title: Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 10. novembra 2004. # August Storck KG proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Tridimenzionalna znamka - Oblika bombona - Absolutni razlogi za zavrnitev - Člen 7(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94 - Razlikovalni učinek, pridobljen z uporabo - Člen 7(3) Uredbe (ES) št. 40/94. # Zadeva T-396/02.

text:
          SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (četrti senat)
      z dne 10. novembra 2004 (
            *1
         )
      V zadevi T-396/02,

         August Storck KG, s sedežem v Berlinu (Nemčija), ki so ga zastopali H. Wrage-Molkenthin, T. Reher, A. Heise in I. Rohr, odvetniki, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,
      tožeča stranka,
      proti

         Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki sta ga zastopala B. Müller in G. Schneider, zastopnika,
      tožena stranka,
      zaradi tožbe za razglasitev ničnosti Odločbe četrtega pritožbenega odbora UUNT z dne 14. oktobra 2002 (zadeva R 187/2001-4), s katero je bila zavrnjena registracija tridimenzionalne znamke, ki vsebuje obliko bombona čiste kostanjeve barve,
      SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (četrti senat),
      v sestavi H. Legal, predsednik, V. Tiili, sodnica, in M. Vilaras, sodnik,
      sodna tajnica: B. Pastor, namestnica sodnega tajnika,
      na podlagi tožbe, vložene v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 27. decembra 2002,
      na podlagi odgovora, vloženega v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 14. aprila 2003,
      na podlagi obravnave z dne 16. junija 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo
      Dejansko stanje

               1

               Tožeča stranka je 30. marca 1999 pri Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) vložila prijavo znamke Skupnosti na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL 1994, L 11, str. 1), kot je bila spremenjena.

               2

               Znamka, za katero se je zahtevala registracija, je posebna tridimenzionalna oblika bombona čiste kostanjeve barve, prikazana spodaj:

               3

               Proizvodi, za katere se zahteva registracija znamke, spadajo v razred 30 Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji blaga in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, v revidirani in spremenjeni obliki, in ustrezajo naslednjemu opisu: slaščice.

               4

               Preizkuševalec je z odločbo z dne 25. januarja 2001 prijavo zavrnil, ker je bila znamka brez slehernega razlikovalnega učinka v smislu člena 7(l)(b) Uredbe št. 40/94. Poleg tega je menil, da zadevna znamka tudi z uporabo ni pridobila razlikovalnega učinka.

               5

               Tožeča stranka je dne 14. februarja 2001 pri UUNT zoper odločbo preizkuševalca vložila pritožbo na podlagi člena 59 Uredbe št. 40/94. S pritožbo je zahtevala delno spremembo odločbe in da se znamki dopusti objavo za „slaščice, in sicer karamelni bomboni“. V pisni vlogi z dne 14. maja 2001 je tožeča stranka zahtevala razveljavitev odločbe preizkuševalca v celoti in v podporo temu obrazložila, „da bi bilo treba seznam proizvodov za prijavljeno znamko omejiti na ‚karamelne bombone‘, če bi bila registracija znamke zavrnjena zaradi neobstoja razlikovalnega učinka in njegove pridobitve z uporabo v slaščičarstvu“.

               6

               Z odločbo z dne 14. oktobra 2002 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba), ki je bila tožeči stranki 18. oktobra 2002 vročena po telefaksu, 31. oktobra 2002 pa s priporočeno pošto, je četrti pritožbeni odbor UUNT zavrnil pritožbo, ker je bila znamka brez slehernega razlikovalnega učinka v smislu člena 7(1 )(b) Uredbe št. 40/94 in ker je tudi ni bilo mogoče registriran v skladu s členom 7(3) iste uredbe.

               7

               Odbor za pritožbe je v bistvu ocenil, da na podlagi kombinacije oblike in barve znamke, za katero se je zahtevala registracija, ni mogoče zares ugotoviti izvora zadevnih proizvodov, to je slaščic. Poleg tega je ocenil, da dokazi, ki jih je predložila tožeča stranka, ne dokazujejo, da je prijavljena znamka z uporabo pridobila razlikovalni učinek, zlasti med karamelnimi bomboni.

         Postopek in predlogi strank

               8

               Tožeča stranka je z dopisom, vloženim v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 21. maja 2003, v skladu s členom 135(2) Poslovnika Sodišča prve stopnje prosila, naj se ji odobri vložitev replike, česar pa predsednik četrtega senata Sodišča prve stopnje ni odobril.

               9

               Tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

                        —

                        razveljavi izpodbijano odločbo;

                        —

                        UUNT naloži plačilo stroškov postopka.

               10

               UUNT Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

                        —

                        tožbo zavrne;

                        —

                        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.

         Predmet spora
      Trditve strank

               11

               Tožeča stranka je, ne da bi se izrecno sklicevala na predmet tega spora, izpodbijani odločbi očitala, da je po omejitvi seznama proizvodov prijavljene znamke, ki ga je opravila s podrednim tožbenim predlogom, vsebovanim v njenem tožbenem predlogu z dne 14. maja 2001, edini zadevni trg v tem primeru trg za „karamelne bombone“ in ne trg za „bombone na splošno“.

               12

               UUNT pri tem opozarja, da je tožeča stranka zadevno znamko prijavila kot „slaščico“. Tožeča stranka je v pritožbi in tožbenem predlogu postavila protislovne zahtevke (glej točko 5 zgoraj). V teh okoliščinah si je pritožbeni odbor pravilno razlagal te protislovno oblikovane zahtevke tožeče stranke v smislu izpodbijanja odločbe preizkuševalca v celoti. Ker je namreč preizkuševalec zavrnil prijavo za „slaščice“ nasploh in ne za „slaščice, in sicer karamelne bombone“ ali „karamelne bombone“, tožeča stranka ni mogla omejiti obsega pritožbe na prej omenjene proizvode, kar zadeva odločbo preizkuševalca v zvezi s tem, pa ta ni bila „deljiva“.

               13

               Po drugi strani pa UUNT meni, da omejitev seznama proizvodov, ki jo podredilo predlaga tožeča stranka v pisni vlogi z dne 14. maja 2001, nima nikakršnega vpliva na postopek. Tožeča stranka ne more podredno omejiti svojega seznama proizvodov, če podleže prvotnemu predlogu (sodba Sodišča prve stopnje z dne 27. februarja 2002 v zadevi Ellos proti UUNT (ELLOS), Recueil, str. II-753).

               14

               Posledično UUNT trdi, da je bil predmet spora pred odborom za pritožbe zavrnitev prijave znamke tožeče stranke za slaščice (razred 30) in da je predmet spora v tem postopku izpodbijana odločba odbora za pritožbe, ki naj bi natančno preučil zavrnitev registracije znamke.

         Presoja Sodišča prve stopnje

               15

               Zoper odločbe preizkuševalca se lahko pri odboru za pritožbe v skladu s členi od 57 do 61 Uredbe št. 40/94 vloži pritožba, pri tem lahko vsak udeleženec postopka, ki se je zaključil z odločbo preizkuševalca, izpodbija to odločbo, če ga ta prizadeva. V skladu z pravilom 48(1) Uredbe Komisije (ES) št. 2868/95 z dne 13. decembra 1995 za izvedbo Uredbe št. 40/94 (UL L 303, str. 1) mora pritožba vsebovati nekaj podatkov, med drugim tudi „označbo izpodbijane odločbe in ukrepa, za katerega se zahteva sprememba oz. razveljavitev“.

               16

               V zadevnem primeru ni sporno, da je preizkuševalec zavrnil prijavo znamke tožeče stranke za vse proizvode, ki so našteti v njej, torej za „slaščice“ iz razreda 30. Tožeča stranka je omejila obseg pritožbe, vložene pri odboru za pritožbe 14. februarja 2001, s tem, da je izpodbijala zavrnitev prijave znamke le v delu, ki zadeva „slaščice, in sicer karamelne bombone“. S tem je torej predlagala delno spremembo odločbe preizkuševalca in da se odobri objava njene prijave za „slaščice, in sicer karamelne bombone“. Vendar pa je tožeča stranka s pisno vlogo z dne 14. maja 2001, v kateri so navedeni vzroki za pritožbo, primarno predlagala razveljavitev odločbe preizkuševalca v celoti in v podporo temu dodala, da bi moral biti seznam proizvodov, vključenih v prijavljeno znamko, omejen le na „karamelne bombone“, če bi bila prijava znamke zavrnjena zaradi neobstoja razlikovalnega učinka, ki prav tako ni bil pridobljen z njeno uporabo v slaščičarstvu. Po mnenju tožeče stranke ne bi bilo mogoče zanikati, da je oblika prijavljene znamke glede karamelnih bombonov z uporabo pridobila zadosten razlikovalni učinek.

               17

               Odbor za pritožbe je v točki 6 izpodbijane odločbe ocenil, da se pritožba v prvi vrsti nanaša na spremembo odločbe preizkuševalca in objavo prijave znamke tožeče stranke za „slaščice“ v celoti, ker naj bi imela prijavljena znamka razlikovalni učinek v smislu člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94 in v drugi vrsti na znamko, še posebej na „karamelne bombone“, zaradi razlikovalnega učinka, pridobljenega z uporabo. Po preučitvi pritožbenih razlogov je odbor za pritožbe pritožbo v celoti zavrnil kot neutemeljeno.

               18

               Tožeča stranka je v predlogih in tudi v določenih delih pritožbe pred Sodiščem prve stopnje zahtevala razveljavitev izpodbijane odločbe v celoti. Vendar tožeča stranka v nekaterih drugih delih pritožbe (glej zlasti točke 20, 21 in 30) poudarja, da je ob upoštevanju omejitve seznama proizvodov, ki jih je predlagala s pisno vlogo 14. maja 2001 karamelni bombon edini v prijavi omenjeni proizvod. Zato naj bi odbor za pritožbe naredil napako, ker naj pri presoji razlikovalnega učinka znamke trga karamelnega bombona ne bi razlikoval od trga bombonov nasploh.

