title: Sodba Sodišča (peti senat) z dne 10. decembra 2009. # Evropska komisija proti Združenemu kraljestvu. # Neizpolnitev obveznosti države - Direktiva 2006/40/ES - Klimatizacija motornih vozil - Nepopoln prenos. # Zadeva C-187/09.

text:
      Sodba Sodišča (peti senat) z dne 10. decembra 2009 – Komisija proti Združenemu kraljestvu
      (Zadeva C-187/09)
      „Neizpolnitev obveznosti države – Direktiva 2006/40/ES – Klimatizacija motornih vozil – Nepopoln prenos“
      Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Preizkus utemeljenosti, ki ga opravi Sodišče – Upoštevni položaj – Stanje po izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju (člen 226 ES) (Glej točko 8.)
      Predmet

               Neizpolnitev obveznosti države – Nesprejetje predpisov, potrebnih za uskladitev z Direktivo 2006/40/ES Evropskega parlamenta
                  in Sveta z dne 17. maja 2006 o emisijah iz klimatskih naprav v motornih vozilih in spremembi Direktive Sveta 70/156/EGS (UL L 161,
                  str. 12), v predpisanem roku (UL L 161, str. 12).

            Izrek

                  1)

                  	Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska s tem, da ni sprejelo vseh zakonov in drugih predpisov, potrebnih za
                     uskladitev z Direktivo 2006/40/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. maja 2006 o emisijah iz klimatskih naprav v motornih
                     vozilih in spremembi Direktive Sveta 70/156/EGS, ni izpolnilo obveznosti iz te direktive.

                  2)

                  	Združenemu kraljestvu Velika Britanija in Severna Irska se naloži plačilo stroškov.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 2. julija 2009.#Fundación Española para la Innovación de la Artesanía (FEIA) proti Cul de Sac Espacio Creativo SL in Acierta Product & Position SA.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Juzgado de lo Mercantil nº 1 de Alicante y nº 1 de Marca Comunitaria - Španija.#Uredba (ES) št. 6/2002 - Modeli Skupnosti - Člena 14 in 88 - Imetnik pravice do modela Skupnosti - Neregistrirani model - Model po naročilu.#Zadeva C-32/08.

text:
      Zadeva C-32/08
      Fundación Española para la Innovación de la Artesanía (FEIA)
      proti
      Cul de Sac Espacio Creativo SL
      in
      Acierta Product & Position SA
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo
      Juzgado de lo Mercantil nº 1 de Alicante y nº 1 de Marca Comunitaria)
      „Uredba (ES) št. 6/2002 – Modeli Skupnosti – Člena 14 in 88 – Imetnik pravice do modela Skupnosti – Neregistrirani model – Model po naročilu“
      Povzetek sodbe
      1.        Modeli Skupnosti – Pravica do modela Skupnosti – Model, razvit v okviru delovnega razmerja – Področje uporabe
      (Uredba Sveta št. 6/2002, člen 14(3))
      2.        Modeli Skupnosti – Pravica do modela Skupnosti – Prenos pravice do modela Skupnosti z ustvarjalca na pravnega naslednika
      (Uredba Sveta št. 6/2002, člen 14(1))
      1.        Člen 14(3) Uredbe št. 6/2002 o modelih Skupnosti, v skladu s katerim se pravica do modela Skupnosti prenese na delodajalca,
         če model razvije zaposleni pri opravljanju svojih dolžnosti ali po navodilih delodajalca, razen če se ne dogovorita drugače
         ali pa nacionalna zakonodaja določa drugače, se za modele Skupnosti, razvite po naročilu, ne uporablja.

      Zakonodajalec Skupnosti je torej želel posebno ureditev, ki jo določa člen 14(3) Uredbe, opredeliti s posebno vrsto pogodbenega
         razmerja, to je z delovnim razmerjem, kar izključuje uporabo navedenega odstavka za druga pogodbena razmerja, kot so razmerja
         v zvezi z modelom Skupnosti, ustvarjenim po naročilu.

      (Glej točke 44, 51, 55 in točko 1 izreka.)
      2.        V primerih, prvič, v katerih se obravnavajo neregistrirani modeli Skupnosti, ki so bili razviti po naročilu, in, drugič, v
         katerih na podlagi nacionalne zakonodaje taki modeli niso izenačeni s tistimi, ki so bili razviti v okviru delovnega razmerja,
         je treba člen 14(1) Uredbe št. 6/2002 o modelih Skupnosti razlagati tako, da ima pravico do modela Skupnosti oblikovalec,
         razen če je bila ta pravica s pogodbo prenesena na njegovega pravnega naslednika.

      Možnost pogodbenega prenosa pravice do modela Skupnosti z oblikovalca na njegovega pravnega naslednika v smislu člena 14(1)
         Uredbe je razvidna iz besedila tega člena in ciljev te uredbe. Zato lahko prilagoditev varstva modelov Skupnosti potrebam
         vseh industrijskih sektorjev v Skupnosti z uporabo pogodbenega prenosa pravice do modela Skupnosti prispeva k bistvenemu cilju
         učinkovitega izvrševanja pravic po vsem ozemlju Skupnosti. Poleg tega povečano varstvo industrijskega oblikovanja ne spodbuja
         le prispevanja posameznih oblikovalcev k odličnosti Skupnosti na tem področju, temveč spodbuja tudi inovativnost in razvoj
         novih izdelkov ter naložbe v njihovo izdelovanje.

      Nacionalno sodišče pa je pristojno, da preuči vsebino take pogodbe in ugotovi, ali je bila v konkretnem primeru pravica do
         neregistriranega modela Skupnosti dejansko prenesena z oblikovalca na njegovega pravnega naslednika, pri čemer nacionalno
         sodišče pri ugotavljanju, kdo ima v skladu s členom 14(1) Uredbe pravico do neregistriranega modela Skupnosti, uporabi pogodbeno
         pravo.

