodarske udeležence, ki niso nujno konkurenti, ampak so v drugih pogledih primerljivi (glej v tem smislu sodbo z dne 10. aprila 2008, Marks & Spencer, C‑309/06, EU:C:2008:211, točka 49).

               25

               Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je s kršitvijo načela enakega obravnavanja zaradi različnega obravnavanja predpostavljeno, da so zadevni položaji primerljivi glede na vse njihove značilnosti (sodba z dne 16. decembra 2008, Arcelor Atlantique in Lorraine in drugi, C‑127/07, EU:C:2008:728, točka 25). Značilnosti različnih položajev in tako njihovo primerljivost je treba zlasti utemeljiti in presojati ob upoštevanju predmeta in namena zadevnih določb, pri čemer je treba upoštevati načela in cilje področja, iz katerega izhaja zadevni akt (glej, v tem smislu sodbi z dne 16. decembra 2008, Arcelor Atlantique in Lorraine in drugi, C‑127/07, EU:C:2008:728, točka 26, in z dne 7. marca 2017, RPO, C‑390/15, EU:C:2017:174, točka 42).

               26

               Tako je treba preučiti, ali je glede na zastaralne roke, ki so bili določeni v členu 121 zakona iz leta 2008, položaj gospodarskega subjekta, kot je družba Compass, ki zahteva vračilo DDV, ki ga je neutemeljeno plačala davčnim organom, primerljiv s položajem gospodarskega subjekta, ki zahteva odbitek vstopnega DDV, ki je bil plačan tem istim organom.

               27

               V zvezi s tem družba Compass meni, da je položaj gospodarskega subjekta, ki zahteva vračilo neutemeljeno plačanega DDV, primerljiv s položajem gospodarskega subjekta, ki zahteva odbitek vstopnega DDV, ker, kot naj bi izhajalo iz sodbe z dne 10. aprila 2008, Marks & Spencer (C‑309/06, EU:C:2008:211), sta ta dva gospodarska subjekta imetnika dobropisa DDV, katerega plačilo zahtevata od davčnih organov. Združeno kraljestvo in Evropska komisija pa trdita, da ta položaja nista primerljiva, upoštevajoč drugačno pravno naravo pravic, na katerih temeljita obe vrsti zahtevkov.

               28

               Za preveritev, ali sta ta položaja primerljiva ali ne, je treba na eni strani določiti značilnosti zahtevka za vračilo neutemeljeno plačanega DDV, kot je zahtevek družbe Compass. V zvezi s tem je treba opozoriti, da Šesta direktiva ne vsebuje nobene določbe o tem, da izdajatelj računa popravi DDV, ki je bil neutemeljeno zaračunan. V teh okoliščinah je načeloma naloga držav članic, da določijo pogoje, pod katerimi se lahko popravi DDV, ki je bil neutemeljeno zaračunan (glej v tem smislu sodbi z dne 19. septembra 2000, Schmeink & Cofreth in Strobel, C‑454/98, EU:C:2000:469, točki 48 in 49, in z dne 11. aprila 2013, Rusedespred, C‑138/12, EU:C:2013:233, točka 25).

               29

               Iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da je pravica pridobiti povračilo dajatev, zaračunanih v neki državi članici v nasprotju s pravom Unije, posledica in dopolnilo pravic, ki jih posameznikom zagotavljajo predpisi Unije, kakor jih razlaga Sodišče (glej med drugim sodbe z dne 9. novembra 1983, San Giorgio, 199/82, EU:C:1983:318, točka 12; z dne 8. marca 2001, Metallgesellschaft in drugi, C‑397/98 in C‑410/98, EU:C:2001:134, točka 84, in z dne 19. julija 2012, Littlewoods Retail in drugi, C‑591/10, EU:C:2012:478, točka 24). Država članica je torej načeloma dolžna vrniti dajatve, ki jih je pobrala v nasprotju s pravom Unije (glej med drugim sodbi z dne 14. januarja 1997, Comateb in drugi, od C‑192/95 do C‑218/95, EU:C:1997:12, točka 20, in z dne 19. julija 2012, Littlewoods Retail in drugi, C‑591/10, EU:C:2012:478, točka 24).

               30

               Z zahtevkom za vračilo neutemeljeno plačanega DDV, ki izhaja iz pravice do vračila neupravičeno plačanega zneska, se skušajo odpraviti posledice nezdružljivosti dajatve s pravom Unije, tako da se nevtralizira ekonomsko breme, ki je bilo neupravičeno naloženo udeležencu na trgu, ki ga je ne nazadnje tudi dejansko nosil (glej v tem smislu sodbo z dne 20. oktobra 2011, Danfoss in Sauer-Danfoss, C‑94/10, EU:C:2011:674, točka 23).

               31

               Zato je treba navesti, da je značilnost te pravice do vračila, iz katere izvira, obstoj neupravičeno plačanega zneska, ki ga je davčni zavezanec v nasprotju s pravom Unije plačal davčnim organom na podlagi DDV. Prav to, da je bil ta DDV neupravičeno plačan, kar je podlaga za pravico do vračila in kar v skladu s pogoji, ki jih določi nacionalno pravo vsake države članice ob upoštevanju načel enakosti in učinkovitosti, zagotavlja, da se ekonomsko breme, ki izhaja iz tega plačila, glede tega davčnega zavezanca nevtralizira.

               32

               Na drugi strani je treba glede določitve značilnosti zahtevka za odbitek vstopnega DDV navesti, da pravica do vračila neutemeljeno plačanega DDV izhaja iz splošnih načel prava Unije, kot je generalni pravobranilec navedel v točki 59 sklepnih predlogov in kot izhaja iz točk 29 in 30 te sodbe, in da je pravica do odbitka vstopnega DDV določena v členu 17 in naslednjih Šeste direktive.

               33

               Sodišče je že odločilo, da pravica davčnih zavezancev, da od DDV, ki ga morajo plačati, odbijejo vstopni DDV, ki je bil plačan za blago, ki so ga pridobili, in storitve, ki so bile opravljene zanje, pomeni temeljno načelo skupnega sistema DDV, vzpostavljenega z zakonodajo Unije. Pravica do odbitka DDV je trden sestavni del mehanizma DDV in načeloma ne more biti omejena (glej med drugim sodbi z dne 6. decembra 2012, Bonik, C‑285/11, EU:C:2012:774, točki 25 in 26, in z dne 22. junija 2016, Gemeente Woerden, C‑267/15, EU:C:2016:466, točki 30 in 31).