               19

               V zvezi s tem je treba navesti, da lahko prijavitelj na podlagi člena 44 (1) Uredbe št. 40/94 kadar koli umakne prijavo znamke Skupnosti ali zoži seznam proizvodov in storitev, ki jih ta vsebuje. Torej je možnost zožitve seznama proizvodov in storitev podana izključno za prijavitelja znamke Skupnosti, ki lahko kadar koli glede tega vloži zahtevo pri UUNT. V teh okoliščinah mora biti umik prijave znamke Skupnosti, v celoti ali delno, oziroma zožitev seznama blaga ali storitev, ki jih ta vsebuje, izrecen in brezpogojen (zgoraj navedena sodba ELLOS, točki 60 in 61).

               20

               V obravnavanem primeru je tožeča stranka le podredno zahtevala zožitev seznama proizvodov, vsebovanih v prijavi znamke na „karamelne bombone“, in sicer le, če bi odbor za pritožbe ocenil, da zavrne to prijavo za vse proizvode, naštete v njej (to so „slaščice“). Tožeča stranka torej ni zožila seznama proizvodov izrecno in brezpogojno, zato se zadevna zožitev ne more upoštevati (v zvezi s tem glej zgoraj navedeno sodbo ELLOS, točki 60 in 61).

               21

               Po drugi strani pa je treba v skladu s sodno prakso omejitev seznama proizvodov in storitev, navedenih v prijavi znamke Skupnosti, narediti v skladu z določenimi natančnimi pravili o zahtevku za spremembo vložene prijave, v skladu s členom 44 Uredbe št. 40/94 in pravila 13 Uredbe št. 2868/95 (sodbi Sodišča prve stopnje z dne 5. marca 2003 v zadevi Unilever proti UUNT - Ploščica jajčaste oblike, T-194/01, Recueil, str. II-383, točka 13, in z dne 25. novembra 2003 v zadevi Oriental Kitchen proti UUNT - Mou Dybfrost (KIAP MOU), T-286/02, Recueil, str. II-4953, točka 30).

               22

               Vendar ta pravila v tem primeru niso bila upoštevana, saj je tožeča stranka v pisni vlogi z dne 14. maja 2001 le podredno pojasnila zoženje zadevnih proizvodov, ne da bi v skladu z omenjenimi določbami vložila zahtevek za spremembo prijavljene znamke.

               23

               Posledično je treba to tožbo razlagati tako, da je njen namen razveljaviti izpodbijano odločbo zaradi kršitve člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94 glede vseh proizvodov, na katere se nanaša prijavljena znamka (to so „slaščice“), in zaradi kršitve člena 7(3) iste Uredbe v zvezi s temi proizvodi, zlasti pa karamelnimi bomboni.

         Dopustnost dokazov, ki so prvič predloženi pred Sodiščem prve stopnje

               24

               Dokumentov, priloženih tožbi, ki jih ni preučil odbor za pritožbe in so bili prvič predstavljeni pred Sodiščem prve stopnje, namreč, rezultati raziskave o obliki bombonov „Werther's Echte“, izvedene prek revij v Nemčiji leta 1997, v skladu s členom 63 Uredbe št. 40/94 ni mogoče upoštevati, ker se tožba pri Sodišču prve stopnje nanaša na preverjanje zakonitosti odločb pritožbenega odbora UUNT. Ker ni naloga Sodišča prve stopnje, da ob upoštevanju prvič pred seboj predstavljenih dokazov ponovno ugotavlja dejansko stanje, je treba zato zavreči zgoraj navedene dokumente, ne da bi bilo treba ugotavljati njihovo dokazno vrednost (sodbi Sodišča prve stopnje z dne 18. februarja 2004 v zadevi Koubi proti UUNT - Flabesa (CONFORFLEX), T-10/03, Recueil, str. II-719, točka 52, in z dne 29. aprila 2004 v zadevi Eurocermex proti UUNT (Oblika steklenice za pivo), T-399/02, Recueil, str. II-1391, točka 52, ter navedena sodna praksa.

         Temelj

               25

               Tožeča stranka se v utemeljitev tožbe sklicuje na dva tožbena razloga, in sicer na kršitev člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94 in člena 7(3) iste uredbe.

         Prvi tožbeni razlog: kršitev člena 7(1 )(b) Uredbe št. 40/94
      Trditve strank

               26

               Tožeča stranka v nasprotju z oceno odbora za pritožbe trdi, da ima prijavljena znamka najmanjši zadosten razlikovalnin učinek v smislu člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94.

               27

               V zvezi s tem predvsem navaja, da je do napačne ugotovitve pritožbenega odbora prišlo zaradi slabe opredelitve upošlevnega trga. Ker naj bi tožeča stranka predlagala zoženje seznama proizvodov, naštetih v prijavi znamke, je edini zadevni trg za ta primer trg „karamelnih bombonov“ in ne „bombonov nasploh“. Segment trga karamelnih bombonov naj bi dejansko imel značilnosti, ki bi ga razlikovale od ostalih bombonov. Izbira ene vrste bombonov (na primer sadnih ali čokoladnih želébombonov) ali druge (na primer bomboni „močnega“ okusa kot tisti z veliko vsebnostjo mentola) naj bi bila odvisna od različne potrebe in okusov potrošnikov. Iz tega naj bi sledilo, da karamelnega bombona ne moremo primerjati s katerim koli bombonom. Te drugačne lastnosti, ki bi jih potrošnik upošteval ob odločitvi za nakup, bi imele učinke na obliko različnih bombonov, da bi lahko odbor za pritožbe in Sodišče prve stopnje glede obstoja skupnih oblikovnih značilnosti karamelnih bombonov odločila šele po tem, ko bi diferencirala potrošnike, ki kupujejo bombone te vrste.

               28

               Nadalje tožeča stranka trdi, da prijavljena znamka v svoji posebni in edinstveni kombinaciji oblike in barve povsem omogoča razlikovanje bombonov tožeče stranke od bombonov drugih proizvajalcev. V zvezi s tem trdi, da je omenjena znamka več kot le kombinacija znakov, ki jih ni mogoče zaščititi. Temeljna oblika prijavljene znamke naj dejansko ne bi bil več krog, temveč elipsa z ravno spodnjo stranjo. Šlo naj bi torej za obliko, ki ni tipična za trg karamelnih bombonov, ki je zelo izpopolnjena v primerjavi z drugimi oblikami bombonov (okrogli, pravokotni, kvadratni bomboni, bomboni v obliki palice ali brez posebne oblike). Poleg tega naj zadevna oblika ne bi imela funkcionalne vloge in njena izoblikovanost naj ne bi bila niti vsiljena z zavezujočimi tehničnimi konstrukcijami niti običajna.

               29

               UUNT ugovarja utemeljitvi tožeče stranke in zatrjuje, da je prijavljena znamka brez slehernega razlikovalnega učinka v smislu člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94, tudi če bi bilo predmet spora dejansko mogoče omejiti na bombone.

         Presoja Sodišča prve stopnje

               30

               V skladu s členom 4 Uredbe št. 40/94 lahko oblika blaga ali njegove embalaže tvori znamko Skupnosti, če je mogoče razlikovati blago enega podjetja od blaga drugega. Poleg tega v skladu s členom 7(1 )(b) te Uredbe ni mogoča registracija „znamk, ki so brez slegernega razlikovalnega učinka“. Člen 7(2) iste Uredbe določa, da „se odstavek 1 uporablja ne glede na to, da razlogi proti registraciji obstajajo le v delu Skupnosti“.

               31

               Najprej je treba opozoriti, da so v skladu s sodno prakso znamke, navedene v členu 7(1)(b) Uredbe št. 40/94, predvsem tiste, ki so v okviru predstavitve zadevnih proizvodov ali storitev z vidika upoštevne javnosti široko uporabljene v gospodarskem prometu ali glede katerih obstajajo vsaj konkretni pokazatelji, ki dopuščajo sklep, da so lahko uporabljene na ta način. Taki znaki sicer ne morejo opravljati bistvene naloge znamke, in sicer identificirati izvora proizvoda ali storitve, da bi s tem omogočili potrošniku, ki je pridobil proizvod ali storitev, da med poznejšo pridobitvijo zadevnih proizvodov ali storitev ponovi nakup, če se je ta izkazal kot pozitiven, oziroma se mu izogne, če se je izkazal kot negativen (prej navedena sodba Ploščica jajčaste oblike, točka 39, sodbi z dne 30. aprila 2003 v zadevi Axions et Belce proti UUNT (Oblika cigare rjave barve in pozlačenih palic), T-324/01 in T-110/02, Recueil, str. II-1897, točka 29, in z dne 3. decembra 2003 v zadevi Nestlé Waters France proti UUNT (Oblika steklenice), T-305/02, Recueil, str. II-5207, točka 28, ter zgoraj navedena sodba Oblika steklenice za pivo, točka 18).

               32

               Zato je treba razlikovalni učinek znamke presojati glede na proizvode in storitve, za katere je zahtevana registracija, ter glede na to, kako ga zaznava upoštevna javnost (glej po analogiji sodbe Sodišča z dne 8. aprila 2003 v zadevi Linde in drugi, od C-53/01 do C-55/01, Recueil, str. I-3161, točka 41; z dne 12. februarja 2004 v zadevi Henkel, C-218/01, Recueil, str. I-1725, točka 50, z dne 12. februarja 2004 v zadevi Koninklijke KPN Nederland, C-363/99, Recueil, str. I-1619, točka 34; z dne 29. aprila 2004 v zadevi Henkel proti UUNT, C-456/01 P in C-457/01P, Recueil, str. I-5089, točka 35; z dne 29. aprila 2004 v zadevi Procter & Gamble proti UUNT, od C-468/01 P do C-472/01P, Recueil, str. I-5141, točka 33, in z dne 29. aprila 2004 v zadevi Procter & Gamble proti UUNT, C-473/01 P in C-474/01 P, Recueil, str. I-5173, točka 33, ter zgoraj navedene sodbe Ploščica jajčaste oblike, točka 40; Oblika cigare rjave barve in pozlačenih palic, točka 30, in Oblika steklenice, točka 29).

               33

               Glede na prej navedeno analizo je treba omeniti, da sestavlja zahtevani znak slika samega proizvoda, torej prikaz ovalnega bombona čiste kostanjeve barve, ki ga zaznamujejo izbočeni robovi, okrogla vdolbina na sredi in ravna druga stran.