      (Glej točke 62, od 77 do 82 in točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 2. julija 2009(*)

      „Uredba (ES) št. 6/2002 – Modeli Skupnosti – Člena 14 in 88 – Imetnik pravice do modela Skupnosti – Neregistrirani model – Model po naročilu“
      V zadevi C-32/08,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Juzgado de lo Mercantil
         n° 1 de Alicante y n° 1 de Marca Comunitaria (Španija) z odločbo z dne 18. januarja 2008, ki je prispela na Sodišče 28. januarja
         2008, v postopku

      Fundación Española para la Innovación de la Artesanía (FEIA)
      proti
      Cul de Sac Espacio Creativo SL,

      Acierta Product & Position SA,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, M. Ilešič (poročevalec), A. Tizzano, A. Borg Barthet in E. Levits, sodniki,
      generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 29. januarja 2009,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Fundación Española para la Innovación de la Artesanía (FEIA) M. J. Sanmartín Sanmartín, odvetnica,
      –        za Cul de Sac Espacio Creativo SL O. L. Herreros Chico, odvetnik,
      –        za Acierta Product & Position SA T. Sánchez Morgado, odvetnica,
      –        za vlado Združenega kraljestva I. Rao, zastopnica, skupaj s S. Malyniczem, barrister,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti I. Martínez del Peral in H. Krämer, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 26. marca 2009
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 14(1) in (3) ter 88(2) Uredbe Sveta (ES) št. 6/2002 z dne
         12. decembra 2001 o modelih Skupnosti (UL 2002, L 3, str. 1, v nadaljevanju: Uredba).

      2        Ta predlog je bil predložen v okviru spora med Fundación Española para la Innovación de la Artesanía (v nadaljevanju: FEIA)
         ter družbama Cul de Sac Espacio Creativo SL (v nadaljevanju: Cul de Sac) in Acierta Product & Position SA (v nadaljevanju:
         Acierta) zaradi imetništva modela Skupnosti za stenske ure.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        Iz uvodne izjave 1 Uredbe je razvidno, da je njen cilj uvedba „modela Skupnosti, ki mu je priznano enotno varstvo z enotnim
         učinkom na celotnem ozemlju Skupnosti“.

      4        V uvodni izjavi 8 Uredbe je navedeno:

      „Posledica tega je, da je dostopnejši sistem varstva modela, prilagojen potrebam notranjega trga, bistvenega pomena za gospodarske
         panoge Skupnosti.“

      5        V uvodni izjavi 9 Uredbe je navedeno:

      „Vsebinske določbe te uredbe o pravu modelov je treba uskladiti z ustreznimi določbami v Direktivi št. 98/71/ES [Evropskega
         parlamenta in Sveta z dne 13. oktobra 1998 o pravnem varstvu modelov (UL L 289, str. 28)].“

      6        V uvodni izjavi 16 Uredbe je navedeno:

      „Nekateri od [industrijskih sektorjev v Skupnosti] proizvajajo velike količine videzov izdelka za izdelke, ki imajo pogosto
         kratek rok trajanja in za katere varstvo brez bremena registracijskih formalnosti pomeni prednost, trajanje varstva pa je
         manj pomembno. […]“

      7        V uvodni izjavi 21 Uredbe je navedeno:

      „[…] neregistrirani model Skupnosti pomeni le pravico do preprečitve reproduciranja. […]“
      8        V uvodni izjavi 25 Uredbe je navedeno:

      „Industrijskim sektorjem, ki izdelujejo velike količine verjetno kratkotrajnih videzov izdelkov v kratkem časovnem obdobju,
         od katerih bo morda nazadnje komercializiranih le nekaj, bo neregistriran model Skupnosti pomenil prednost. Poleg tega obstaja
         tudi potreba teh sektorjev, da laže uporabijo registrirane modele Skupnosti. To potrebo bi torej zadovoljila možnost prijave
         več modelov v eni združeni prijavi. Vendar pa se modeli, zajeti v združeni prijavi, lahko obravnavajo neodvisno drug od drugega
         za namene […] prenosa […].“

      9        V uvodni izjavi 31 Uredbe je navedeno:

      „Ta uredba ne izključuje uporabe zakonov o industrijski lastnini in drugih ustreznih zakonov držav članic, na primer zakonov
         v zvezi z varstvom modela, doseženim z registracijo, ali v zvezi z neregistriranimi modeli […].“

      10      Člen 1(2)(a) Uredbe določa:

      „Videz izdelka je varovan:
      (a) z ,neregistriranim modelom Skupnosti‘, če je ta dostopen javnosti na način, predviden v tej uredbi.“
      11      Odstavek 3 tega člena pa določa:

      „Model Skupnosti je enotnega značaja. Na celotnem območju Skupnosti ima enak učinek. Ne da se ga […] prenesti […] razen za
         celotno območje Skupnosti. To načelo in njegove posledice veljajo, razen če ni v tej uredbi drugače določeno.“

      12      Naslov II Uredbe, „Zakonodaja v zvezi z modeli“, vsebuje med drugim oddelek 1, naslovljen „Zahteve za varstvo“, v katerem
         so členi od 3 do 9, oddelek 3, naslovljen „Pravica do modela Skupnosti“, v katerem so členi od 14 do 18, in oddelek 5, naslovljen
         „Ničnost“, v katerem so členi od 24 do 36.

      13      Člen 3(a) Uredbe opredeljuje „videz“ kot „izgled celotnega izdelka ali njegovega dela, ki izhaja iz značilnosti zlasti linij,
         obrisov, barv, oblike, teksture in/ali materialov samega izdelka in/ali značilnosti ornamentov na njem“.

      14      Člen 11, naslovljen „Začetek in trajanje varstva neregistriranega modela Skupnosti“, v odstavku 1 določa:

      „Videz izdelka, ki ustreza zahtevam iz oddelka 1, je varovan z neregistriranim modelom Skupnosti za obdobje treh let od datuma,
         na katerega je bil videz izdelka prvič dostopen javnosti v Skupnosti.“

      15      Člen 14 Uredbe, naslovljen „Pravica do modela Skupnosti“, v odstavkih 1 in 3 določa:

      „1.      Pravico do modela Skupnosti ima oblikovalec ali njegov pravni naslednik.
      […]
      3.      Če pa model razvije zaposleni pri izvrševanju svojih dolžnostih ali po navodilih delodajalca, se pravica do modela Skupnosti
         prenese na delodajalca, razen če se ne dogovorita drugače ali pa nacionalna zakonodaja določa drugače.“

      16      Člen 19, naslovljen „Pravice iz modela Skupnosti“, v odstavku 2 določa:

      „Neregistrirani model Skupnosti pa svojemu imetniku podeljuje pravico, da prepreči dejanja iz odstavka 1 le v primeru, da
         izpodbijana uporaba izhaja iz posnemanja varovanega videza izdelka.“

      17      Člen 25 Uredbe, naslovljen „Razlogi za ničnost“, v odstavku 1(c) določa, da se model Skupnosti lahko razglasi za ničen le,
         „če imetnik pravice na podlagi odločbe sodišča ni upravičen do modela Skupnosti po členu 14“.