               34

               Namen sistema odbitkov je davčnemu zavezancu v celoti olajšati breme dolgovanega ali plačanega DDV pri vseh njegovih gospodarskih dejavnostih. Skupni sistem DDV zato zagotavlja nevtralnost v zvezi z davčnim bremenom vseh gospodarskih dejavnosti, ne glede na cilje ali rezultate teh dejavnosti, če so navedene dejavnosti načeloma predmet DDV (sodbe z dne 14. februarja 1985, Rompelman, 268/83, EU:C:1985:74, točka 19; z dne 6. julija 2006, Kittel in Recolta Recycling, C‑439/04 in C‑440/04, EU:C:2006:446, točka 48, in z dne 26. aprila 2017, Farkas, C‑564/15, EU:C:2017:302, točka 43).

               35

               Tako je Sodišče že odločilo, da je izvrševanje pravice do odbitka DDV omejeno samo na dolgovane davke in je ni mogoče razširiti na DDV, ki je bil pomotoma zaračunan in plačan davčnemu organu (sodbi z dne 15. marca 2007, Reemtsma Cigarettenfabriken, C‑35/05, EU:C:2007:167, točki 23 in 27, in z dne 26. aprila 2017, Farkas, C‑564/15, EU:C:2017:302, točka 47).

               36

               Drugače torej kot značilnost pravice do vračila neutemeljeno plačanega DDV pravica do odbitka DDV, ki je pravica, ki je tesno povezana z mehanizmom DDV, ki ga vzpostavlja skupni sistem DDV, temelji na obstoju dolgovanega davka.

               37

               Iz zgoraj navedenega izhaja, da čeprav se s pravico do vračila neutemeljeno plačanega DDV želi popraviti položaj, v katerem je bila kršena pravica Unije, s tem da imetniku te pravice omogoči, da nevtralizira neupravičeno naloženo ekonomsko breme, pravica do odbitka vstopnega DDV izhaja iz same uporabe skupnega sistema DDV, da se dolgovan ali plačan DDV ne naloži davčnemu zavezancu v okviru njegovih gospodarskih dejavnosti, za katere se plača DDV, in se tako zagotavlja nevtralnost glede davčnega bremena teh dejavnosti.

               38

               Kot je generalni pravobranilec navedel v točki 60 sklepnih predlogov, taka razlika glede narave zadevnih pravic in ciljev, ki jim sledijo, utemeljuje, da lahko obstajajo pravne ureditve za vsako od teh pravic, zlasti glede njune vsebine in njunih pogojev izvajanja, kot je zastaralni rok tožb za uveljavljanje teh pravic in natančneje datum, od katerega se ta rok lahko uporablja.

               39

               Zato dejstvo, da je mogoče trditi, kot družba Compass navaja v pisnem stališču, da imata imetnik pravice do vračila neutemeljeno plačanega DDV in imetnik pravice do odbitka vstopnega DDV oba pravico do vračila DDV od davčnih organov, samo po sebi ne bi smelo pomeniti tega, da bi bilo mogoče njun položaj primerjati za uporabo načela enakega obravnavanja na davčnem področju, upoštevajoč temeljne razlike glede ciljev pravnih ureditev teh pravic in glede njihovih značilnosti. Glede na te razlike nacionalnim davčnim organom imetnikov teh pravic ni treba obravnavati enako glede ureditve zastaralnih rokov za zahtevke v zvezi s temi pravicami niti jim zlasti ni treba določiti istega datuma za uporabo novega zastaralnega roka.

               40

               Poleg tega je treba glede sodbe z dne 10. aprila 2008, Marks & Spencer (C‑309/06, EU:C:2008:211), ki jo v pisnem stališču navaja družba Compass, kot je bilo navedeno v točki 27 te sodbe, navesti, da je Sodišče v točki 50 te sodbe res navedlo, da se splošno načelo enakega obravnavanja uporablja, kadar vsi gospodarski subjekti, ki imajo pravico do vračila DDV, od davčnih organov zahtevajo vračilo tega DDV in menijo, da se je njihova zahteva obravnavala drugače. Vendar se je razlaga prava Unije, ki jo je Sodišče podalo v tej sodbi, nanašala na položaj, v katerem so vsi gospodarski subjekti zahtevali vračilo DDV, ki so ga neutemeljeno plačali davčnim organom, in so se njihovi zahtevki za vračilo obravnavali različno. Tako glede na razlike med zadevnim dejanskim stanjem te sodbe in dejanskim stanjem v postopku v glavni stvari, razlage, ki jo je podalo Sodišče v tej sodbi, ne more izpodbiti razlaga, da se pravica do vračila neutemeljeno plačanega DDV in pravica do odbitka vstopnega DDV razlikujeta.

               41

               Iz zgoraj navedenega izhaja, da glede prehodnih obdobij na področju zastaranja, ki so določena v členu 121 zakona iz leta 2008, ki so – kot to izhaja iz točke 19 te sodbe – vzpostavljena za zagotovitev učinkovitosti pravice do vračila in za uskladitev s pravom Unije, položaj gospodarskega subjekta, kot je družba Compass, ki zahteva vračilo DDV, ki ga je neutemeljeno plačala nacionalnim davčnim organom, ni primerljiv s položajem drugega gospodarskega subjekta, ki zahteva odbitek vstopnega DDV, ki ga je plačal istim organom. Načelo enakosti torej ne nasprotuje temu, da se ta dva položaja glede rokov, ki izhajajo iz teh prehodnih obdobij, obravnavata drugače.

               42

               Tretjič, glede preučitve prvega vprašanja glede načela učinkovitosti je treba spomniti, da je Sodišče priznalo, da je s pravom Unije združljiva določitev razumnih prekluzivnih rokov za vložitev pravnih sredstev zaradi pravne varnosti zavezanca in zadevnega organa. Taki roki namreč dejansko ne onemogočajo ali pretirano otežujejo uveljavljanja pravic, ki jih priznava pravni red Unije, čeprav že po definiciji iztek teh rokov povzroči popolno ali delno zavrnitev vložene tožbe (glej v tem smislu sodbi z dne 17. julija 1997, Haahr Petroleum, C‑90/94, EU:C:1997:368, točka 48, in z dne 8. septembra 2011, Q‑Beef in Bosschaert, C‑89/10 in C‑96/10, EU:C:2011:555, točka 36). V zvezi s tem je nacionalni triletni prekluzivni rok razumen (glej v tem smislu sodbi z dne 11. julija 2002, Marks & Spencer, C‑62/00, EU:C:2002:435, točka 35, in z dne 15. aprila 2010, Barth, C‑542/08, EU:C:2010:193, točka 28.)