               34

               Glede upoštevne javnosti je odbor za pritožbe pravilno ugotovil, da so proizvodi, za katere se zahteva registracija znamke v zadevnem primeru, to je slaščic, „namenjeni potencialno neomejenim uporbnikom vseh starosti“ in so „množični prehrambni proizvodi, katerih upoštevna javnost [...] so vsi potrošniki“ (točka 11 izpodbijane odločbe). Zato je treba razlikovalni učinek prijavljene znamke presojati ob upoštevanju predvidenega pričakovanja povprečnega potrošnika, normalno obveščenega ter razumno pozornega in preudarnega (glej po analogiji zgoraj navedene sodbe Sodišča Linde in drugi, točka 41; Koninklijske KPN Nederland, točka 34; Henkel proti UUNT, točka 35; Procter & Gamble proti UUNT, od C-468/01 P do C-472/01 P, točka 33; Procter & Gamble proti UUNT, C-473/01 P in C-474/01 P, točka 33; Ploščica jajčaste oblike, točka 42; Oblika cigare rjave barve in pozlačenih palic, točka 31, in Oblika steklenice, točka 33).

               35

               Drugič, poudariti je treba, da so v skladu s sodno prakso merila za presojo razlikovalnega učinka tridimenzionalnih znamk, ki imajo videz samega proizvoda, enaka kot tista, ki se uporabljajo za druge kategorije znamk (glej po analogiji sodbo Sodišča z dne 18. junija 2002 v zadevi Philips, C-299/99, Recueil, str. I-5475, točka 48, in zgoraj navedene sodbe Linde in drugi, točki 42 in 46; Ploščica jajčaste oblike, točka 44; Oblika cigare rjave barve in pozlačenih palic, točka 32; Oblika steklenice, točka 35, in Oblika steklenice za pivo, točka 22).

               36

               Vendar pa je treba upoštevati dejstvo, da v okviru uporabe teh meril ni nujno, da upoštevna javnost tridimenzionalno znamko, ki ima videz proizvoda, zaznava vedno enako kot besedno, figurativno ali tridimenzionalno znamko, ki nima videza proizvoda. Medtem ko javnost običajno takoj zazna te zadnje znamke kot znake, ki identificirajo proizvod, do tega ne pride nujno, ko se znak meša z videzom proizvoda (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Linde in drugi, točka 48, sodbo Sodišča z dne 6. maja 2003 v zadevi Libertel, C-104/01, Recueil, str. I-3793, točka 65, ter zgoraj navedene sodbe Henkel, točka 52; Henkel proti UUNT, točka 38; Procter & Gamble proti UUNT, od C-468/01 P do C-472/01 P, točka 36; Procter & Gamble proti UUNT, C-473/01 P in C-474/01P, točka 36; Ploščica jajčaste oblike, točka 45, in Oblika steklenice za pivo, točka 23).

               37

               Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da na zaznavanje znamke s strani zadevne javnosti pri povprečnem potrošniku vpliva njegova raven pozornosti, ki se lahko spreminja glede na kategorijo zadevnih proizvodov ali storitev (zgoraj navedeni sodbi Ploščica jajčaste oblike, točka 42, in Oblika steklenice, točka 34).

               38

               Za presojo tega, ali bi javnost kombinacijo oblike in barve zadevnega proizvoda lahko zaznavala kot označbo izvora, je treba analizirati celoten vtis, ki ga ustvarja ta kombinacija, kar pa ni nezdružljivo z zaporednimi preizkusi različnih elementov predstavitve, ki so bili uporabljeni (sodba Sodišča prve stopnje z dne 19. septembra 2001 v zadevi Henkel proti UUNT (Okrogla rdeča in bela tabletka), Recueil, str. II-2597, točka 49, in zgoraj navedena sodba Ploščica jajčaste oblike, točka 54), to je zadevne oblike in barve.

               39

               V tej zadevi je odbor za pritožbe pravilno ugotovil, da pri proizvodih široke porabe, kot so zadevni, „potrošnik ne posveča veliko pozornosti obliki in barvi bombonov“ in da „ni verjetno, da bi povprečnemu porabniku izbiro narekovala oblika bombona“ (točka 12 izpodbijane odločbe).

               40

               Dalje je odbor za pritožbe pravno v zadostni meri utemeljil, da nobena lastnost oblike navedene znamke, obravnavane posamezno ali v kombinaciji druge z drugo, nima razlikovalnega učinka. V zvezi s tem je menil, da je „[s]koraj okrogla zadevna oblika, ki spominja na krog [...], „osnovna geometrična oblika“ in da povprečen porabnik „običajno sreča slaščice, skupaj z bomboni, v okrogli obliki (okrogli, ovalni, elipsasti ali valjasti)“. Glede izbočenih zgornjih robov bombona je ugotovil, da „imajo bomboni izbočene robove, ne glede na obliko,“ iz funkcionalnih razlogov. Končno je odbor za pritožbe glede okrogle vdolbine v sredini bombona in njene ploske notranje površine ugotovil, da „ti elementi bistveno ne spreminjajo celotnega vtisa oblike“ in da zato „[n]i verjetno, da bi bil zadevni porabnik tako pozoren na ta elementa, da bi ju zaznal kot označbo določenega trgovskega izvora“ (točka 13 izpodbijane odločbe).

               41

               Glede zadevne barve, in sicer kostanjeve oziroma njenih različnih odtenkov, je odbor za pritožbe navedel tudi, da gre za „običajno barvo bombonov“ (točka 13 izpodbijane odločbe). Pravzaprav je treba ugotoviti, da je zadevna javnost vajena, da so slaščice te barve.

               42

               Torej je tridimenzionalna oblika, katere registracija se zahteva, osnovna geometrična oblika, ki spada med oblike, ki si jih potrošnik proizvodov široke porabe, kot so bomboni, podzavestno zapomni.

               43

               V teh okoliščinah je treba zavrniti trditev tožeče stranke v zvezi z obstojem domnevno pomembnih razlik med obliko in barvo prijavljene znamke ter obliko in barvo drugih slaščic.

               44

               Glede na zgoraj navedeno je treba ugotoviti, da je prijavljena tridimenzionalna znamka sestavljena iz kombinacije predstavitvenih elementov, ki se zapomnijo podzavestno in so za zadevne proizvode značilni. Dejansko se zadevna oblika ne razlikuje bistveno od nekaterih osnovnih oblik zadevnih proizvodov, ki se običajno uporabljajo v gospodarskem prometu, ampak se zdi bolj kot ena njihovih različic. Glede na to, da zatrjevanih razlik ni mogoče zlahka opaziti, se zadevna oblika ne razlikuje dovolj od drugih oblik, ki se običajno uporabljajo za bombone, in upoštevni javnosti ne omogoča, da bi hitro in z gotovostjo razlikovala bombone tožeče stranke od bombonov drugega trgovskega izvora.

               45

               Tako prijavljena znamka, kot jo zaznava povprečen porabnik, ki je običajno osveščen ter razumno pozoren in preudaren, ne more individualizirati zadevnih proizvodov in jih razlikovati od proizvodov drugega trgovskega izvora. Zato je v zvezi s temi proizvodi brez slehernega razlikovalnega učinka.

               46

               Zato je treba prvi pritožbeni razlog v zvezi s kršitvijo člena 7(1 )(b) zavrniti kot neutemeljen.

         Drugi pritožbeni razlog: kršitev člena 7(3) Uredbe št. 40/94
      Trditve strank

               47

               Tožeča stranka meni, da bi bilo vsekakor treba dovoliti registracijo prijavljene znamke, saj je z uporabo karamelnih bombonov na trgu pridobila razlikovalni učinek. Raba znamke naj bi izhajala iz doseženega visokega prometa, reklamnih stroškov in rezultatov različnih raziskav o poznavanju znamke, ki jih je tožeča stranka predložila UUNT.

               48

               Tožeča stranka zatrjuje, da je na trgu slaščic razširjena praksa, da se poleg uporabe imena, uporabi tudi oblika, ki označuje izvor. Ugotavlja, da je zato na embalaži, torej na vrečkah, ki nosijo napis „Werther's Original“ („Werther's Echte“), prijavljena znamka namenoma vedno predstavljena skupaj s svojimi posebej značilnimi elementi, to je vdolbino z odtisom v sredini bombona in njegovimi zakroženimi robovi. Ta uporabe ne moremo omejiti na ilustracijo na zunanji embalaži brez označbe izvora. Dejansko imajo tridimenzionalne znamke dvojno funcijo, to je predstavitve znamke in proizvoda, in ker znamka vedno ustreza proizvodu, ne bi bilo mogoče strogo ločiti med tema dvema. Vendar naj bi odbor za pritožbe v tem primeru spregledal to dvojno funkcijo znamke.

               49

               Končno naj dejstvo, da lahko na embalaži vidimo in preberemo druge opise proizvoda, ne bi spremenilo predstavitve oblike proizvoda z znamko. Dejansko bi bilo za en proizvod mogoče sočasno uporabiti več znamk drugo poleg druge, še posebej za proizvode, ki so označeni le s tridimenzionalno znamko. Javnost bi prepoznala tridimenzionalno znamko kljub podatkom, ki se nanašajo na proizvod. Posledično naj zaključki odbora za pritožbe v zvezi z videzom znamke ne bi bili prepričljivi.

               50

               UUNT, ob sklicevanju na merila za presojo razlikovalnega učinka znamke, pridobljenega z uporabo, kot jo je postavila sodna praksa, meni, da se za prijavljeno znamko ne more dovoliti registracija v skladu s členom 7(3) Uredbe št. 40/94.

               51

               Po mnenju UUNT sta preizkuševalec in odbor za pritožbe pravilno ugotovila, da dokazi, ki jih je predložila tožeča stranka, ne zadostujejo za dokaz, da je prijavljena znamka glede karamelnih bombonov z uporabo pridobila razlikovalni učinek.

               52

               Promet, ki ga je za leta od 1994 do 1998 predložila tožeča stranka, ne dopušča ocene trga, zato naj ne bi zadostoval. Ko gre za proizvode množičnega trga, kot v tem primeru, je dejansko odločilen kriterij tržni delež in ne le prodaja, ki ne zadostuje za dokaz, da je znamka znana.