      18      Člen 27, naslovljen „Obravnavanje modelov Skupnosti kot nacionalnih modelov“, v odstavku 1 določa:

      „Razen če členi 28, 29, 30, 31 in 32 določajo drugače, se model Skupnosti kot predmet premoženja obravnava v celoti in na
         celotnem območju Skupnosti kot nacionalni model države članice, v kateri:

      (a)      ima imetnik svoj sedež ali prebivališče na zadevni datum; ali
      (b)      če se točka (a) ne uporablja, kjer ima imetnik na zadevni datum poslovalnico.“
      19      Naslov IX Uredbe, „Pristojnost in postopek v pravnih postopkih v zvezi z modeli Skupnosti“, vsebuje oddelek 2, naslovljen
         „Spori v zvezi s kršitvijo in veljavnostjo modelov Skupnosti“, v katerem je člen 88.

      20      Ta člen, naslovljen „Uporabljivo pravo“, v odstavkih 1 in 2 določa:

      „1.      Sodišča za modele Skupnosti uporabljajo določbe te uredbe.
      2.      Pri vseh zadevah, ki jih ta uredba ne zajema, sodišče za modele Skupnosti uporablja nacionalno pravo vključno z mednarodnim
         zasebnim pravom.“

      21      Člen 96, naslovljen „Razmerje do drugih oblik varstva po nacionalni zakonodaji“, v odstavku 1 določa:

      „Določbe te uredbe ne posegajo v nobene določbe zakonodaje Skupnosti oziroma zakonodaje držav članic v zvezi z neregistriranimi
         modeli […].“

      22      V skladu z uvodno izjavo 3 Direktive 98/71 je njen namen približevanje zakonov članic o pravnem varstvu modelov.

      23      Ta direktiva v členu 2 določa, da se med drugim uporablja za modele, registrirane pri osrednjih uradih za industrijsko lastnino
         držav članic ali pri Uradu Beneluksa za modele.

      24      Člen 11(1)(c) Direktive 98/71 določa:

      „Registracija modela se zavrne ali se pravica iz že registriranega modela razglasi za nično:
      […]
      (c)      če prijavitelj ali imetnik modela do njega ni upravičen po zakonu zadevne države članice […]“.
       Nacionalna ureditev
      25      Zakon 20/2003 o pravnem varstvu industrijskih modelov (ley 20/2003, de Protección Jurídica del Diseño Industrial) z dne 7.
         julija 2003 (BOE št. 162 z dne 8. julija 2003, str. 26348, v nadaljevanju: LPJDI) obravnava le registrirane modele.

      26      Člen 14(1) LPJDI določa, da ima „[p]ravico do registracije modela Skupnosti oblikovalec ali njegov pravni naslednik“.

      27      Člen 15 LPJDI, naslovljen „Modeli, ustvarjeni v okviru delovnega razmerja ali opravljanja storitev“, določa:

      „Če model razvije zaposleni pri opravljanju dolžnosti ali po navodilih delodajalca oziroma pri izvajanju naročila v okviru
         pogodbe za opravljanje storitev, ima pravico do registracije modela Skupnosti delodajalec ali pogodbenik, ki je naročil izdelavo
         modela, razen če pogodba določa drugače.“

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      28      FEIA je zasnovala projekt „D’ARTES“, v okviru katerega je lahko petdeset obrtnih delavnic iz različnih sektorjev na podlagi
         projekta za model, ki ga je ustvaril strokovnjak s tega področja, ustvarilo vrsto izdelkov za trženje.

      29      Družba AC&G SA (v nadaljevanju: AC&G) je kot pooblaščenka projekta opredelila vsebinske pogoje projekta D’ARTES in je bila
         odgovorna za izbor oblikovalcev in sklenitev pogodb z njimi.

      30      Tako je družba AC&G sklenila z družbo Cul de Sac ustno pogodbo, za katero ne velja španski zakon o delovnih razmerjih, v skladu
         s katero je bila družba Cul de Sac odgovorna za razvoj modela in tehnično pomoč obrtniku pri ustvarjanju nove kolekcije izdelkov.
         Za storitve je od družbe AC&G prejela plačilo 1800 EUR brez davka.

      31      Družba Cul de Sac je oblikovala serijo stenskih ur (s kukavico), ki jih je v okviru projekta D’ARTES izdelala obrtnica Verónica
         Palomares in so bile aprila 2005 predstavljene z imenom kolekcije „Santamaría“.

      32      Družbi Cul de Sac in Acierta sta nato izdelali in dali na trg ure kukavice z imenom kolekcije „TIMELESS“.

      33      Ker je FEIA menila, da so te ure s kukavico reprodukcije neregistriranih modelov Skupnosti iz kolekcije „Santamaría“ in da
         je zaradi svojega statusa glavne pokroviteljice projekta D’ARTES in na podlagi prenosa, s katerim je od družbe AC&G pridobila
         izključne pravice izkoriščanja izdelkov, izdelanih v okviru prve izdaje tega projekta, imetnica te kolekcije, je proti družbama
         Cul de Sac in Acierti vložila tožbo, in sicer primarno zaradi ponarejanja modelov Skupnosti in podredno zaradi dejanj nelojalne
         konkurence.

      34      FEIA med drugim trdi, da je imetnica neregistriranih modelov Skupnosti – ur iz kolekcije „Santamaría“ – v skladu s členom
         15 LPJDI, ker jih je izdelala družba Cul de Sac po naročilu družbe AC&G, ki je delovala kot „vidna“ pooblaščenka FEIE v okviru
         odplačnega opravljanja storitev.

      35      Družbi Cul de Sac in Acierta ugovarjata temu, da bi bili družbi AC&G in/ali FEIA zdaj ali v preteklosti imetnici navedenih
         modelov, in zatrjujeta, da zato FEIA ne more imeti procesnega upravičenja.

      36      Juzgado de lo Mercantil n° 1 de Alicante y n° 1 de Marca Comunitaria meni, da bi lahko FEIA uveljavljala lastništvo modelov
         v postopku v glavni stvari le, če bi bila družba AC&G, ki je lastninsko pravico prenesla nanjo, sama imetnica pravice do navedenih
         modelov.

      37      V teh okoliščinah je Juzgado de lo Mercantil n° 1 de Alicante y n° 1 de Marca Comunitaria prekinilo odločanje in Sodišču v
         predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali je treba člen 14(3) Uredbe št. 6/2002 razlagati tako, da se nanaša le na modele Skupnosti, ki se razvijejo v okviru delovnega
         razmerja, v katerem je oblikovalec zavezan z delovnopravno pogodbo, ki določa, da je v položaju odvisnosti in da delo opravlja
         za drugega?