               43

               Poleg tega je Sodišče v točki 38 sodbe z dne 11. julija 2002, Marks & Spencer (C‑62/00, EU:C:2002:435), odločilo, da načelo učinkovitosti ne nasprotuje temu, da nacionalna zakonodaja skrajša rok, v katerem je mogoče vložiti zahtevek za povračilo zneskov, plačanih v nasprotju s pravom Unije, ne le če je na novo določeni rok razumen, ampak tudi, če ta nova zakonodaja vsebuje prehodno ureditev, ki posameznikom po njenem sprejetju omogoča dovolj dolg rok za vložitev zahtevkov za vračilo, ki so jih imeli pravico vložiti na podlagi prejšnje zakonodaje.

               44

               Ugotoviti pa je potrebno, kot navaja Združeno kraljestvo v pisnem stališču, da določba, kot je člen 121 zakona iz leta 2008, ki določa prehodna obdobja za uporabo skrajšanih zastaralnih rokov za vračila neutemeljeno plačanega DDV in zahtevkov za odbitek vstopnega DDV, upošteva pogoje, ki jih je Sodišče določilo v sodbi z dne 11. julija 2002, Marks & Spencer (C‑62/00, EU:C:2002:435).

               45

               Okoliščina, da sta prehodni obdobji glede datuma, od katerega se uporabljajo novi zastaralni roki, drugačni glede na to, ali se nanašata na prvi ali drugi rok, ki se uporabljata za ti dve vrsti zahtevka, ne more vplivati na to ugotovitev, če ti roki pri izvajanju ne onemogočijo ali pretirano otežijo vračila neutemeljeno plačanega DDV in odbitka vstopnega DDV. Ker se v položaju, kot je ta v postopku v glavni stvari, skrajšanje zastaralnega roka za ti dve vrsti zadevnih zahtevkov uporablja od 4. decembra 1996 za prve in od 1. maja 1997 za druge, kot je to navedeno v točki 12 te sodbe, je tako skrajšanje, ki zaradi prehodnega obdobja ni imelo retroaktivnega učinka, zainteresiranim strankam, kot je družba Compass, omogočilo, da svoje zahtevke za poznejša obdobja, in sicer za prve po 4. decembru 1996 in za druge po 1. maju 1997, vložijo v dejanskem roku treh let. Zato je treba ugotoviti, da so roki v postopku v glavni stvari razumni, tako da načelo učinkovitosti ne nasprotuje tej ureditvi.

               46

               Iz zgoraj navedenih ugotovitev izhaja, da je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da načela davčne nevtralnosti, enakega obravnavanja in učinkovitosti ne nasprotujejo nacionalni ureditvi, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki v okviru skrajšanja zastaralnega roka za, prvič, zahtevke za vračilo neutemeljeno plačanega DDV, in drugič, za zahtevke za odbitek vstopnega DDV, določa različni prehodni obdobji, tako da za zahtevke za obe trimesečni obračunski obdobji veljata različna zastaralna roka glede na to, ali je njihov namen vračilo neutemeljeno plačanega DDV ali pa odbitek vstopnega DDV.

         Drugo vprašanje

               47

               Ob upoštevanju odgovora na prvo vprašanje na drugo ni treba odgovoriti.

         Stroški

               48

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:

                     Načela davčne nevtralnosti, enakega obravnavanja in učinkovitosti ne nasprotujejo nacionalni ureditvi, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki v okviru skrajšanja zastaralnega roka za, prvič, zahtevke za vračilo neutemeljeno plačanega davka na dodano vrednost, in drugič, za zahtevke za odbitek vstopnega davka na dodano vrednost, določa različni prehodni obdobji, tako da za zahtevke za obe trimesečni obračunski obdobji veljata različna zastaralna roka glede na to, ali je njihov namen vračilo neutemeljeno plačanega davka na dodano vrednost ali pa odbitek vstopnega davka na dodano vrednost.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: angleščina.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 9. februarja 2006.#La Cascina Soc. coop. arl in Zilch Srl proti Ministero della Difesa in drugi (C-226/04) in Consorzio G. f. M. proti Ministero della Difesa in La Cascina Soc. coop. arl (C-228/04).#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunale amministrativo regionale del Lazio - Italija.#Javna naročila storitev - Direktiva 92/50/EGS - Člen 29, prvi pododstavek, (e) in (f) - Obveznosti ponudnikov storitev - Plačilo prispevkov za socialno varnost ter davkov in dajatev.#Združeni zadevi C-226/04 in C-228/04.

text:
      Združeni zadevi C-226/04 in C-228/04
      La Cascina Soc. coop. arl in drugi
      proti
      Ministero della Difesa in drugim
      (Predloga za sprejetje predhodne odločbe, ki ju je vložilo Tribunale amministrativo regionale del Lazio)
      „Javna naročila storitev – Direktiva 92/50/EGS – Člen 29, prvi odstavek, točki (e) in (f) – Obveznosti ponudnikov storitev – Plačilo prispevkov za socialno varnost ter davkov in dajatev“
      Povzetek sodbe
      Približevanje zakonodaj – Postopki za oddajo javnih naročil storitev – Direktiva 92/50 – Oddaja naročil
      (Direktiva Sveta 92/50, člen 29, prvi odstavek, točki (e) in (f))
      Člen 29, prvi odstavek, točki (e) in (f), Direktive 92/50 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil storitev daje
         državam članicam možnost, da od sodelovanja pri javnem naročilu izključijo vsakega kandidata, ki ni izpolnil obveznosti v
         zvezi s plačilom prispevkov za socialno varnost ter davkov in dajatev v skladu z nacionalnimi zakonskimi določbami.

      Ta določba ne nasprotuje nacionalnim predpisom ali upravni praksi, v skladu s katerimi sme ponudnik storitev, ki na dan, ko
         poteče rok za predložitev vloge za sodelovanje pri naročilu, ni izpolnil obveznosti v zvezi s prispevki za socialno varnost
         ter v zvezi z davki in dajatvami tako, da bi v celoti izvedel ustrezno plačilo, te poravnati naknadno

      – v skladu z ukrepi davčne oprostitve ali ugodne obravnave, ki jih sprejme država, ali
      – v skladu z upravnim dogovorom za obročno plačevanje ali zmanjšanje dolgov ali
      – z vložitvijo pravnega sredstva v upravnem ali sodnem postopku,
      če v roku, ki ga določajo nacionalni predpisi ali upravna praksa, dokaže, da so bili zanj izdani taki ukrepi ali da je sklenil
         tak dogovor ali da je v tem roku vložil pravno sredstvo.