               53

               Po drugi strani naj tudi oglaševalski stroški, ki so znašali 27.729.000 nemških mark (DEM) in naj bi jih tožeča stranka v letu 1998 imela za bombon „Werthers Original“ v več državah članicah Evropske unije, ne bi imeli dokazne vrednosti. Dejansko ne bi bilo mogoče na podlagi razpredelnice, ki jo je v utemeljitev te navedbe predložila tožeča stranka in se nanaša na njene stroške za promocijo zadevnega bombona v letih 1994-1998, določiti, kako so nastali omenjeni stroški, to je za znak „Werthers Original“, za obliko bombona ali za neki drug znak.

               54

               Končno bi se raziskave, opravljene v sedmih državah članicah Evropske unije in na Norveškem, sklicevale na znake „WERTHER'S“, „Werthers Original“ ali „W. O.“ in naj se ne bi nanašale na zadevno obliko. Zato nikakor ni bilo dokazano, da je tožeča stranka uspela seznaniti javnost z obliko zadevnega bombona. Po drugi strani naj za uporabo člena 7(3) Uredbe št. 40/94 ne bi zadostovalo, da se dokaže uporabo določene oblike proizvoda, temveč bi bilo treba poleg tega dokazati, da so okoliščine navedene uporabe take, da ima zadevna oblika značilnosti znamke (zgoraj navedena sodba Philips, točka 65).

         Presoja sodišča prve stopnje

               55

               V skladu s členom 7(3) Uredbe št. 40/94 absolutni razlogi za zavrnitev, navedeni v členu 7(1), od (b) do (d), iste uredbe, ne nasprotujejo registraciji znamke, če je ta za blago ali storitve, za katere je zahtevana registracija, z uporabo pridobila razlikovalni učinek. Po predpostavki iz člena 7(3) Uredbe št. 40/94 je dejstvo, da je bil znak, ki sestavlja zadevno znamko, dejansko sprejet s strani upoštevne javnosti, kot označba trgovskega izvora blaga ali storitve, rezultat ekonomskega napora prijavitelja znamke. Ta okoliščina upraviči izločitev upoštevanja splošnega pomena, utemeljenega v določbah odstavka 1, od (b) do (d), istega člena, s katerimi se zahteva, da lahko zadevne znamke vsi prosto uporabljajo, da bi se tako izognili ustvarjanju nelegitimne konkurenčne prednosti v korist enega samega gospodarskega subjekta (zgoraj navedena sodba Oblika steklenice za pivo, točka 41).

               56

               Prvič, iz sodne prakse izhaja, da je za pridobitev razlikovalnega učinka z uporabo znamke potrebno, da vsaj pomemben delež upoštevne javnosti na podlagi znamke poistoveti proizvode ali storitve z izvorom od določenega podjetja. Vendar okoliščine, v katerih je lahko pogoj za pridobitev razlikovalnega učinka z uporabo upoštevan kot ustrezen, ne morejo biti ugotovljene izključno na podlagi sklicevanja na splošne in abstraktne podatke, kot so določeni odstotki (glej po analogiji sodbo Sodišča z dne 4. maja 1999 v zadevi Windsurfing Chiemsee, C-108/97 in C-109/97, Recueil str. I-2779, točka 52, in zgoraj navedeni sodbi Philips, točki 61 in 62, ter Oblika steklenice za pivo, točka 42).

               57

               Drugič, za pridobitev registracije znamke na podlagi člena 7(3) Uredbe 40/94 mora biti razlikovalni učinek, pridobljen z uporabo znamke, razviden v delu Evropske unije, kjer je brez takšnega učinka po členu 7(1), od (b) do (d), omenjene uredbe (sodba Sodišča prve stopnje z dne 30. marca 2000 v zadevi Ford Motor proti UUNT (OPTIONS), Recueil, str. II-1925, točka 27, in zgoraj navedena sodba Oblika steklenice za pivo, točki 43 in 47).

               58

               Tretjič, v zadevnem primeru je za celostno presojo, ali je znamka pridobila razlikovalni učinek z uporabo, treba upoštevati dejavnike, kot so med drugim tržni delež, ki ga ima znamka, intenzivnost in geografska razširjenost ter dolgoročnost uporabe znamke, pomembnost zneskov vlaganja podjetja v oglaševanje znamke, delež zainteresirane upoštevne javnosti, ki zaradi znamke prepoznava proizvod, kot da izvira od določenega podjetja, kot tudi navedbe trgovskih in podjetniških ali drugih gospodarskih združenj. Če na podlagi takšnih dejavnikov upoštevna zainteresirana javnost ali vsaj njen pomembni del na podlagi znamke prepozna proizvod, kot da izvira od določenega podjetja, je treba skleniti, da je izpolnjen pogoj za registracijo znamke, določen v členu 7(3) Uredbe št. 40/94 (glej zgoraj navedene sodbe Windsurfing Chiemsee, točki 51 in 52; Philips, točki 60 in 61, in Oblika steklenice za pivo, točka 44).

               59

               Četrtič, razlikovalni učinek znamke, vključno s tistim, ki je pridobljen z uporabo, je treba prav tako presoditi v razmerju do proizvodov ali storitev, za katere je bila zahtevana registracija, in ob upoštevanju domnevnega zaznavanja kategorije zadevnih proizvodov ali storitev povprečnega potrošnika, ki je običajno obveščen ter razumno pozoren in preudaren (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Philips, točki 59 in 63).

               60

               Glede na te ugotovitve je treba preizkusiti, ali je odbor za pritožbe v tej zadevi napačno uporabil pravo, ko je zavrnil trditev tožeče stranke, da bi bilo treba dovoliti registracijo prijavljene znamke v skladu s členom 7(3) Uredbe št. 40/94.

               61

               Prvič, trditve tožeče stranke, ki temeljijo na prometu zadevnih proizvodov in oglaševalskih stroškov za uveljavljanje karamelnega bombona „Werther's Original“ („Werther's Echte“), ne dokazujejo, da je prijavljena znamka z uporabo pridobila razlikovalni učinek.

               62

               Čeprav je odbor za pritožbe priznal, da promet in podatki v zvezi z oglaševalskimi stroški dokazujejo, da je vrsta zadevnega bombona na trgu zelo razširjena, pa je menil, da te informacije niso odločilen dokaz, da je bil prijavljeni znak uporabljen kot tridimenzionalna znamka za označbo bombonov tožeče stranke (točka 16 izpodbijane odločbe).

               63

               V točkah od 17 do 21 izpodbijane odločbe je odbor za pritožbe to presojo utemeljil tako:

                        „17.

                        Pritožnik je predstavil vzorce plastičnih vrečk za embaliranje svojih bombonov in navedel, da oblika, prikazana na teh vrečkah, za porabnika predstavlja ‚primarno referenco in orientacijsko točko‘. Po njegovem naj bi bila ta uporaba dokaz, da je oblika predmet oglaševanja kot znamke proizvoda in da jo bo porabnik zaznal v tem smislu. Odbor za pritožbe mora temu stališču nasprotovati, saj obstaja med izjavami pritožnika in celotnim vtisom bombonov na vrečki neskladje.

                        18.

                        Sicer drži, da se bomboni rjave barve, kot jih je predstavil pritožnik, pojavljajo na embalaži, vendar je treba upoštevati namen te predstavitve. Ne more iti za abstraktno presojo. Nasprotno je treba upoštevati verjeten način, na katerega povprečen porabnik zazna predstavitev bombonov, kakršna je na embalaži.

                        19.

                        Soočen z vrečko bombonov pritožnika, zadevni porabnik najprej zazna ime ‚Werthers Original‘, ki, napisano z velikimi črkami, zavzema skoraj polovico vrečke in je obkroženo z dodatnimi elementi, kot sta majhen ovalni znak z imenom ‚Storck‘ in stilizirana slika majhne vasi, na spodnjem delu katere piše ‚Traditional Werther's Quality‘ [tradicionalna kakovost Werther]. Na spodnji strani vrečke je barvna slika, ki predstavlja približno petnajst bombonov, razporejenih brez reda, in njihov opis: ‚The classic candy made with real butter and fresh cream‘ [Klasični bombon iz pravega masla in sveže smetane].

                        20.

                        Po izjavah pritožnika ta ilustracija ustreza tridimenzionalni znamki, za katero je zahteval registracijo. Odbor za pritožbe pa ugovarja utemeljenosti tega stališča. Način predstavitve bombonov na vrečki ni v skladu s tradicionalnim načinom predstavitve znamke na proizvodu. Zdi se, da je namen te predstavitve (prej) ilustrirati vsebino vrečke. V nasprotju s trditvami pritožnika vrečka ne prikazuje oblike, ampak realističen prikaz kupa številnih nezavitih bombonov. Ugotoviti je treba, da ta predstavitev nima namena poudariti značilnosti, za katere pritožnik meni, da dajejo znamki razlikovalni učinek (vdolbina v sredini, ploska notranja površina in izbočeni robovi). Zato je odbor za pritožbe ugotovil, da med načinom, na kateri so bomboni predstavljeni na embalaži, ter trditvijo, da naj bi bila ta predstavitev tridimenzionalna znamka in naj bi jo porabnik zaznal kot tako, ni skladnosti. Ta presoja vodi odbor za pritožbe prej do ugotovitve, da bo porabnik verjetno videl sliko bombonov le kot ilustracijo vsebine vrečke. Privlačna ilustracija embalaže, da bi se prikazal videz proizvoda oziroma kako se ga postreže, je splošna praksa v prehrambni industriji, skupaj s slaščičarsko, in jo bolj narekuje trženje kot skrb za prepoznavo proizvodov s pomočjo znamk. Odbor za pritožbe tako meni, da slika ne izpolnjuje naloge znamke, temveč je namenjena le ilustraciji proizvoda. Poved ob sliki ‚The classic candy made with real butter and fresh cream‘ še dodatno potrjuje, da bo taka verjetna zaznava razumno pozornega kupca bombonov. Pravzaprav se poved in slika dopolnjujeta: poved opisuje značilnost bombonov, slika pa jih prikazuje. Odbor za pritožbe pritožniku priznava, da je lahko proizvod označen z več znamkami hkrati. To ne izključuje njegovega mnenja, ki temelji na videzu vrečk, namenjenih embalaži bombonov pritožnika, da prikaz bombonov na vrečkah ni v skladu s prikazom znamke.