      2.      Ali je treba izraza ‚zaposleni‘ in ‚delodajalec‘ iz člena 14(3) Uredbe št. 6/2002 razlagati široko, in sicer tako, da zajemata
         tudi razmerja, ki se razlikujejo od delovnega razmerja in v katerih se na podlagi pogodbe civilnega/trgovskega prava (ki torej
         ne določa položaja odvisnosti niti rednega dela, opravljenega za drugega) oseba (oblikovalec) zaveže, da bo razvila model
         za drugega za določeno ceno, in je treba zato šteti, da ta model pripada njegovemu naročitelju, razen če pogodba določa drugače?

      3.      Če je odgovor na drugo vprašanje nikalen, ker modeli, ki se razvijejo v okviru delovnega razmerja, in modeli, ki se ne razvijejo
         v okviru delovnega razmerja, predstavljajo drugačne dejanske okoliščine:

      a)      ali je treba uporabiti splošno pravilo iz člena 14(1) Uredbe št. 6/2002 in je treba zato šteti, da modeli pripadajo oblikovalcu,
         razen če so stranke v pogodbi določile drugače,

      b)      ali pa mora sodišče za modele Skupnosti v skladu s členom 88(2) Uredbe št. 6/2002 uporabiti nacionalno zakonodajo o modelih?
      4.      Ali se lahko v primeru, kjer naj bi bila upoštevna nacionalna zakonodaja, uporabi nacionalna zakonodaja, ki (kot špansko pravo)
         izenačuje modele, razvite v okviru delovnega razmerja (ki pripadajo delodajalcu, razen če pogodba določa drugače), z modeli,
         razvitimi po naročilu (ki pripadajo osebi, ki je dala naročilo, razen če pogodba določa drugače)?

      5.      Ali ne bi bila ob pritrdilnem odgovoru na četrto vprašanje ta rešitev (da modeli pripadajo naročitelju, razen če pogodba določa
         drugače) v nasprotju z nikalnim odgovorom na drugo vprašanje?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Vprašanji 1 in 2 o področju uporabe člena 14(3) Uredbe
      38      S tema vprašanjema, ki ju je treba preučiti skupaj, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali velja člen 14(3) Uredbe tudi
         za modele Skupnosti, ki so bili ustvarjeni po naročilu in torej zunaj delovnega razmerja.

       Stališča, predložena Sodišču
      39      FEIA in vlada Združenega kraljestva sta se opredelili za uporabo člena 14(3) Uredbe pri modelih, ustvarjenih po naročilu,
         ker menita, da je treba to določbo, predvsem izraza „delodajalec“ in „zaposleni“, razlagati tudi z vidika splošne sheme in
         ciljev sistema, katerega del je, in ne le izključno glede na besedilo te določbe.

      40      Komisija Evropskih skupnosti ter družbi Cul de Sac in Acierta nasprotno predlagajo, naj se pravilo iz člena 14(3) Uredbe uporabi
         izključno za modele, ustvarjene v okviru delovnega razmerja.

      41      Družba Acierta in Komisija še navajata, da je člen 14(3) odstopanje ali izjema od splošnega pravila iz odstavka 1 tega člena,
         ki kot tako ne dopušča široke razlage niti analogne uporabe za primere, ki niso izrecno določeni.

      42      Komisija nazadnje meni, da predlagano razlago potrjujejo tudi pripravljalna dela in postopek sprejemanja Uredbe ter da je
         razlaga v skladu s skupnostno in mednarodno ureditvijo preostalih pravic industrijske lastnine.

       Odgovor Sodišča
      43      Kot je razvidno iz člena 14(1) Uredbe, ima pravico do modela Skupnosti oblikovalec ali njegov pravni naslednik.

      44      Nasprotno odstavek 3 istega člena določa, da se pravica do modela Skupnosti prenese na delodajalca, če model razvije zaposleni
         pri izvrševanju svojih dolžnosti ali po navodilih delodajalca, razen če se ne dogovorita drugače ali pa nacionalna zakonodaja
         določa drugače.

      45      Zato je treba zavrniti obrazložitev FEIA in vlade Združenega kraljestva, po kateri naj bi se predvsem pojma „delodajalec“
         in „zaposleni“ iz navedenega odstavka razlagala široko, tako da bi veljala tudi za modele, razvite po naročilu.

      46      V zvezi s tem je treba navesti, da je zakonodajalec Skupnosti s tem odstavkom predvidel posebno ureditev za modele Skupnosti,
         razvite v okviru delovnega razmerja.

      47      To je razvidno predvsem iz dejstva, da se je pri pisanju tega člena odločil, da za imetnika modela Skupnosti, razvitega v
         okviru delovnega razmerja, uporabi izraz „delodajalec“, in ne precej širši izraz „naročitelj“.

      48      Poleg tega je iz člena 14(3) Uredbe razvidno, da „delodajalec“ postane imetnik modela Skupnosti, če ga razvije „zaposleni“
         pri izvrševanju svojih dolžnosti ali po navodilih delodajalca.

      49      V zvezi z izrazom „zaposleni“ je treba še ugotoviti, da se zakonodajalec Skupnosti v navedeni določbi pri opisu osebe, ki
         razvije model, ni odločil za precej širši izraz „izvajalec“. Tako je s pojmom „zaposleni“ mišljena oseba, ki je pri razvijanju
         modela Skupnosti v okviru delovnega razmerja podrejena svojemu „delodajalcu“.

      50      Glede dela navedenega odstavka, ki se glasi „razen če se ne dogovorita drugače ali pa nacionalna zakonodaja določa drugače“,
         je treba omeniti, da to po eni strani omogoča, da stranki delovnega razmerja za imetnika modela Skupnosti določita „zaposlenega“,
         in po drugi strani, da države članice v svoji zakonodaji za imetnika modela določijo „zaposlenega“, in sicer v obeh navedenih
         primerih pod pogojem, da je bil ta model razvit v okviru delovnega razmerja.

      51      Zakonodajalec Skupnosti je torej želel posebno ureditev, ki jo določa člen 14(3) Uredbe, opredeliti s posebno vrsto pogodbenega
         razmerja, to je z delovnim razmerjem, kar izključuje uporabo navedenega odstavka za druga pogodbena razmerja, kot so razmerja
         v zvezi z modelom Skupnosti, ustvarjenim po naročilu.