      Člen 29 Direktive na tem področju namreč ne predvideva enotne uporabe razlogov za izključitev, ki so v njej navedeni na ravni
         Skupnosti, ker imajo države članice možnost, da sploh ne uporabijo vseh razlogov za izključitev ali da jih vključijo v nacionalne
         predpise s stopnjo strogosti, ki se lahko, odvisno od primera, spreminja. V tem okviru lahko države članice merila, določena
         v členu 29 Direktive, ali jih opredelijo prožneje.

      Zato morajo nacionalna pravila določiti vsebino in obseg zadevnih obveznosti ter pogoje za njihovo izpolnitev. Določati morajo
         tudi, do katerega trenutka ali v katerem roku morajo zainteresirane stranke izvesti plačila, ki ustrezajo njihovim obveznostim,
         oziroma dokazati, da so pogoji za naknadno poravnavo izpolnjeni. Vendar načeli preglednosti in enakega obravnavanja zahtevata,
         da se ta rok določi z absolutno gotovostjo in javno objavi, da bi zainteresirane stranke lahko natančno spoznale omejitve
         postopka in bi se jim zagotovilo, da enake omejitve veljajo za vse konkurente. Poleg tega samo začetek plačevanja v danem
         trenutku ali dokaz o namenu plačila ali dokaz o finančni zmožnosti poravnave po tem trenutku ne more zadostovati.

      (Glej točke 23, 24, od 31 do 33 in 40 ter izrek.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 9. februarja 2006(*)

      „Javna naročila storitev – Direktiva 92/50/EGS – Člen 29, prvi odstavek, točki (e) in (f) – Obveznosti ponudnikov storitev – Plačilo prispevkov za socialno varnost ter davkov in dajatev“
      V združenih zadevah C-226/04 in C-228/04,
      katerih predmet sta predloga za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ju je vložilo Tribunale amministrativo
         regionale del Lazio (Italija) z odločbama z dne 22. aprila 2004, ki sta prispeli na Sodišče 2. junija 2004, v postopkih

      La Cascina Soc. coop. arl,

      Zilch Srl (C-226/04)

      proti
      Ministero della Difesa,

      Ministero dell’Economia e delle Finanze,

      Pedus Service,

      Cooperativa Italiana di Ristorazione soc. coop. arl (CIR),

      Istituto nazionale per l’assicurazione contro gli infortuni sul lavoro (INAIL),

      in
      Consorzio G. f. M. (C-228/04)

      proti
      Ministero della Difesa,

      La Cascina Soc. coop. arl,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, K. Schiemann, sodnik, N. Colneric, sodnica, K. Lenaerts in E. Juhász (poročevalec),
         sodnika,

      generalni pravobranilec: M. Poiares Maduro,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 30. junija 2005,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za La Cascina Soc. coop. arl in Zilch Srl D. Grossi, G. Romano‑Cesareo in D. Cusmano, odvetniki,
      –        za italijansko vlado I. M. Braguglia, zastopnik, skupaj z D. Del Gaizem, avvocato dello Stato,
      –        za avstrijsko vlado M. Fruhmann, zastopnik,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti A. Aresu in K. Wiedner, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 8. septembra 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predloga za sprejetje predhodne odločbe se nanašata na razlago člena 29, prvi odstavek, točki (e) in (f), Direktive Sveta
         92/50/EGS z dne 18. junija 1992 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil storitev (UL L 209, str. 1, v nadaljevanju:
         Direktiva).

      2        Ta predloga sta bila predložena v okviru sporov med družbami La Cascina Soc. coop. arl (v nadaljevanju: La Cascina), Zilch
         Srl (v nadaljevanju: Zilch) in Consorzio G. f. M. (v nadaljevanju: G. f. M.) ter italijanskima ministrstvom za obrambo in
         ministrstvom za gospodarstvo in finance kot naročnikoma, zaradi, prvič, izključitve teh podjetij iz sodelovanja pri postopku
         javnega naročila storitev in, drugič, zaradi vprašanja skladnosti ustrezne določbe italijanske ureditve, ki zagotavlja prenos
         Direktive v notranji pravni red, s členom 29 te direktive.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        Iz druge in tretje uvodne izjave Direktive izhaja, da je bila sprejeta v okviru ukrepov, „namenjenih nadaljnjemu vzpostavljanju
         notranjega trga“, in da na tej podlagi določa „uskladitev postopkov oddaje javnih naročil storitev“.

      4        Dvajseta uvodna izjava Direktive določa, da „[…] je treba izboljšati dostop ponudnikom storitev do postopkov za oddajo javnih
         naročil, da bi ukinili postopke, ki omejujejo konkurenco nasploh in zlasti sodelovanje pripadnikov drugih držav članic pri
         javnih naročilih“.

      5        V duhu čim širšega odprtja javnih naročil konkurenci člen 13(5) Direktive glede organizacije natečajev določa, da „[mora]
         biti v vsakem primeru število kandidatov, povabljenih k udeležbi, zadostno, da je zagotovljena prava konkurenca“. Enako člen
         27(2), drugi pododstavek, te direktive, ki velja za omejene postopke, določa, da „[mora] biti v vsakem primeru število kandidatov
         zadostno za zagotovitev prave konkurence“.

      6        Člen 29 iz poglavja 2 naslova VI Direktive pod naslovom „Merila za ugotavljanje usposobljenosti“ določa:

      „Iz sodelovanja pri naročilu se lahko izključi vsak ponudnik storitev, ki:
      a)      je bankrotiral ali je v stečajnem postopku, tisti, s katerega poslovanjem upravlja sodišče, tisti, ki je sklenil dogovor z
         upniki, tisti, katerega poslovna dejavnost začasno miruje ali je v enakem položaju, ki izhaja iz podobnega postopka po nacionalnih
         zakonih in predpisih,

      b)      je predmet postopka za objavo stečaja, za nalog za prisilno poravnavo ali sodno upravljanje ali za dogovor z upniki ali v
         drugem podobnem postopku po nacionalnih zakonih in predpisih,

      c)      je bil obsojen zaradi kaznivega dejanja v zvezi s svojim profesionalnim obnašanjem s sodbo, ki je pravnomočna, res judicata,

      d)      je bil spoznan za krivega zaradi neprofesionalnega obnašanja, ki je bilo dokazano s sredstvi, ki jih naročniki upoštevajo
         kot upravičena,

      e)      ni izpolnjeval obveznosti v zvezi s plačili prispevkov za socialno varnost v skladu z zakonskimi predpisi države, v kateri
         je bil ustanovljen, ali s predpisi države naročnika,

      f)      ni izpolnil obveznosti v zvezi s plačevanjem davkov v skladu z zakonskimi predpisi države naročnika,
      g)      je kriv resnih napačnih razlag danih informacij ali pa opustitve posredovanja informacij, ki se lahko zahtevajo v skladu s
         tem poglavjem.