                        21.

                        Na podlagi zgoraj navedenih razmislekov je treba zaključiti, da promet in številke v zvezi z oglaševalskimi stroški dejansko dokazujejo, da se bomboni ‚Werther's‘ prodajajo na trgu, ne dokazujejo pa, da se je njihova oblika uporabljala kot znamka [...]“

               64

               Ni razloga, da bi podvomili o zgornjih razmislekih. Oglaševalsko gradivo, ki ga je predložila tožeča stranka, ne vsebuje nobenega dokaza o uporabi znamke, kot je bila prijavljena. Na vseh predloženih slikah predstavitev zadevne oblike in barve spremljajo besedni in figurativni znaki. Zato to gradivo ne more biti dokaz, da zadevna javnost zaznava prijavljeno znamko kot tako in neodvisno od besednih in figurativnih znamk, ki jo spremljajo pri oglaševanju in prodaji njenih proizvodov ter kot označbo trgovskega izvora zadevnih proizvodov (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Oblika steklenice za pivo, točka 51).

               65

               Dalje je treba spomniti, da tožeča stranka v tožbi navaja, da se zadevni bombon ne prodaja brez embalaže, ampak v embalažni vrečki, v kateri je vsak bombon embaliran še posebej. Ko se bo povprečen porabnik odločal o nakupu, torej ne bo neposredno soočen z obliko zadevnega bombona, na podlagi katere bi v tej obliki prepoznal označbo trgovskega izvora.

               66

               Isti sklep velja, drugič, za raziskave, ki jih je tožeča stranka predložila v presojo odboru za pritožbe, da bi dokazala razlikovalni učinek prijavljene znamke, pridobljen z uporabo. Iz zadnjega dela točke 21 izpodbijane odločbe jasno izhaja, da poznavanje bombona, ki ga kot znamko trži tožeča stranka, ni bilo ugotovljeno na podlagi zadevne oblike, ampak na podlagi imena „Werthers“.

               67

               Iz zgoraj navedenih trditev izhaja, da odbor za pritožbe ni nepravilno uporabil prava, ko je menil, da tožeča stranka ni dokazala, da je prijavljena znamka z uporabo pridobila razlikovalni učinek za karamelne bombone in za slaščice nasploh.

               68

               Zato je treba tudi drugi tožbeni razlog in tožbo v celoti zavrniti.

         Stroški

               69

               V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Tožeča stranka ni uspela, zato se ji v skladu s predlogi tožene stranke naloži plačilo stroškov.

               Iz teh razlogov je
               SODIŠČE PRVE STOPNJE (četrti senat)
               razsodilo:

                        1.

                        Tožba se zavrne.

                        2.

                        Tožeči stranki se naloži plačilo stroškov.

                     Legal
                     Tiili
                     Vilaras
                     Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 10. novembra 2004.

                           Sodni tajnik
                           H. Jung

                           Predsednik
                           H. Legal

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Splošnega sodišča (sedmi senat) z dne 14. julija 2011. # ratiopharm GmbH proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava besedne znamke Skupnosti ZUFAL - Prejšnja besedna znamka Skupnosti ZURCAL - Relativni razlog za zavrnitev - Verjetnost zmede - Podobnost znakov - Podobnost proizvodov - Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009 - Omejitev proizvodov, navedenih v prijavi znamke - Člen 43(1) Uredbe (ES) št. 207/2009. # Zadeva T-222/10.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (sedmi senat) z dne 14. julija 2011 – ratiopharm proti UUNT – Nycomed (ZUFAL)
      (Zadeva T-222/10)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava besedne znamke Skupnosti ZUFAL – Prejšnja besedna znamka Skupnosti ZURCAL – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Podobnost znakov – Podobnost proizvodov – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009 – Omejitev proizvodov, navedenih v prijavi znamke – Člen 43(1) Uredbe št. 207/2009“
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede zaradi prejšnje znamke (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(1)(b)) (Glej točke 19, 20 in 44.)
      Predmet

               Tožba zoper odločbo četrtega odbora za pritožbe UUNT z dne 12. marca 2010 (zadeva R 874/2008‑4) v zvezi s postopkom z ugovorom
                  med družbama Nycomed GmbH in ratiopharm GmbH.

            Izrek

                  1.

                  	Tožba se zavrne.

                  2.

                  	Družbi ratiopharm GmbH se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča z dne 13. julija 1961. # Niederrheinische Bergwerks - Aktiengesellschaft in Unternehmensverband des Aachener Steinkohlenbergbaues proti Visoki oblasti Evropske skupnosti za premog in jeklo. # Združeni zadevi 2 in 3-60.


Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 15. decembra 1994. # Unifruit Hellas EPE proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva T-489/93.


Sodba Sodišča z dne 19. januarja 1993. # Shearson Lehmann Hutton Inc. proti TVB Treuhandgesellschaft für Vermögensverwaltung und Beteiligungen mbH. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesgerichtshof - Nemčija. # Bruseljska konvencija. # Zadeva C-89/91.


Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 20. junija 1990. # Antonio Marcato proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki - Napredovanje. # Združeni zadevi T-47/89 in T-82/89.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 16. junija 1994. # Syndicat français de l'Express international, DHL International SA, Service Crie-LFAL SA in May Courier International SARL proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Pritožba - Konkurenca - Izpodbojni akt. # Zadeva C-39/93 P.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 15. novembra 2012.#Gothaer Allgemeine Versicherung AG in drugi proti Samskip GmbH.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Landgericht Bremen.#Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Uredba (ES) št. 44/2001 – Člena 32 in 33 – Priznavanje sodnih odločb – Pojem „sodna odločba“ – Učinki sodne odločbe na mednarodno pristojnost – Dogovor o krajevni pristojnosti.#Zadeva C-456/11.

text:
         SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 15. novembra 2012 (
            *1
         )
      „Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah — Uredba (ES) št. 44/2001 — Člena 32 in 33 — Priznavanje sodnih odločb — Pojem ‚sodna odločba‘ — Učinki sodne odločbe na mednarodno pristojnost — Dogovor o krajevni pristojnosti“
      V zadevi C-456/11,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Landgericht Bremen (Nemčija) z odločbo z dne 25. avgusta 2011, ki je prispela na Sodišče 2. septembra 2011, v postopku

         Gothaer Allgemeine Versicherung AG,

         ERGO Versicherung AG,

         Versicherungskammer Bayern-Versicherungsanstalt des öffentlichen Rechts,

         Nürnberger Allgemeine Versicherungs-AG,

         Krones AG

      proti

         Samskip GmbH,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi K. Lenaerts (poročevalec), v funkciji predsednika tretjega senata, E. Juhász, G. Arestis, J. Malenovský in T. von Danwitz, sodniki,
      generalni pravobranilec: Y. Bot,
      sodni tajnik: V. Tourrès, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 4. julija 2012,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Gothaer Allgemeine Versicherung AG, ERGO Versicherung AG, Versicherungskammer Bayern-Versicherungsanstalt des öffentlichen Rechts in Nürnberger Allgemeine Versicherungs-AG K. Ramming, odvetnik,

               —

               za Krones AG A. Nerz in M. Theisen, odvetnika, skupaj z R. Geimerjem, profesorjem, in C. Wagnerjem, Justiziar,

               —

               za Samskip GmbH O. Hartenstein, odvetnik,

               —

               za nemško vlado T. Henze in F. Wannek, agenta,

               —

               za belgijsko vlado J.-C. Halleux in T. Materne, agenta,

               —

               za avstrijsko vlado A. Posch, agent,

               —

               za švicarsko vlado D. Klingele, agent,

               —

               za Evropsko komisijo W. Bogensberger in A.-M. Rouchaud-Joët, agenta,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 6. septembra 2012
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 32 in 33 Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 42).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med štirimi nemškimi zavarovalnimi družbami, in sicer družbo Gothaer Allgemeine Versicherung AG, družbo ERGO Versicherung AG, družbo Versicherungskammer Bayern-Versicherungsanstalt des öffentlichen Rechts in družbo Nürnberger Allgemeine Versicherungs-AG (v nadaljevanju: zavarovalnice), ter družbo Krones AG (v nadaljevanju: Krones), družbo nemškega prava, ki je zavarovana pri teh zavarovalnicah, na eni strani ter družbo Samskip GmbH (v nadaljevanju: Samskip), nemško hčerinsko družbo družbe Samskip Holding BV, podjetja za transport in logistiko s sedežem na Nizozemskem, ki je bilo ustanovljeno na Islandiji, na drugi strani, in sicer glede dobave pivovarniške naprave kupcu, mehiškemu podjetju Cerveceria Cuauthemoc Monezum SA (v nadaljevanju: prejemnik), ki jo je opravila družba Samskip.

               3

               Predmet tega spora so odškodninski zahtevki, ki so jih pred nemškimi sodišči vložile zavarovalnice in družba Krones glede domnevne škode na tej napravi, ki je nastala med prevozom, medtem ko so belgijska sodišča, natančneje Hof van beroep te Antwerpen (višje sodišče v Antwerpnu, Belgija) kot nedopustne že zavrgla podobne zahtevke, ki so bili pri njih vloženi, ker je bilo v nakladnici („Bill of Lading“) z dne 13. avgusta 2006, tj. datum, ko je družba Samskip v Antwerpnu (Belgija) prevzela napravo, pogodbeno določilo, v katerem so bila za pristojna sodišča v primeru spora določena islandska sodišča, islandsko pravo pa je bilo določeno kot pravo, ki se uporabi za prevozno pogodbo.