      52      To razlago potrjujejo tudi pripravljalna dela za sprejetje Uredbe.

      53      Komisija v zvezi s tem navaja, da je v obrazložitvenem memorandumu k predlogu Uredbe Evropskega parlamenta in Sveta o modelih
         Skupnosti (COM (93) 342 konč. z dne 3. decembra 1993) pojasnjeno, da če model Skupnosti razvije zaposleni pri izvrševanju
         svojih dolžnosti v okviru delovnega razmerja, je njegov imetnik delodajalec.

      54      Kot je dalje razvidno iz mnenja Komisije in iz točk od 27 do 32 sklepnih predlogov generalnega pravobranilca, je prvi osnutek
         predloga Uredbe Komisije poleg določbe o lastništvu modela Skupnosti, ki ga razvije zaposleni, res vseboval tudi izrecno določbo
         o lastništvu modela Skupnosti, ustvarjenega po naročilu, vendar ta zadnja določba v Uredbo ni bila prevzeta.

      55      Na podlagi vsega navedenega je treba na vprašanji 1 in 2 odgovoriti, da se člen 14(3) Uredbe ne uporablja za modele Skupnosti,
         razvite po naročilu.

       Vprašanje 3(a) o razlagi člena 14(1) Uredbe
      56      Predložitveno sodišče s tem vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 14(1) Uredbe razlagati tako, da ima pravico do
         modela Skupnosti oblikovalec, razen če je bila ta s pogodbo prenesena na njegovega pravnega naslednika.

       Stališča, predložena Sodišču
      57      FEIA meni, da je treba člen 14 v celoti razlagati v skladu s cilji Uredbe in upoštevajoč namen zakonodajalca, da na tem področju
         sprejme le minimalno zakonodajo. FEIA zlasti opozarja, prvič, na člene 27, 88 in 96 Uredbe, ki napotujejo na nacionalne zakonodaje
         in jim omogočajo, da varstvo modelov uredijo bolj celovito, kot je urejeno v Uredbi, in, drugič, da je v uvodnih izjavah 6,
         8 in 9 poudarjeno spoštovanje načel subsidiarnosti in sorazmernosti ter so opredeljeni cilji v zvezi s uskladitvijo vsebinskih
         določb z ustreznimi določbami v Direktivi št. 98/71.

      58      FEIA tudi predlaga, naj se pojem „pravni naslednik“ iz člena 14(1) Uredbe razlaga tako, da se nanaša na različne pridobitve
         pravice do modela, ki so določene v zakonodajah držav članic, vključno s tisto v korist naročitelja modela, ki jo določa LPJDI.

      59      Komisija ter družbi Acierta in Cul de Sac menijo, da je v členu 14(1) Uredbe določeno splošno pravilo o podelitvi pravice
         do modela oblikovalcu. Edina izjema od tega pravila je določena v odstavku 3 in se nanaša le na primer modelov, ki jih razvije
         zaposleni v okviru delovnega razmerja. Zato v Uredbi ni nikakršne praznine glede določitve imetnika pravice do modela Skupnosti.

      60      Družbi Acierta in Cul de Sac pojasnjujeta, da se lahko pravica do modela Skupnosti prenese na pravnega naslednika s pogodbo.

      61      Vlada Združenega kraljestva trdi, da člen 14(1) Uredbe ne predvideva primera imetnika modela, ustvarjenega po naročilu. Zato
         meni, da lahko države članice v skladu z uvodno izjavo 31 in členom 88(2) Uredbe za neregistrirane modele uporabljajo svojo
         zakonodajo.

       Odgovor Sodišča
      62      Najprej je treba spomniti na to, da v tej zadevi Sodišče odloča le o tistih primerih, v katerih se, prvič, obravnavajo neregistrirani
         modeli Skupnosti, ki so bili razviti po naročilu, in, drugič, v katerih na podlagi LPJDI taki modeli niso izenačeni s tistimi,
         ki so bili razviti v okviru delovnega razmerja.

      63      Kot je razvidno iz zahteve po enotni uporabi prava Skupnosti in iz načela enakosti, je treba izraze iz določbe prava Skupnosti,
         ki se pri opredelitvi smisla in obsega izrecno ne sklicuje na pravo držav članic, navadno razlagati samostojno in enotno v
         celotni Skupnosti, in sicer ob upoštevanju okvira, v katerega je določba umeščena, in cilja zadevne ureditve (glej zlasti
         sodbe z dne 18. januarja 1984 v zadevi Ekro, 327/82, Recueil, str. 107, točka 11; z dne 19. septembra 2000 v zadevi Linster,
         C-287/98, Recueil, str. I‑6917, točka 43, in z dne 14. decembra 2006 v zadevi Nokia, C-316/05, ZOdl., str. I-12083, točka
         21).

      64      To velja za pojma „oblikovalec“ in „pravni naslednik“ iz člena 14 Uredbe.

      65      Če bi se navedena pojma v državah članicah razlagala različno, bi lahko enake okoliščine pripeljale do tega, da bi modeli
         Skupnosti v nekaterih državah pripadali oblikovalcu in v drugih njegovemu pravnemu nasledniku. V tem primeru ne bi bilo zagotovljeno
         enotno varstvo modelov Skupnosti na celotnem območju Skupnosti (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Nokia, točka 27).

      66      Zato je pomembno, da se zgoraj navedena pojma v pravnem redu Skupnosti razlagata enotno.

      67      Tako razlago potrjuje uvodna izjava 1 Uredbe, v skladu s katero je „poenoten[emu] sistem[u] za pridobitev modela Skupnosti
         […] priznano enotno varstvo z enotnim učinkom na celotnem ozemlju Skupnosti […]“.

      68      Poleg tega je iz člena 1(3) Uredbe razvidno, da je mogoče navedeni model prenesti le za celotno območje Skupnosti, razen če
         ni v Uredbi drugače določeno.

      69      Konkretneje je treba glede prenosa pravic do modela Skupnosti z oblikovalca na njegovega pravnega naslednika v smislu člena
         14(1) Uredbe ugotoviti, kot v bistvu navajajo FEIA ter družbi Cul de Sac in Acierta, da možnost takega prenosa posredno izhaja
         iz besedila tega člena.

      70      Sicer pa je taka razlaga pojma „pravni naslednik“ jasno razvidna tudi iz nekaterih jezikovnih različic, in sicer nemške („Rechtsnachfolger“),
         poljske („następcy prawnemu“), slovenske („pravni naslednik“), švedske („den till vilken rätten har övergått“) in angleške
         („successor in title“).