      Če naročnik zahteva od ponudnika storitve dokaz, da noben primer od navedenih pod (a), (b), (c), (e) ali (f) zanj ne velja,
         sprejme kot zadostno dokazilo:

      –        […]
      –        za (e) in (f) potrdilo pristojnega državnega organa iz zadevne države članice.
      […]
      Države članice v roku iz člena 44 določijo državne organe in telesa, ki so odgovorni za izdajo takšnih dokumentov ali potrdil
         in takoj o tem obvestijo druge države članice in Komisijo.“

       Nacionalna ureditev
      7        Direktiva je bila v italijansko pravo prenesena z zakonsko uredbo št. 157 z dne 17. marca 1995 (GURI št. 104 z dne 6. maja
         1995, v nadaljevanju: uredba št. 157/1995).

      8        Člen 12(d) in (e) te uredbe, ki ga je nadomestil člen 10 zakonske uredbe št. 65 z dne 25. februarja 2000 (GURI št. 70 z dne
         24. marca 2000, v nadaljevanju: člen 12 uredbe št. 157/1995), ki zagotavlja prenos člena 29 Direktive v notranji pravni red,
         določa:

      „[…] iz sodelovanja pri javnih naročilih so izključeni kandidati:
      ki nimajo poravnanih obveznosti v zvezi s plačilom prispevkov za socialno varnost v korist delavcev v skladu z italijansko
         zakonodajo ali zakonodajo države, v kateri imajo svoj sedež;

      ki nimajo poravnanih obveznosti v zvezi s plačilom dajatev in davkov v skladu z italijansko zakonodajo ali zakonodajo države,
         v kateri imajo svoj sedež.“

       Postopka v glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      9        Italijansko ministrstvo za obrambo je v soglasju z ministrstvom za gospodarstvo in finance decembra 2002 v Gazzetta ufficiale della Repubblica italiana ter v Uradnem listu Evropskih skupnosti objavilo omejeni in pospešeni postopek za oddajo naročila storitev za organiziranje prehrane za organe v sestavi in oddelke
         ministrstva za obrambo na različnih lokacijah na državnem ozemlju. Rok za sprejetje vloge za sodelovanje je bil določen na
         15. januar 2003, rok za sprejetje ponudb pa na 3. marec 2003.

      10      Ta razpis je bil razdeljen na šestnajst sklopov. Za vsakega izmed njih je bilo predvideno različno letno plačilo in posebno
         območje izvajanja ter vse storitve, ki jih je treba opraviti.

      11      Tega razpisa sta se poleg drugih v okviru začasnega podjetniškega združenja udeležila La Cascina in Zilch za večji del predvidenih
         šestnajstih sklopov in G. f. M. zgolj za sklop št. 7.

      12      Naročnik je 4. decembra 2003 odločil, da iz postopka izključi La Cascino in G. f. M., ker nista poravnala svojih obveznosti
         plačila prispevkov za socialno varnost za zaposlene, in Zilch, ker ni poravnal svojih obveznosti v zvezi s plačilom davkov.

      13      Tri zadevna podjetja so pred predložitvenim sodiščem zahtevala razglasitev ničnosti te odločbe. La Cascina in G. f. M. sta
         zlasti navajala, da sta plačilo prispevkov za socialno varnost poravnala naknadno. Zilch pa je zatrdil, da se je del zahtevanega
         davka znižal in da je bil drugi del davka, ki bi ga moral plačati, predmet „davčne oprostitve“ v skladu z ukrepom davčne olajšave,
         ki ga je nacionalni zakonodajalec sprejel leta 2002 in na podlagi katerega je smel izvršiti plačilo po obrokih.

      14      Naročnik je nasprotno menil, da naknadna poravnava ni pomenila, da so tožeča podjetja ob izteku roka za predložitev vloge
         za udeležbo pri razpisu, namreč 15. januarja 2003, poravnala svoje obveznosti.

      15      Predložitveno sodišče ugotavlja razliko v dikciji med členom 29 Direktive in členom 12 Uredbe št. 157/1995. Medtem ko skupnostna
         določba določa možnost, da se ponudnika storitev, „ki ni izpolnjeval“ svojih obveznosti, izključi iz sodelovanja pri naročilu,
         nacionalna določba izključuje tistega, „ki [ni] poravnal“ svojih obveznosti.

      16      To sodišče se posledično sprašuje, ali ni nacionalna določba, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, popustljivejša in
         nacionalnim organom ne daje več manevrskega prostora, in se glede tega sklicuje na razlike v razlagi, ki so vidne v odločbah,
         ki so jih na tem področju izdajala italijanska sodišča. Dejansko naj bi nekatera od teh sodišč sprejemala naknadno poravnavo,
         namreč po roku vložitve vloge za sodelovanje pri naročilu, v dveh primerih:

      –        kadar so posamezniki pred upravnimi organi ali pristojnimi nacionalnimi sodišči izpodbijali temelj svojih obveznosti,
      –        kadar so bili posamezniki, ki dejansko niso izpolnili svojih obveznosti, kljub temu ugodno obravnavani na podlagi ukrepov,
         ki jih je sprejela država, ki jim je ponudila možnost, da naknadno uredijo svoj davčni položaj in socialno varnost, oziroma
         so bili oproščeni davkov.

      17      Ker je Tribunale amministrativo regionale del Lazio menilo, da bi taka razlaga lahko povzročila neenako obravnavanje ponudnikov
         storitev in oviranje poteka postopka oddaje naročila, je prekinilo odločanje in Sodišču v prehodno odločanje predložilo ta
         vprašanja:

      „Sodišče se sprašuje:
      1.      Ali je treba zgoraj navedene določbe zadevne direktive razlagati tako, da je zakonodajalec Skupnosti s tem, ko je uporabil
         dikcijo ‚ni izpolnjeval obveznosti v zvezi s plačili prispevkov za socialno varnost v skladu z zakonskimi predpisi države,
         v kateri je bil ustanovljen, ali s predpisi države naročnika‘ oziroma ‚ni izpolnil obveznosti v zvezi s plačevanjem davkov
         v skladu z zakonskimi predpisi države naročnika‘, imel namen omejiti se – samo in izključno – na primer, v katerem podjetje
         samo – na dan, ko se izteče rok za predložitev vloge za udeležbo na javnem razpisu (oziroma vsekakor v času pred oddajo javnega
         naročila) – v celoti in pravočasno poravna te obveznosti?