         Pravni okvir

         Mednarodno pravo

               4

               Konvencija o pristojnosti in izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, podpisana 30. oktobra 2007, ki je bila v imenu Skupnosti odobrena s Sklepom 2009/430/ES Sveta z dne 27. novembra 2008 (UL 2009, L 147, str. 1, v nadaljevanju: Luganska konvencija), v členu 23(1), katerega besedilo je zelo podobno besedilu člena 17 Konvencije o pristojnosti in izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, sklenjene v Luganu 16. septembra 1988 (UL L 319, str. 9), ki jo je prvonavedena konvencija nasledila, določa:
               „Če so se stranke, od katerih ima vsaj ena svoje stalno prebivališče v državi, ki jo veže ta konvencija, dogovorile, da mora biti za spore, ki so ali ki bodo mogoče nastali v zvezi z določenim pravnim razmerjem, pristojno določeno sodišče ali sodišča določene države, ki jo veže ta konvencija, je pristojno to sodišče oz. so pristojna sodišča te države. Ta pristojnost je izključna, razen če se stranke niso dogovorile drugače. Dogovor o pristojnosti mora biti sklenjen:

                        a)

                        v pisni obliki ali potrjen v pisni obliki, ali

                        b)

                        v obliki, ki je v skladu s prakso, ki je ustaljena med strankama; ali

                        c)

                        v mednarodni trgovini v skladu z mednarodnimi trgovskimi običaji, ki so znani strankam ali bi jim morali biti znani in ki so splošno priznani v mednarodni trgovini in redno upoštevani s strani strank pogodb istega tipa v okviru zadevne panoge.“

         Pravo Unije

               5

               V uvodnih izjavah 2, 6 in od 15 do 17 Uredbe št. 44/2001 je navedeno:

                        „(2)

                        Določene razlike med nacionalnimi predpisi, ki urejajo pristojnost in priznanje sodnih odločb, ovirajo nemoteno delovanje notranjega trga. Nujno je potrebno sprejetje določb za poenotenje kolizijskih pravil glede pristojnosti v civilnih in gospodarskih zadevah ter za poenostavitev formalnosti, s ciljem hitrega in enostavnega priznanja ter izvršitve sodnih odločb držav članic, ki jih zavezuje ta uredba.

                  […]

                        (6)

                        Zaradi doseganja cilja prostega pretoka sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah je treba zagotoviti in je primerno, da pravila, ki urejajo pristojnost ter priznanje in izvršitev sodnih odločb, ureja zavezujoč in neposredno uporabljiv pravni akt Skupnosti.

                  […]

                        (15)

                        V interesu ustreznega sodnega varstva je treba čimbolj zmanjšati možnost sočasnih postopkov in zagotoviti, da v dveh državah članicah niso izdane nezdružljive sodne odločbe. Obstajati mora jasen in učinkovit mehanizem za reševanje primerov litispendence in sorodnih pravd ter za preprečevanje problemov, ki izhajajo iz razlik med državami članicami v zvezi z določitvijo trenutka, ko se zadeva šteje za visečo. Za namene te uredbe je treba ta trenutek opredeliti kot avtonomen koncept.

                        (16)

                        Medsebojno zaupanje v ustreznost sodnega varstva znotraj Skupnosti opravičuje samodejno priznavanje sodnih odločb, izdanih v državi članici, ne da bi bil za to potreben kakršen koli postopek, razen v primerih njihovega izpodbijanja.

                        (17)

                        Na podlagi omenjenega načela medsebojnega zaupanja mora biti postopek za izvršljivost sodne odločbe, izdane v eni državi članici, v drugi državi članici učinkovit in hiter. Izvršljivost sodne odločbe mora biti zato razglašena tako rekoč samodejno, zgolj na podlagi povsem formalnega preverjanja predloženih listin, ne da bi sodišče imelo možnost pri tem po uradni dolžnosti uveljavljati kateri koli razlog za neizvršljivost iz te uredbe.“

               6

               Člen 23(1) te uredbe, katerega besedilo je v bistvu enako besedilu člena 23(1) Luganske konvencije, navedenega v točki 4 te sodbe, določa:
               „Če so se stranke, od katerih ima vsaj ena svoje stalno prebivališče v državi članici, dogovorile, da mora biti za spore, ki so ali ki bodo mogoče nastali v zvezi z določenim pravnim razmerjem, pristojno določeno sodišče ali sodišča določene države članice, je pristojno to sodišče oz. so pristojna sodišča te države članice. Ta pristojnost je izključna, razen če se stranke niso dogovorile drugače. Dogovor o pristojnosti mora biti sklenjen:

                        a)

                        v pisni obliki ali potrjen v pisni obliki; ali

                        b)

                        v obliki, ki je v skladu s prakso, ki je ustaljena med strankama; ali

                        c)

                        v mednarodni trgovini v skladu z mednarodnimi trgovskimi običaji, ki so znani strankam ali bi jim morali biti znani in ki so splošno priznani v mednarodni trgovini in redno upoštevani s strani strank pogodb istega tipa v okviru zadevne panoge.“

               7

               Člen 32 iste uredbe določa :
               „Za namene te uredbe pomeni sodna odločba vsako odločbo, ki jo izda sodišče države članice, ne glede na njeno poimenovanje, vključno s sklepom, odredbo, odločbo ali sklepom o izvršbi, kakor tudi odločitev o stroških, ki jo izda sodni uradnik.“

               8

               Člen 33 Uredbe št. 44/2001 določa:
               „1.   Sodna odločba, izdana v državi članici, se v drugih državah članicah prizna, ne da bi bilo potrebno za priznanje začeti kakršen koli poseben postopek.
               2.   Vsaka zainteresirana stranka, ki kot glavni predmet spora uveljavlja priznanje sodne odločbe, lahko v skladu s postopkom iz oddelkov 2 in 3 tega poglavja zahteva, da se sodna odločba prizna.
               3.   Če je izid postopka pred sodiščem države članice odvisen od odločitve o priznanju kot o predhodnem vprašanju, lahko o priznanju odloči to sodišče.“

               9

               Člen 34 te uredbe določa:
               „Sodna odločba se ne prizna:

                        1.

                        če bi bilo njeno priznanje v očitnem nasprotju z javnim redom v državi članici, v kateri se zahteva priznanje;

                        2.

                        če tožencu, ki se ni spustil v postopek, ni bilo vročeno [pisanje s katerim se postopek začne] pisanje o začetku postopka ali enakovredno pisanje pravočasno in na tak način, da bi lahko pripravil obrambo, razen če toženec ni začel postopka za izpodbijanje sodne odločbe, čeprav je imel to možnost;

                        3.

                        če je nezdružljiva s sodno odločbo, izdano v sporu med istima strankama v državi članici, v kateri se zahteva priznanje;

                        4.

                        če je nezdružljiva s predhodno sodno odločbo, izdano v drugi državi članici ali v tretji državi glede istega zahtevka med istima strankama, pod pogojem, da predhodna sodna odločba izpolnjuje pogoje za priznanje v državi članici, v kateri se zahteva priznanje.“

               10

               Člen 35 Uredbe št. 44/2001 določa:
               „1.   Poleg tega se sodna odločba ne prizna, če se ni upoštevalo določb oddelkov 3, 4 ali 6 poglavja II ali v primeru iz člena 72.
               2.   Pri preverjanju pristojnosti iz prejšnjega odstavka je sodišče ali pristojen organ, pred katerih se zahteva priznanje, vezan na ugotovitve dejstev, na katerih je sodišče v državi članici izvora utemeljilo svojo pristojnost.
               3.   Brez poseganja v prvi odstavek pristojnosti sodišč države članice izvora ni dovoljeno preverjati. Preizkusa javnega reda iz točke 1 člena 34 ni dovoljeno uporabiti glede pravil o pristojnosti.“

               11

               Člen 36 Uredbe št. 44/2001 določa:
               „Pod nobenimi pogoji tuje sodne odločbe ni dovoljeno preverjati glede vsebine.“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               12

               Družba Krones je leta 2006 prejemniku prodala pivovarniško napravo. Družbi Samskip je naročila organizacijo in izvedbo prevoza te naprave iz Antwerpna skozi Altamiro (Mehika) do Guadalajare, ravno tako v Mehiki.

               13

               Pošiljka, sestavljena iz kontejnerjev in prevoznega ogrodja, je bila družbi Samskip izročena 13. avgusta 2006. Isti dan je nato družba Samskip sestavila nakladnico, v kateri je kot pošiljatelja („shipper“) navedla družbo Krones, prejemnika kot „consignee“, Antwerpen kot pristanišče natovarjanja in Altamiro kot namembno pristanišče. V pogojih, navedenih na hrbtni strani te listine („Endorsements“), je v točki 2 navedeno:
               „Pristojno sodišče. Vsi spori, ki izhajajo iz te nakladnice, se rešujejo na Islandiji v skladu z islandskim pravom.“

               14

               Po navedbah tožečih strank v postopku v glavni stvari je bil tovor v okviru pomorskega prevoza in en del tovora v okviru nadaljnjega kopenskega prevoza iz Altamire v Guadalajaro poškodovan. Družba Krones je svoje terjatve v višini najvišje odgovornosti po pomorskem pravu dveh posebnih pravic črpanja (v trenutku odstopa vredne 235666,46 EUR) odstopila zavarovalnicam, in sicer glede na njihov odstotek udeležbe pri riziku. Tudi prejemnik je svoje terjatve iz nakladnice glede na odstotek udeležbe zavarovalnic pri riziku odstopil zavarovalnicam.

               15

               Prejemnik in zavarovalnice so pred belgijskimi sodišči 30. avgusta 2007 vložile tožbo in družbo Samskip pozvale, naj 16. oktobra 2007 pride pred Rechtbank van Koophandel te Antwerpen (gospodarsko sodišče v Antwerpnu). Potem ko je gospodarsko sodišče v Antwerpnu sprva razsodilo v korist zavarovalnic in prejemnika, je Hof van beroep te Antwerpen s sodbo z dne 5. oktobra 2009 to sodbo spremenilo in se izreklo za „nepristojno“.

               16

               V obrazložitvi sodbe je Hof van beroep te Antwerpen navedlo, da prejemnik na podlagi prevozne pogodbe nima pravice vložiti tožbe. Zavarovalnice imajo kot pravni nasledniki družbe Krones sicer pravico vložiti tožbo, vendar so vezane na dogovor o krajevni pristojnosti iz nakladnice. Toda v skladu s točko 2 nakladnice so za spore v zvezi s prevozno pogodbo izključno pristojna islandska sodišča, zaradi česar belgijska sodišča niso pristojna. Ta sodba je postala pravnomočna.

               17

               Septembra 2010 so zavarovalnice pri Landgericht Bremen vložile odškodninske tožbe zoper družbo Samskip, družba Krones pa je zoper zadnjenavedeno vložila odškodninsko tožbo pri Landgericht Landshut. To sodišče je zadevo s sklepom z dne 3. junija 2011 odstopilo predložitvenemu sodišču.