      71      Tak prenos vključuje tudi pogodbeni prenos.

      72      Iz pripravljalnih del k Uredbi je namreč razvidno, kot je poudaril generalni pravobranilec v točkah od 46 do 50 sklepnih predlogov,
         da lahko oblikovalec prenese pravice do modela Skupnosti na pravnega naslednika s pogodbo.

      73      To razlago potrjujeta uvodni izjavi 8 in 15 Uredbe, v katerih je poudarjena nujnost prilagoditve varstva modelov Skupnosti
         potrebam vseh industrijskih sektorjev v Skupnosti.

      74      Predvsem pri varstvu neregistriranih modelov Skupnosti je poleg tega v skladu z uvodno izjavo 21 in členom 19(2) Uredbe bistveno
         spoštovanje pravice do prepovedi reproduciranja teh modelov.

      75      Iz uvodnih izjav 16 in 25 Uredbe je razvidno, da so lahko proizvajalci neregistriranih modelov Skupnosti poleg posameznih
         oblikovalcev, na katere se nanaša uvodna izjava 7, tudi nekateri industrijski sektorji Skupnosti.

      76      V teh okoliščinah ni mogoče izključiti, kot v bistvu ugotavlja vlada Združenega kraljestva, da je lahko pravni naslednik ekonomsko
         močnejša stranka od oblikovalca, ki ima na voljo več sredstev za začetek sodnega postopka za preprečitev reproduciranja navedenih
         modelov.

      77      Zato lahko prilagoditev varstva modelov Skupnosti potrebam vseh industrijskih sektorjev v Skupnosti, ki je razvidna iz uvodnih
         izjav 8 in 15 Uredbe, z uporabo pogodbenega prenosa pravice do modela Skupnosti prispeva k bistvenemu cilju učinkovitega izvrševanja
         pravic po vsem ozemlju Skupnosti, kot je razvidno iz uvodne izjave 29 Uredbe.

      78      Poleg tega povečano varstvo industrijskega oblikovanja v skladu z uvodno izjavo 7 Uredbe ne spodbuja le prispevanja posameznih
         oblikovalcev k odličnosti Skupnosti na tem področju, temveč spodbuja tudi inovativnost in razvoj novih izdelkov ter naložbe
         v njihovo izdelovanje.

      79      Iz navedenega je razvidno, da je možnost pogodbenega prenosa pravice do modela z oblikovalca na njegovega pravnega naslednika
         v smislu člena 14(1) Uredbe v skladu z besedilom tega člena in s cilji te uredbe.

      80      Nacionalno sodišče pa je pristojno, da preuči vsebino take pogodbe in ugotovi, ali je bila v konkretnem primeru pravica do
         neregistriranega modela Skupnosti dejansko prenesena z oblikovalca na njegovega pravnega naslednika.

      81      Navedeno očitno ne nasprotuje temu, da v okviru tega preizkusa nacionalno sodišče pri ugotavljanju, kdo ima v skladu s členom
         14(1) Uredbe pravico do neregistriranega modela Skupnosti, uporabi pogodbeno pravo.

      82      Glede na vse navedeno je treba na vprašanje 3(a) odgovoriti, da je v okoliščinah, kakršne so v postopku v glavni stvari, treba
         člen 14(1) navedene uredbe razlagati tako, da ima pravico do modela Skupnosti oblikovalec, razen če je bila ta pravica s pogodbo
         prenesena na njegovega pravnega naslednika.

       Vprašanje 3(b) ter vprašanji 4 in 5
      83      Glede na odgovor na vprašanje 3(a) ni treba odgovoriti ne na vprašanje 3(b) ne na vprašanji 4 in 5.

       Stroški
      84      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      1)      Člen 14(3) Uredbe Sveta (ES) št. 6/2002 z dne 12. decembra 2001 o modelih Skupnosti se ne uporablja za modele, razvite po
            naročilu.
      2)      V okoliščinah, kakršne so v postopku v glavni stvari, je treba člen 14(1) Uredbe št. 6/2002 razlagati tako, da ima pravico
            do modela Skupnosti oblikovalec, razen če je bila ta pravica s pogodbo prenesena na njegovega pravnega naslednika.
      Podpisi
      * Jezik postopka: španščina.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 26. maja 2016.#Bookit, Ltd proti Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo First-tier Tribunal (Tax Chamber).#Predhodno odločanje – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Direktiva 2006/112/ES – Oprostitev – Člen 135(1)(d) – Transakcije v zvezi s plačili in transferji – Pojem – Nakup kino vstopnic prek telefona ali spleta – Plačilo z debetno ali kreditno kartico – Storitve, imenovane ,obdelava plačila s kartico‘.#Zadeva C-607/14.

text:
         SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 26. maja 2016 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Skupni sistem davka na dodano vrednost — Direktiva 2006/112/ES — Oprostitev — Člen 135(1)(d) — Transakcije v zvezi s plačili in transferji — Pojem — Nakup vstopnic za kino prek telefona ali spleta — Plačilo z debetno ali kreditno kartico — Storitve, imenovane ‚obdelava plačila s kartico‘“
      V zadevi C‑607/14,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo First-tier Tribunal (Tax Chamber) (prvostopenjsko sodišče (oddelek za davčne zadeve), Združeno kraljestvo) z odločbo z dne 22. decembra 2014, ki je na Sodišče prispela 29. decembra 2014, v postopku

         Bookit Ltd

      proti

         Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi M. Ilešič, predsednik senata, C. Toader, sodnica, A. Rosas, sodnik, A. Prechal, sodnica, in E. Jarašiūnas (poročevalec), sodnik,
      generalni pravobranilec: M. Campos Sánchez-Bordona,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 16. decembra 2015,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Bookit Ltd N. Gardner in S. Mardell, solicitors, Z. Yang, barrister, in A. Hitchmough, QC,

               —

               za vlado Združenega kraljestva M. Holt, agent, skupaj z K. Bealom, QC,

               —

               za grško vlado S. Charitaki in A. Magrippi, agentki,

               —

               za portugalsko vlado L. Inez Fernandes, A. Cunha in R. Campos Laires, agenti,

               —

               za Evropsko komisijo L. Lozano Palacios in R. Lyal, agenta,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 135(1)(d) Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost (UL L 347, str. 1, v nadaljevanju: Direktiva o DDV).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Bookit Ltd in Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (davčna in carinska uprava Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna Irska, v nadaljevanju: davčna uprava) zaradi zavrnitve oprostitve plačila davka na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV) za nekatere storitve, ki jih je opravljala družba Bookit.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Člen 2(1)(c) Direktive o DDV določa, da so predmet DDV „storitve, ki jih davčni zavezanec, ki deluje kot tak, opravi na ozemlju države članice za plačilo“.