      2.      Ali je posledično treba italijansko nacionalno določbo, ki ga prenaša (namreč člen 12(d) in (e) zakonske uredbe z dne 17.
         marca 1995 št. 157), – v delu, v katerem z odstopanjem od prej navedene določbe Skupnosti dovoljuje izključitev iz sodelovanja
         pri javnem naročilu tistih podjetij, ki ‚nimajo poravnanih obveznosti v zvezi s plačili prispevkov za socialno zavarovanje
         in varstvo za delavce v skladu z italijansko zakonodajo ali zakonodajo države, v kateri imajo svoj sedež‘ oziroma ki ‚nimajo
         poravnanih obveznosti v zvezi s plačili davkov in dajatev v skladu z italijansko zakonodajo ali zakonodajo države, v kateri
         imajo svoj sedež‘ – nujno razlagati z izključnim sklicevanjem na nespoštovanje – ki se ugotavlja na zgoraj omenjeni dan (na
         dan, ko se izteče rok za predložitev vloge za udeležbo pri javnem naročilu; oziroma tik pred, čeprav začasno, oddajo naročila)
         – teh obveznosti, pri čemer se poznejša izpolnitev ne upošteva?

      3.      Ali pa je nasprotno mogoče (če bi bilo, glede na v točki 2 navedeno, ugotovljeno, da nacionalni predpis ni v skladu z namenom
         in funkcijo določbe Skupnosti) dovoliti nacionalnemu zakonodajalcu, da bi v smislu omejitev, ki jih mora ta spoštovati pri
         prenosu pravil Skupnosti, vsebovanih v omenjeni direktivi, dovolil možnost sodelovanja pri javnem naročilu podjetjem, ki čeprav
         svojih obveznosti nimajo poravnanih na dan, ko se izteče rok za sodelovanje pri teh naročilih, dokažejo, da lahko te obveznosti
         poravnajo pred oddajo naročila (in da so že opravile določena pozitivna dejanja v tej smeri)?

      4.      In, če bi bila razlaga iz točke 3 sprejemljiva – kar bi posledično omogočilo uvedbo prožnejših pravil, kot so tista na podlagi
         strožje razlage ‚izpolnitve‘ obveznosti, ki jo uporablja zakonodajalec Skupnosti –, ali so takšni predpisi v nasprotju s temeljnimi
         načeli Skupnosti, kot je na primer načelo enakega obravnavanja vseh državljanov Unije ali – le glede javnega naročila – načelom
         par condicio za vsa podjetja, ki bi hotela pri njem sodelovati?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
      18      Najprej je treba navesti, da se v skladu z določbami Naslova II Direktive uporaba njenih določb spreminja glede na kategorizacijo
         zadevnih storitev. Vendar je za to kategorizacijo, ki zahteva presojo dejstev, pristojno predložitveno sodišče; zato bo Sodišče
         razlagalo določbe Direktive, na katere se nanaša predlog za sprejetje predhodne odločbe. Iz tega predloga med drugim izhaja,
         da to zadeva omejeni postopek v smislu Direktive.

      19      Predložitveno sodišče z vprašanji v bistvu sprašuje, ali je, prvič, člen 29, prvi odstavek, točki (e) in (f), Direktive treba
         razlagati tako, da nasprotuje nacionalni določbi, ki se sklicuje na položaj ponudnika storitev, ki „ne poravna“ svojih socialnih
         in davčnih obveznosti. Drugič, sprašuje se o trenutku, ko mora ponudnik storitev predložiti dokaz o spoštovanju navedenih
         obveznosti. Tretjič se sprašuje, ali je treba ponudnika storitev, ki je v zamudi s plačilom socialnih prispevkov ali davkov,
         so mu pristojni organi odobrili obročno plačevanje teh prispevkov ali davkov ali pa je vložil pravno sredstvo v upravnem ali
         sodnem postopku zaradi izpodbijanja obstoja ali zneska njegovih obveznosti za socialno varnost ali njegovih davčnih obveznosti,
         šteti, kot da ni izpolnil svojih socialnih ali davčnih obveznosti v smislu člena 29, prvi odstavek, točki (e) in (f), Direktive.

      20      Da bi koristno odgovorili na ta vprašanja, je treba uvodoma navesti, da je predmet direktiv Skupnosti o javnih naročilih usklajevanje
         nacionalnih postopkov na tem področju. Zlasti glede javnega naročila storitev tretja uvodna izjava Direktive določa, da cilji,
         določeni v prvi in drugi uvodni izjavi „[…] zahtevajo uskladitev postopkov oddaje javnih naročil storitev“.

      21      V tem okviru usklajevanja člen 29 Direktive določa sedem primerov izključitve kandidatov iz sodelovanja pri naročilu, ki se
         nanašajo na njihovo poklicno poštenost, plačilno zmožnost ali zanesljivost. Ta določba uporabo vseh teh možnosti izključitve
         prepušča presoji držav članic, o čemer priča izraz „iz sodelovanja pri naročilu se lahko izključi […]“, ki se nahaja na začetku
         navedene določbe, in pod (e) in (f) izrecno napotuje na nacionalne zakonske določbe.

      22      Tako kot umestno ugotavlja Komisija Evropskih skupnosti, naj bi obravnavana določba sama določala omejitve možnosti držav
         članic tako, da te ne morejo predvideti drugih primerov izključitve od tistih, ki so v njej določeni. To možnost držav članic
         prav tako omejujeta splošni načeli preglednosti in enakega obravnavanja (glej zlasti sodbi z dne 12. decembra 2002 v zadevi
         Universale-Bau in drugi, C-470/99, Recueil, str. I-11617, točki 91 in 92, in z dne 16. oktobra 2003 v zadevi Traunfellner,
         C-421/01, Recueil, str. I-11941, točka 29).

      23      Posledično člen 29 Direktive na tem področju ne predvideva enotne uporabe razlogov za izključitev, ki so v njej navedeni na
         ravni Skupnosti, ker imajo države članice možnost, da sploh ne uporabijo vseh razlogov za izključitev in se odločijo za čim
         širše sodelovanje v postopkih oddaje javnih naročil ali da jih vključijo v nacionalne predpise s stopnjo strogosti, ki bi
         se, odvisno od primera, lahko spreminjala glede na ugotovitve pravne, gospodarske ali socialne ureditve, ki prevladuje na
         nacionalni ravni. V tem okviru lahko države članice omilijo merila, določena v členu 29 Direktive, ali jih opredelijo prožneje.