               18

               Landgericht Bremen navaja, da so po mnenju družbe Samskip tožbe nedopustne, saj ima sodba Hof van beroep te Antwerpen z dne 5. oktobra 2009 pravne učinke ne le glede ugotovitve nepristojnosti belgijskih sodišč, ampak tudi glede v obrazložitvi ugotovljene pristojnosti islandskih sodišč. Družba Samskip namreč ocenjuje, da ta odločba v skladu s členoma 32 in 33 Uredbe št. 44/2001 zavezuje predložitveno sodišče.

               19

               Zavarovalnice in družba Krones menijo, da je iz sodbe Hof van beroep te Antwerpen z dne 5. oktobra 2009 mogoče največ sklepati na zavezujoč učinek ugotovitve, da belgijska sodišča niso pristojna. Ta sodba naj tako ne bi imela drugega učinka, zlasti kar zadeva nepristojnost sodišč drugih držav članic kot Kraljevine Belgije, zaradi domnevne pristojnosti islandskih sodišč.

               20

               Predložitveno sodišče, ki se sklicuje na nemško doktrino, poudarja, da je sodba Hof van beroep te Antwerpen z dne 5. oktobra 2009„procesna sodba“ („Prozessurteil“), s katero je tožba zavržena kot nedopustna, saj pogoji, ki se zahtevajo za meritorno sodbo, niso izpolnjeni. Take sodbe tujih sodišč v veliki večini primerov v Nemčiji ne morejo biti priznane. Zato navedeno sodišče sprašuje, ali mora to sodbo priznati, in če je tako, ali tako priznanje zajema tudi njeno obrazložitev.

               21

               V teh okoliščinah je Landgericht Bremen prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali je treba člena 32 in 33 Uredbe št. 44/2001 razlagati tako, da pod pojem ‚sodna odločba‘ načeloma spadajo tudi take sodne odločbe, ki so omejene na ugotovitev neobstoja procesnih predpostavk dopustnosti (t. i. procesne sodbe)?

                        2.

                        Ali je treba člena 32 in 33 Uredbe št. 44/2001 razlagati tako, da pod pojem ‚sodna odločba‘ spada tudi sodba, s katero se postopek na stopnji konča in se zaradi dogovora o krajevni pristojnosti zanika mednarodna pristojnost?

                        3.

                        Ali je treba člena 32 in 33 Uredbe št. 44/2001 ob upoštevanju sodne prakse Sodišča Evropske unije glede načela razširitvenega učinka (sodba Sodišča Evropske unije z dne 4. februarja 1988 v zadevi Hoffmann, 145/86, Recueil, str. 645) razlagati tako, da mora vsaka država članica priznati sodne odločbe sodišča druge države članice glede učinka dogovora o krajevni pristojnosti med strankama, če skladno z nacionalnim pravom prvega sodišča ugotovitev o učinku dogovora o krajevni pristojnosti postane pravnomočna tudi v primeru, da je odločba o tem del procesne sodbe, s katero se tožba zavrže?

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Prvo in drugo vprašanje

               22

               S prvim in drugim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 32 Uredbe št. 44/2001 razlagati tako, da zajema tudi sodno odločbo, s katero se sodišče države članice izreče za nepristojno na podlagi dogovora o krajevni pristojnosti, čeprav bi bila ta sodna odločba v pravu druge države članice opredeljena kot „procesna sodba“.

               23

               Najprej je treba ugotoviti, da v skladu z besedilom člena 32 Uredbe št. 44/2001 pojem „sodna odločba“ pomeni „vsako“ odločbo, ki jo izda sodišče države članice, brez razlikovanja glede na vsebino zadevne odločbe, kar načeloma pomeni, da ta pojem zajema tudi sodne odločbe, s katerimi se sodišče države članice izreče za nepristojno na podlagi dogovora o krajevni pristojnosti.

               24

               Poleg tega je Sodišče že presodilo, da se člen 25 Konvencije z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 1972, L 299, str. 32), katerega razlaga, ki jo je Sodišče sprejelo, velja načeloma tudi za ustrezno določbo Uredbe št. 44/2001 (glej v tem smislu sodbo z dne 18. oktobra 2011 v zadevi Realchemie Nederland, C-406/09, ZOdl., str. I-9773, točka 38), in sicer člen 32 te uredbe, ne omejuje na sodne odločbe, ki pomenijo konec postopka ali njegovega dela, ampak tudi na odločbe, ki odrejajo začasne ukrepe ali ukrepe zavarovanja (sodba z dne 14. oktobra 2004 v zadevi Mærsk Olie & Gas, C-39/02, ZOdl., str. I-9657, točka 46).

               25

               Dalje, v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča se morajo določbe Uredbe št. 44/2001 razlagati samostojno, ob upoštevanju njenega sistema in ciljev (glej v tem smislu sodbe z dne 13. julija 2006 v zadevi Reisch Montage, C-103/05, ZOdl., str. I-6827, točka 29; z dne 23. aprila 2009 v zadevi Draka NK Cables in drugi, C-167/08, ZOdl., str. I-3477, točka 19, in z dne 16. julija 2009 v zadevi Zuid-Chemie, C-189/08, ZOdl., str. I-6917, točka 17).

               26

               Eden izmed ciljev Uredbe št. 44/2001, kot je razviden iz uvodne izjave 2, pa je „poenostavitev formalnosti, s ciljem hitrega in enostavnega priznanja ter izvršitve sodnih odločb držav članic“, ki jih zavezuje ta uredba, kar tudi govori v prid razlagi pojma „sodna odločba“, ki ne upošteva opredelitve akta, ki ga je sprejelo nacionalno sodišče, v pravu države članice, bodisi da gre za pravo države članice izvora bodisi da gre za pravo zaprošene države članice. Razlaga tega pojma na podlagi posebnosti posameznega nacionalnega prava bi namreč predstavljala pomembno oviro za doseganje tega cilja.

               27

               Poleg tega je v uvodni izjavi 6 Uredbe št. 44/2001 naveden „cilj prostega pretoka sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah“. Tak cilj lahko potrdi potrebo po razlagi pojma „sodna odločba“ v smislu člena 32 Uredbe št. 44/2001, ki vključuje odločbe, s katerimi se sodišče države članice izreče za nepristojno na podlagi dogovora o krajevni pristojnosti. Nepriznavanje takih odločb bi namreč lahko zelo ogrozilo prosti pretok sodnih odločb.

               28

               Glede sistema, ki ga uvaja Uredba št. 44/2001, je v njenih uvodnih izjavah 16 in 17 poudarjena pomembnost medsebojnega zaupanja sodišč držav članic glede priznavanja in izvršitve sodnih odločb, s čimer se tudi predpostavlja, da se ta pojem ne razlaga restriktivno, zlasti zato, da se preprečijo spori glede obstoja „sodne odločbe“.

               29

               To vzajemno zaupanje bi bilo namreč ogroženo, če bi sodišče države članice lahko zavrnilo priznanje odločbe, s katero se je sodišče druge države članice na podlagi dogovora o krajevni pristojnosti izreklo za nepristojno. Dopustiti, da sodišče države članice lahko zavrne priznanje take odločbe, bi bilo v nasprotju s sistemom, ki ga je uvedla Uredba št. 44/2001, saj bi lahko taka zavrnitev ogrozila učinkovito delovanje pravil iz poglavja II te uredbe glede delitve pristojnosti med sodišči držav članic.

               30

               Kot je v točkah 49 in 50 sklepnih predlogov poudaril generalni pravobranilec, tudi določbe členov od 33 do 35 Uredbe št. 44/2001 nasprotujejo restriktivni razlagi pojma „sodna odločba“ v smislu člena 32 te uredbe. V členu 33 je namreč določeno načelo, v skladu s katerim je odločbe treba priznati, člena 34 in 35 pa določata izjeme od tega načela, ki jih je treba razlagati restriktivno. Poleg tega člen 35(3) določa, da pristojnosti sodišč države članice izvora ni dovoljeno preverjati in da preizkusa javnega reda ni dovoljeno uporabiti glede pravil o pristojnosti.

               31

               Treba je poudariti, da bi bila posledica restriktivne razlage pojma sodne odločbe nastanek kategorije aktov sodišč, ki ne bi bili zajeti z taksativno naštetimi izjemami iz členov 34 in 35 Uredbe št. 44/2001 in ki jih ne bi bilo mogoče opredeliti kot „sodne odločbe“ v smislu navedenega člena 32 ter jih torej sodišča drugih držav članic ne bi bila dolžna priznati. Treba je ugotoviti, da bi bil obstoj take kategorije aktov, ki bi med drugim zajemala akte, s katerimi se sodišče druge države članice na podlagi dogovora o krajevni pristojnosti izreče za nepristojno, nezdružljiv s sistemom, ki ga vzpostavljajo členi od 33 do 35 Uredbe št. 44/2001, ki favorizira priznavanje sodnih odločb brez ovir in izključuje, da bi sodišča zaprošene države članice preverjala pristojnost sodišč države članice izvora.

               32

               Glede na vse te preudarke je treba na prvo in drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 32 Uredbe št. 44/2001 razlagati tako, da zajema tudi odločbo, s katero se sodišče države članice na podlagi dogovora o krajevni pristojnosti izreče za nepristojno, ne glede na opredelitev take odločbe v pravu druge države članice.

         Tretje vprašanje

               33

               S tretjim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člena 32 in 33 Uredbe št. 44/2001 razlagati tako, da je sodišče, pred katerim se uveljavlja priznanje odločbe, s katero se je sodišče druge države članice na podlagi dogovora o krajevni pristojnosti izreklo za nepristojno, vezano na ugotovitev glede veljavnosti tega dogovora, ki je v obrazložitvi pravnomočne sodbe, s katero je razglašena nedopustnost tožbe.

               34

               Kot je Sodišče navedlo s povzemanjem Poročila o konvenciji z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, ki ga je pripravil P. Jenard (UL 1979, C 59, str.1), „mora biti učinek“ priznanja „to, da se tem odločbam podeli veljavnost in učinkovitost, kakršno imajo v državi članici, v kateri so bile izdane“ (zgoraj navedena sodba Hoffmann, točka 10). Zato mora imeti tuja odločba, priznana na podlagi člena 33 Uredbe št. 44/2001, v zaprošeni državi načeloma enake učinke, kot jih ima v državi izvora (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Hoffmann, točka 11).