               4

               Člen 135(1), od (b) do (g), te direktive z v bistvu enakimi besedami določa oprostitve, ki so bile prej določene v členu 13(B)(d), in sicer v točkah od 1 do 6, Šeste direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1).

               5

               Člen 135(1)(d) Direktive o DDV določa:
               „Države članice oprostijo naslednje transakcije:
               […]

                        (d)

                        transakcije, vključno s posredovanjem, v zvezi z depoziti in tekočimi računi, plačili, transferji, dolgovi, čeki ali drugimi plačilnimi instrumenti, razen izterjave dolgov […]“

         Pravo Združenega kraljestva

               6

               Člen 31 Value Added Tax Act 1994 (zakon o davku na dodano vrednost iz leta 1994, v nadaljevanju: zakon iz leta 1994) v odstavku 1 določa, da sta „[d]obava blaga ali opravljanje storitev […] oproščena DDV, če spadata v eno od kategorij, navedenih v prilogi 9 […]“.

               7

               V prilogi 9 je navedenih več skupin blaga in storitev, ki so upravičene do oprostitve DDV. Skupina 5 te priloge vključuje finance. V njej so določene te oprostitve:
               „[…]

                        1.

                        Izdajanje, prenos ali prejem denarja ali katero koli ravnanje z njim, katere koli oblike zavarovanja denarja ali katera koli navodila ali nalogi za izplačilo denarja.

                  […]

                        5.

                        Opravljanje pomožnih storitev v zvezi s katero koli transakcijo, ki je vsebovana v točkah 1, 2, 3, 4 ali 6 (ne glede na to, ali je ta transakcija nazadnje sklenjena), s strani osebe, ki deluje kot posrednik.

                  […]“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               8

               Družba Bookit je družba, ki je v 100‑odstotni lasti družbe Odeon Cinemas Holding Limited (v nadaljevanju: Odeon), ki ima v lasti in upravlja verigo kinematografov v Združenem kraljestvu. Poslovna dejavnost družbe Bookit je obdelava plačil, ki so bila opravljena z debetnimi in kreditnimi karticami (v nadaljevanju: obdelava plačila s kartico) za stranke skupine, ki je v lasti družbe Odeon. Za družbo Odeon upravlja tudi klicni center. Dohodki družbe Bookit izvirajo izključno iz transakcij, povezanih s skupino, ki je v lasti družbe Odeon, in s strankami kinematografov.

               9

               Davčna uprava je z odločbo z dne 24. decembra 2009 ugotovila, da storitve, ki jih družba Bookit opravlja v zvezi z opisanimi plačili za stranke, ki kupijo vstopnice za kina Odeon, kot provizije za storitve obdelave plačila s kartico niso storitve, ki so oproščene na podlagi vključitve v skupino 5 iz priloge 9 k zakonu iz leta 1994. Družba Bookit je zoper to odločbo vložila pritožbo pri First-tier Tribunal (Tax Chamber) (prvostopenjsko sodišče (oddelek za davčne zadeve), Združeno kraljestvo).

               10

               To sodišče pojasnjuje, da se prodaja vstopnic za kinematografe Odeon opravi bodisi na blagajnah ali avtomatih za prodajo vstopnic za kino bodisi prek telefona s posredovanjem klicnega centra ali na spletu.

               11

               Prodajo na blagajnah opravljajo zaposleni družbe Odeon. Za to prodajo in za prodajo na avtomatih za prodajo vstopnic za kino družba Bookit za družbo Odeon opravlja storitve obdelave plačil s kartico, vendar družbi Odeon ali strankam za to ne zaračuna nobene provizije. Prodajo prek telefona in na spletu družba Bookit opravlja kot zastopnik družbe Odeon. Za te prodaje je stranka pri nakupu z debetno ali kreditno kartico poleg cene vstopnice plačala tudi provizijo za storitev obdelave plačila s kartico. Ta se je v zadevnem obdobju gibala med 0,65 in 0,75 funtov (GBP) (približno med 0,82 in 0,95 EUR) na transakcijo.

               12

               Predložitveno sodišče navaja, da je v celotnem zadevnem obdobju plačila z debetnimi ali kreditnimi karticami, ki jih je prejela družba Bookit od strank, ki so kupile vstopnice za kinematografe Odeon, obdelovala njena banka pridobiteljica na podlagi pogodbe o opravljanju storitev. V tej pogodbi je bilo določeno, da banka pridobiteljica kreditira račun družbe Bookit za znesek vseh transakcij, v zvezi s katerimi se ji predložijo podatki o zadevnih transakcijah s karticami. V njej je bilo določeno tudi, da morata družba Bookit ali, odvisno od primera, družba Odeon, prvič, pred vsako prodajo pri banki pridobiteljici pridobiti avtorizacijsko kodo, ki jo izda banka, ki je izdala kartico, imenovana „banka izdajateljica“, ki v bistvu potrjuje veljavnost kartice in razpoložljivost sredstev, in drugič, zagotoviti, da je ta koda vpisana v izpisek, imenovan „izpisek o plačilu“, v katerem so podatki o transakcijah s kartico, ki ga je na koncu dneva treba posredovati banki pridobiteljici, da se zaključijo plačila.

               13

               Družbi Odeon in Bookit sta sklenili tudi ločeno pogodbo o opravljanju storitev z družbo DataCash Limited, na podlagi katere je družba DataCash opravljala „standardne storitve plačil z bančno kartico“. Te storitve so zajemale pridobitev avtorizacijske kode v imenu in za račun družbe Bookit s predložitvijo potrebnih zahtev za avtorizacijo pri banki pridobiteljici, sprejem ustreznih odgovorov in shranjevanje avtorizacij v paketni datoteki, iz katere je bilo razvidno, ali je prodaje opravila družba Odeon v kinematografih ali družba Bookit na daljavo, in sicer za ureditev plačila z banko pridobiteljico.