      24      Glede, prvič, vprašanja, ali je treba člen 29, prvi odstavek, točki (e) in (f), Direktive razlagati tako, da nasprotuje nacionalni
         določbi, ki se nanaša na položaj ponudnika storitev, ki „ni poravnal“ socialnih ali davčnih obveznosti, daje ta določba državam
         članicam možnost, da izključijo vsakega kandidata, „ki ni izpolnil svojih obveznosti“ v zvezi s plačilom prispevkov za socialno
         varnost ter davkov in dajatev „v skladu z [nacionalnimi] zakonskimi določbami“.

      25      Ta določba ne vsebuje opredelitve izraza „ne izpolnjuje svojih obveznosti“. Glede na ugotovitve iz točke 23 te sodbe snovalci
         Direktive niso nameravali dati temu izrazu avtonomno skupnostno opredelitev, ampak so zato napotili na nacionalna pravila.
         Zato morajo ta določiti vsebino in obseg zadevnih obveznosti ter pogoje za njihovo izpolnitev.

      26      Italijanski zakonodajalec je uporabil možnost, ki mu jo daje člen 29, prvi odstavek, točki (e) in (f), Direktive s tem, da
         je v člen 12(d) in (e) zakonske uredbe št. 157/1995 vključil dva zadevna razloga za izključitev. Predložitveno sodišče se
         vendarle na prvem mestu sprašuje, ali ni, na podlagi besedila „ki ne poravnajo svojih obveznosti […]“, ta določba popustljivejša
         in v primerjavi z dikcijo, uporabljeno v členu 29(e) in (f) Direktive, nacionalnim organom ne daje več maneverskega prostora.

      27      Glede tega je treba navesti, da, kot pravilno ugotavljajo zainteresirane stranke, ki so Sodišču predložile stališča, izraza
         „ne izpolnjujejo“ svojih obveznosti ali „ne poravnajo“ svojih obveznosti na področju javnih naročil brez razlikovanja uporabljajo
         različne skupnostne direktive. To so na primer člen 24(1)(e) in (f) Direktive Sveta 93/37/EGS z dne 14. junija 1993 o usklajevanju
         postopkov za oddajo javnih naročil za gradnje (UL L 199, str. 54), člen 20(1)(e) in (f) Direktive Sveta 93/36/EGS z dne 14.
         junija 1993 o usklajevanju postopkov oddaje javnih naročil blaga (UL L 199, str. 1) in nazadnje člen 45(2)(e) in (f) Direktive
         Parlamenta in Sveta 2004/18/ES z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev
         (UL L 134, str. 114), ki je začela veljati 31. januarja 2006. Posledično med dvema zadevnima izrazoma ni nobene vsebinske
         razlike.

      28      Na podlagi teh stališč je treba predvideti različne položaje, na katere se sklicuje predložitveno sodišče.

      29      Nacionalno sodišče se kot drugič sprašuje, ali mora ponudnik storitev, da bi izpolnil svoje obveznosti v zvezi s prispevki
         za socialno varnost ter davki ali dajatvami, „na dan, ko se izteče rok za predložitev vloge za sodelovanje pri razpisu ali
         v vsakem primeru pred oddajo naročila“, izvršiti ustrezno plačilo „v celoti in brez zamude“.

      30      Da bi določili trenutek, glede na katerega je treba presoditi, ali je kandidat izpolnil svoje obveznosti, je treba ugotoviti,
         da je zato, ker člen 29, prvi odstavek, točki (e) in (f), Direktive, da bi opredelil vsebino izraza „izpolnitev svojih obveznosti“,
         napotuje na zakonske določbe držav članic in ker zakonodajalec Skupnosti ni želel uskladiti uporabe tega člena na ravni Skupnosti,
         logična ugotovitev, da to isto napotilo na nacionalne določbe velja tudi glede določitve zadevnega trenutka.

      31      Nacionalna pravila naj bi torej določala, do katerega trenutka ali v katerem roku morajo zainteresirane stranke izvršiti plačila,
         ki ustrezajo njihovim obveznostim, oziroma, glede drugih položajev, ki jih predvideva predložitveno sodišče in ki so obravnavani
         v točkah od 34 do 39 te sodbe, dokazati, da so pogoji za naknadno poravnavo izpolnjeni. Ta rok je lahko zlasti zadnji dan
         za predložitev vloge za sodelovanje pri naročilu, dan odpošiljanja vabila k predložitvi ponudbe kandidatom, zadnji dan za
         predložitev ponudb kandidatov, dan, ko naročnik oceni ponudbe, ali tudi trenutek neposredno pred oddajo naročila.

      32      Vendar je treba pojasniti, da načeli preglednosti in enakega obravnavanja, ki urejata vse postopke oddaje javnih naročil,
         v skladu s katerima morajo biti vsebinski in postopkovni pogoji glede sodelovanja pri naročilu jasno opredeljeni vnaprej,
         zahtevata, da se ta rok določi z absolutno gotovostjo in javno objavi, da bi zainteresirane stranke lahko natančno spoznale
         omejitve postopka in bi se jim zagotovilo, da enake omejitve veljajo za vse konkurente. Ta rok lahko določijo nacionalni predpisi
         oziroma se ta odgovornost lahko zaupa naročnikom.

      33      Torej naj bi svoje obveznosti izpolnil kandidat, ki je v roku, obravnavanem v točki 31 zgoraj, v celoti izvršil plačila v
         zvezi s svojimi dolgovi za socialno varnost ter z davki in dajatvami, razen v primerih naknadne poravnane in vložitve pravnega
         sredstva v upravnem ali sodnem postopku, ki so obravnavani v točkah od 34 do 39 te sodbe. Samo začetek plačevanja v danem
         trenutku ali dokaz o namenu plačila ali dokaz o finančni zmožnosti poravnave po tem trenutku ne more zadostovati, ker bi bilo
         sicer kršeno načelo enakega obravnavanja kandidatov.

      34      Tretjič, predlog predložitvenega sodišča v bistvu vsebuje vprašanje, ali se lahko za skladne s členom 29, prvi odstavek, točki
         (e) in (f), Direktive štejejo nacionalni predpisi ali upravna praksa, ki ponudnikom storitev dajejo možnost, da zato, da bi
         se jim dopustil pristop k postopku oddaje javnega naročila, naknadno uredijo svoje obveznosti na področju davkov in socialne
         varnosti na podlagi ukrepov ugodne obravnave ali davčne oprostitve, ki jih sprejme zadevna država članica ali v skladu z upravnim
         dogovorom za obročno plačevanje ali zmanjšanje dolgov.

      35      Glede tega je treba navesti, kot pravilno ugotavlja generalni pravobranilec v točki 29 sklepnih predlogov, da sta znesek in
         potek roka za obveznosti v zvezi z davki in socialno varnostjo določena z nacionalnim pravom. Enako je bilo poudarjeno v točki
         25 zgoraj, da mora nacionalno pravo tudi določiti vsebino in obseg izraza „izpolnitev svojih obveznosti“. Poleg tega je rok,
         ki je določen v zvezi s tem, tisti, ki ga določajo nacionalni predpisi, kot je to obrazloženo v točki 31 te sodbe.