               35

               Poleg tega, kot je bilo opozorjeno v točki 28 te sodbe, sistem, ki ga vzpostavlja Uredba št. 44/2001, temelji na načelu vzajemnega zaupanja med sodišči. Kot je v točki 73 sklepnih predlogov poudaril generalni pravobranilec, je višja stopnja medsebojnega zaupanja a fortiori potrebna, kadar morajo sodišča držav članic uporabiti skupna pravila o pristojnosti. V tem smislu ta pravila ter pravila o priznavanju in izvrševanju sodnih odločb iz te uredbe niso dve ločeni in samostojni celoti, ampak so tesno povezana (sodba z dne 21. junija 2012 v zadevi Wolf Naturprodukte, C-514/10, točka 25). Taka povezava po eni strani utemeljuje poenostavljeni mehanizem priznanja in izvršitve iz člena 33(1) navedene uredbe, v skladu s katerim se sodne odločbe, izdane v državi članici, načeloma priznajo v drugih državah članicah, in po drugi strani z uporabo člena 35(3) iste uredbe vodi do neobstoja preverjanja pristojnosti sodišč države članice izvora (glej v tem smislu mnenje 1/03 z dne 7. februarja 2006, ZOdl., str. I-1145, točka 163).

               36

               Res je, da se za zadevo v glavni stvari člen 23 Uredbe št. 44/2001 o pogodbeni prorogaciji pristojnosti ne uporablja, saj zadevni dogovor o krajevni pristojnosti podeljuje pristojnost sodiščem Republike Islandije, ki ni država članica. Vendar kot v točki 76 sklepnih predlogov navaja generalni pravobranilec, je v Luganski konvenciji, katere pogodbenica je Republika Islandija, v členu 23 določba, ki je enakovredna določbi 23 navedene uredbe. Kadar bi sodišče izvorne države članice v okviru preizkusa lastne pristojnosti ugotovilo veljavnost takega dogovora o krajevni pristojnosti, bi bilo zato v nasprotju z načelom medsebojnega zaupanja v sodno varstvo v Evropski uniji, da bi sodišče zaprošene države članice ponovno preizkusilo to isto vprašanje veljavnosti.

               37

               Poleg tega je iz člena 36 Uredbe št. 44/2001 razvidno, da sodne odločbe sodišča izvorne države članice v skladu z navedenim načelom medsebojnega zaupanja ni dovoljeno „pod nobenimi pogoji […] preverjati glede vsebine“. V skladu s poročilom P. Jenarda (str. 46) „[o]dsotnost vsebinskega preverjanja pomeni popolno zaupanje v sodišče države članice izvora; to zaupanje v utemeljenost sodne odločbe se običajno razširi na uporabo [usklajenih] pravil o pristojnosti s strani sodišča“.

               38

               Dopustiti, da bi sodišče zaprošene države članice lahko štelo, da je dogovor o krajevni pristojnosti, ki ga je sodišče izvorne države članice priznalo kot veljavnega, ničen, bi bilo v nasprotju s to prepovedjo vsebinskega preverjanja sodne odločbe, zlasti v okoliščinah, ko bi zadnjenavedeno sodišče lahko presodilo, da je ob neobstoju tega dogovora pristojno. V tem zadnjem primeru bi bila zaradi take ugotovitve sodišča zaprošene države članice vprašljiva ne le vmesna ugotovitev sodišča izvorne države članice glede veljavnosti dogovora o krajevni pristojnosti, temveč tudi odločba tega sodišča, s katero se je to izreklo za nepristojno, kot taka.

               39

               Kot je generalni pravobranilec poudaril v točki 82 sklepnih predlogov, izključitev preizkusa pristojnosti sodišča izvorne države članice je soodvisna z omejitvijo za sodišče zaprošene države članice glede možnosti, da preizkusi svojo pristojnost, saj je zadnjenavedeno vezano na odločitev sodišča izvorne države članice. Zahteva po enotni uporabi prava Unije nalaga, da se na ravni Unije opredeli natančen obseg te omejitve, in ne da je ta odvisna od različnih nacionalnih pravil glede pravnomočnosti.

               40

               Pojem pravnomočnosti v pravu Unije pa se ne nanaša le na izrek zadevne sodne odločbe, ampak tudi na njeno obrazložitev, ki je nujna podpora njenemu izreku, zaradi česar sta obrazložitev in izrek nerazdružljiva (glej zlasti sodbi z dne 1. junija 2006 v združenih zadevah P & O European Ferries (Vizcaya) in Diputación Foral de Vizcaya proti Komisiji, C-442/03 P in C-471/03 P, ZOdl., str. I-4845, točka 44, in z dne 19. aprila 2012 v zadevi Artegodan proti Komisiji, C-221/10 P, točka 87). Ob upoštevanju dejstva, navedenega v točki 35 te sodbe, da je vir skupnih pravil o pristojnosti, ki jih uporabljajo sodišča držav članic, pravo Unije oziroma, natančneje, Uredba št. 44/2001, in zahteve po enotni uporabi, navedene v točki 39 te sodbe, je pojem pravnomočnosti iz prava Unije upošteven za določitev učinkov, ki jih ima odločba, s katero se sodišče države članice na podlagi dogovora o krajevni pristojnosti izreče za nepristojno.

               41

               Zato odločba, s katero se sodišče države članice na podlagi dogovora o krajevni pristojnosti izreče za nepristojno, ker je ta dogovor veljaven, veže sodišča drugih držav članic tako glede odločitve o nepristojnosti tega sodišča iz izreka te odločbe kot tudi glede ugotovitve o veljavnosti tega dogovora iz obrazložitve te odločbe, ki je nujna podpora temu izreku.

               42

               Te rešitve tudi ne izpodbije argumentacija Zvezne republike Nemčije, ki se opira zlasti na točko 66 sodbe z dne 28. aprila 2009 v zadevi Apostolides (C-420/07, ZOdl., str. I-3571), v skladu s katero ni nobenega razloga, da se sodbi ob izvršitvi priznajo posledice, ki jih nima v nacionalnem pravu zadevnih držav članic. Priznanje odločb sodišč držav članic, s katerimi se ta na podlagi Uredbe št. 44/2001 izrečejo za nepristojna in ki so sprejete, kot je bilo poudarjeno v točki 35 te sodbe, na podlagi skupnih pravil o pristojnosti iz prava Unije, je namreč v skladu z njegovo lastno ureditvijo, kot je opisana v točkah od 39 do 41 te sodbe.

               43

               Iz vsega prej navedenega izhaja, da je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člena 32 in 33 Uredbe št. 44/2001 razlagati tako, da je sodišče, pred katerim se uveljavlja priznanje odločbe, s katero se je sodišče druge države članice na podlagi dogovora o krajevni pristojnosti izreklo za nepristojno, vezano na ugotovitev o veljavnosti tega dogovora iz obrazložitve pravnomočne sodbe, s katero je bila tožba razglašena za nedopustno.

         Stroški

               44

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

                           1.

                           Člen 32 Uredbe (ES) št. 44/2001 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah je treba razlagati tako, da zajema tudi odločbo, s katero se sodišče države članice na podlagi dogovora o krajevni pristojnosti izreče za nepristojno, ne glede na opredelitev take odločbe v pravu druge države članice.

                           2.

                           Člena 32 in 33 Uredbe št. 44/2001 je treba razlagati tako, da je sodišče, pred katerim se uveljavlja priznanje odločbe, s katero se je sodišče druge države članice na podlagi dogovora o krajevni pristojnosti izreklo za nepristojno, vezano na ugotovitev o veljavnosti tega dogovora iz obrazložitve pravnomočne sodbe, s katero je bila tožba razglašena za nedopustno.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Splošnega sodišča (peti senat) z dne 24. marca 2011. # Cybergun SA proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek za ugotovitev ničnosti - Besedna znamka Skupnosti AK 47 - Absolutni razlog za zavrnitev - Opisnost - Člen 7(1)(c) in člen 52(1)(a) Uredbe (ES) št. 207/2009. # Zadeva T-503/09.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (peti senat) z dne 24. marca 2011 – Cybergun proti UUNT – Umarex Sportwaffen (AK 47)
      (Zadeva T-503/09)
      „Znamka Skupnosti – Postopek za ugotovitev ničnosti – Besedna znamka Skupnosti AK 47 – Absolutni razlog za zavrnitev – Opisnost – Člen 7(1)(c) in člen 52(1)(a) Uredbe (ES) št. 207/2009“
      Znamka Skupnosti – Odpoved, razveljavitev ali ničnost – Absolutni razlogi za ničnost – Registracija v nasprotju s členom 7(1)(c) Uredbe št. 207/2009 (Uredba Sveta št. 207/2009, člena 7(1)(c) in 52(1)(a)) (Glej
         točke 18 in od 23 do 29.)

      Predmet

               Tožba zoper odločbo prvega odbora za pritožbe UUNT z dne 8. oktobra 2009 (zadeva R 645/2008-1) v zvezi s postopkom za ugotovitev
                  ničnosti med družbama Umarex Sportwaffen GmbH & Co. KG in Cybergun SA

            Podatki o zadevi

               Znamka Skupnosti, ki je predmet zahteve za ugotovitev ničnosti:

               besedna znamka AK 47 za proizvode in storitve iz razredov 9, 28 in 38 – znamka Skupnosti št. 3249381

               Imetnik znamke Skupnosti:

               Cybergum SA

               Stranka, ki zahteva ugotovitev ničnosti znamke Skupnosti:

               Umarex Sportwaffen GmbH & Co. KG

               Odločba oddelka za izbris:

               zavrnitev zahteve za ugotovitev ničnosti zadevne znamke

               Odločba odbora za pritožbe:

               razglasitev ničnosti odločbe oddelka za izbris in ugotovitev ničnosti znamke Skupnosti

      Izrek

                  1.

                  	Tožba se zavrne.

                  2.

                  	Cybergun SA se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča z dne 18. marca 1997. # Guérin automobiles proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Pritožba - Konkurenca - Tožba zaradi nedelovanja. # Zadeva C-282/95 P.