      36      Torej nacionalni predpisi ali nacionalna upravna praksa, na podlagi katerih ob ugodni obravnavi ali davčni oprostitvi, pa
         tudi zaradi upravnega dogovora, velja, da so zadevni kandidati poravnali svoje obveznosti, da bi se jim dopustil pristop k
         postopku oddaje naročila, niso v neskladju s členom 29, prvi odstavek, točki (e) in (f), Direktive pod pogojem, da v roku,
         obravnavanem v točki 31 te sodbe, lahko predložijo dokaz, da so bili ugodno obravnavani ali da so bili oproščeni davka ali
         da so glede svojih dolgov sklenili upravni dogovor.

      37      Predlog predložitvenega sodišča se nazadnje nanaša na učinke, ki jih je treba povezati s pravnim sredstvom v upravnem oziroma
         sodnem postopku, ki ga je kandidat vložil proti ugotovitvam organov, pristojnim na področju davkov in socialne varnosti, da
         bi se ugotovilo, ali je ta kandidat poravnal svoje obveznosti, da bi se mu dopustil pristop k postopku oddaje javnega naročila.

      38      Treba je opozoriti, da napotitev na nacionalno pravo s členom 29, prvi odstavek, točki (e) in (f), Direktive velja tudi glede
         tega vprašanja. Kljub temu so učinki vložitve pravnega sredstva v upravnem ali sodnem postopku tesno povezani z izvrševanjem
         in varstvom temeljnih pravic glede pravnega varstva, katerega spoštovanje prav tako zagotavlja pravni red Skupnosti. Nacionalni
         predpisi, ki bi v celoti spregledali učinke vložitve pravnega sredstva v upravnem ali sodnem postopku na možnost sodelovanja
         pri postopku oddaje naročila, bi lahko kršili temeljne pravice zainteresiranih strank.

      39      Ob upoštevanju te omejitve mora torej nacionalni pravni red določiti, ali z vložitvijo pravnega sredstva v upravnem ali sodnem
         postopku nastanejo učinki, ki zavezujejo naročnika, da šteje, da je zadevni kandidat poravnal svoje obveznosti, dokler ni
         izdana dokončna odločba, da bi se mu lahko dopustil pristop k postopku oddaje naročila, pod pogojem da je to pravno sredstvo
         vloženo v roku, ki je obravnavan v točki 31 te sodbe.

      40      Na zastavljena vprašanja je zato treba odgovoriti, da člen 29, prvi odstavek, točki (e) in (f), Direktive ne nasprotuje nacionalnim
         predpisom ali upravni praksi, v skladu s katerimi sme ponudnik storitev, ki na dan, ko poteče rok za predložitev vloge za
         sodelovanje pri naročilu, ni izpolnil obveznosti v zvezi s prispevki za socialno varnost ter v zvezi z davki in dajatvami
         tako, da bi v celoti izvedel ustrezno plačilo, te poravnati naknadno

      –        v skladu z ukrepi davčne oprostitve ali ugodne obravnave, ki jih sprejme država, ali
      –        v skladu z upravnim dogovorom za obročno plačevanje ali zmanjšanje dolgov ali
      –        z vložitvijo pravnega sredstva v upravnem ali sodnem postopku,
      če v roku, ki ga določajo nacionalni predpisi ali upravna praksa, dokaže, da so bili zanj izdani taki ukrepi ali da je sklenil
         tak dogovor ali da je v tem roku vložil pravno sredstvo.

       Stroški
      41      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      Člen 29, prvi odstavek, točki (e) in (f), Direktive Sveta 92/50/EGS o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil storitev
            ne nasprotuje nacionalnim predpisom ali upravni praksi, v skladu s katerimi sme ponudnik storitev, ki na dan, ko poteče rok
            za predložitev vloge za sodelovanje pri naročilu, ni izpolnil obveznosti v zvezi s prispevki za socialno varnost ter v zvezi
            z davki in dajatvami tako, da bi v celoti izvedel ustrezno plačilo, te poravnati naknadno
      –        v skladu z ukrepi davčne oprostitve ali ugodne obravnave, ki jih sprejme država, ali
      –        v skladu z upravnim dogovorom za obročno plačevanje ali zmanjšanje dolgov, ali
      –        z vložitvijo pravnega sredstva v upravnem ali sodnem postopku,
      pod pogojem, da v roku, ki ga določajo nacionalnimi predpisi ali upravna praksa, dokaže, da so bili zanj izdani taki ukrepi
            ali, da je sklenil tak dogovor ali da je v tem roku vložil pravno sredstvo.
      Podpisi
      * Jezik postopka: italijanščina.


Sodba Sodišča za uslužbence (prvi senat) z dne 20. septembra 2011. # Sandrine De Buggenoms in drugi proti Evropski komisiji. # Javni uslužbenci. # Zadeva F-45/06 REV.


Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 7. novembra 2002. # Peter Hirschfeldt proti Evropski agenciji za okolje (EEA). # Pritožba - Uradniki - Notranji natečaj - Napredovanje. # Zadeva C-184/01 P.


Sodba Splošnega sodišča (prvi senat) z dne 18. februarja 2016.#Harrys Pubar AB in Harry's New York Bar SA proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli).#Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava besedne znamke Skupnosti HARRY’S NEW YORK BAR – Prejšnja nacionalna figurativna znamka PUB CASINO Harrys RESTAURANG – Delna zavrnitev registracije – Verjetnost zmede – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009.#Združeni zadevi T-84/14 in T-97/14.


Sodba Sodišča z dne 13. decembra 1991. # Komisija Evropskih skupnosti proti Italijanski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države - Direktive. # Zadeva C-33/90.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 17. oktobra 1995. # E. Olivieri-Coenen proti Bestuur van de Nieuwe Algemene Bedrijfsvereniging. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Arrondissementsrechtbank Amsterdam - Nizozemska. # Socialna varnost. # Zadeva C-227/94.


Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 23. marca 2000. # Kazenski postopek proti Berendse-Koenen M.G. en Berendse H.D. Maatschap # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Arrondissementsrechtbank Arnhem - Nizozemska. # Ukrepi z enakim učinkom. # Zadeva C-246/98.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 17. septembra 1998. # Antonio Pontillo proti Donatab Srl. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Pretura circondariale di Caserta - Italija. # Skupna ureditev trgov. # Zadeva C-372/96.