               14

               Predložitveno sodišče navaja, da je v praksi nakup vstopnice za kino prek telefona ali na spletu sestavljen iz sledečih faz. Najprej, stranka družbi Bookit posreduje potrebne podatke o debetni ali kreditni kartici, ki jo želi uporabiti, kot na primer ime in naslov imetnika kartice, številko in varnostno kodo z zadnje strani, družba Bookit pa te podatke prek družbe DataCash pošlje banki pridobiteljici. Ta te podatke posreduje banki izdajateljici, ki – če so podatki pravilni – rezervira sredstva in banki pridobiteljici posreduje avtorizacijsko kodo. Ta prek družbe DataCash kodo posreduje družbi Bookit, ki ob njenem prejemu preveri, ali so zahtevani sedeži v kinu še prosti. Če so prosti, se stranki izdajo vstopnice in transakcija je za to stranko, ki od družbe Odeon prejme potrdilo o rezervaciji, v kateri je navedeno, da je bil z njene bančne kartice odtrgan znesek za plačilo rezerviranih vstopnic in znesek, dolgovan družbi Bookit za stroške rezervacije, zaključena.

               15

               Dalje, v okviru postopka zaključka dneva, ki ga izvede vsak kinematograf, družba Bookit družbi DataCash posreduje informacije o plačilih, ki jih je zbrala v izpiskih o plačilih, v katerih so za vsako transakcijo podatki o plačilu s kartico, vključno z avtorizacijsko kodo banke izdajateljice, nato pa družba DataCash banki pridobiteljici pošlje paketno datoteko, v kateri so navedene vse transakcije, izvedene na ta dan, da se posredujejo različnim bankam izdajateljicam, na podlagi česar banke izdajateljice izvršijo plačila banki pridobiteljici. Zadnjenavedena torej kreditira bančni račun družbe Bookit za zadevna sredstva. Nazadnje družba Bookit družbi Odeon nakaže dohodke od prodaje vstopnic, pri tem pa zadrži provizije za storitev obdelave plačila s kartico.

               16

               Predložitveno sodišče navaja, da je tako vloga družbe Bookit, prvič, da kot zastopnica družbe Odeon opravlja storitve pri prodaji vstopnic in, drugič, da kupcem teh vstopnic zagotavlja storitve obdelave plačila s kartico, ki sestoji iz pridobitve podatkov o kartici pri stranki, posredovanja teh podatkov banki pridobiteljici, pridobitve avtorizacijske kode pri tej banki in ponovnega posredovanja podatkov o kartici, vključno z avtorizacijsko kodo, banki pridobiteljici v okviru postopka plačila.

               17

               Predložitveno sodišče pojasnjuje, prvič, da banka pridobiteljica brez izpiskov o plačilu ne bi mogla vedeti, ali so bile transakcije zaključene. Drugič, družba Bookit naj ne bi mogla obdelati plačil s kartico brez storitev banke pridobiteljice, ker za pridobitev avtorizacijske kode podatkov o kartici ne more neposredno posredovati banki izdajateljici. Tretjič, družba Bookit naj bi potrebovala storitve družbe DataCash, da se podatki o karticah pretvorijo v obliko, ki jo plačilni sistem zazna. To sodišče navaja, da pred njim vseeno ni sporno, da posredovanje družbe DataCash ne vpliva na naravo storitev, ki jih zagotavlja družba Bookit. Četrtič, predložitveno sodišče ugotavlja, da so razmerja med družbama Odeon in Bookit ter njunimi strankami opisana na spletnem mestu družbe Odeon, in meni, da so te stranke v celotnem zadevnem obdobju vedele, da sklepajo ločeno pogodbo z družbo Bookit iz naslova zagotavljanja storitev obdelave plačila s kartico, za kar plačajo provizijo.

               18

               Družba Bookit pred predložitvenim sodiščem trdi, da so storitve obdelave plačila s kartico, ki jih zagotavlja kupcem vstopnic za kino Odeon, storitve, ki so na podlagi priloge 9, skupina 5, točka 1, zakona iz leta 1994 in člena 135(1)(d) Direktive o DDV oproščene plačila DDV, pri čemer je posledica posredovanja podatkov o bančni kartici, vključno z avtorizacijsko kodo, banki pridobiteljici ta, da se sredstva prenesejo na račun družbe Bookit, ki ga ima ta pri tej banki.

               19

               Davčna uprava pa trdi, da družba Bookit v nobenem trenutku ne opravi prenosa sredstev za stranke kinematografov Odeon v smislu sodne prakse Sodišča, saj ta prenos opravi banka pridobiteljica skupaj z banko izdajateljico. Storitve, ki jih zagotavlja družba Bookit, naj bi bile torej zavezane s plačilom običajne stopnje DDV.

               20

               Predložitveno sodišče navaja, da ima – tako kot preostala sodišča Združenega kraljestva – težave pri določitvi, za katere vrste dejavnosti velja oprostitev iz člena 135(1)(d) Direktive o DDV.

               21

               V teh okoliščinah je First-tier Tribunal (Tax Chamber) (prvostopenjsko sodišče – davčni oddelek) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Katera načela je treba uporabiti v zvezi z oprostitvijo DDV iz člena 135(1)(d) Direktive [o DDV], kot jo je Sodišče razlagalo v sodbi z dne 5. junija 1997, SDC (C‑2/95, EU:C:1997:278), pri ugotavljanju, ali ima ‚storitev obdelave plačil [s kartico]‘ (kot je storitev, izvedena v tej zadevi) ‚učinek prenosa sredstev in povzroči spremembo v pravnem in finančnem položaju‘ v smislu točke 66 navedene sodbe?

                        2.

                        Kateri so načeloma tisti dejavniki, zaradi katerih se (i) storitev, ki jo sestavlja zagotavljanje finančnih podatkov, brez katerih se plačilo ne bi izvršilo, vendar ne spada med oprostitve (kot v sodbi z dne 28. julija 2011, Nordea Pankki Suomi (C‑350/10, EU:C:2011:532)), razlikuje od (ii) storitve obdelave podatkov, ki ima funkcionalen učinek prenosa sredstev in za katero je Sodišče ugotovilo, da bi zato lahko spadala med oprostitve (kot v sodbi z dne 5. junija 1997, SDC (C‑2/95, EU:C:1997:278, točka 66))?

                        3.

                        Zlasti v okviru storitve obdelave plačil [s kartico]:

                                 (a)

                                 Ali se oprostitev uporablja za take storitve, ki privedejo do prenosa sredstev, vendar pa ne vključujejo naloge obremenitve enega računa in ustreznega kreditiranja drugega računa?

                                 (b)

                                 Ali je upravičenost do oprostitve odvisna od tega, ali izvajalec storitve sam pridobi avtorizacijsko kodo neposredno od banke izdajateljice ali pa te kode pridobi prek svoje banke pridobiteljice?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Uvodne ugotovitve

               22

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe predložitvenega sodišča temelji na premisi, da je storitev obdelave plačila s kartico, ki jo družba Bookit opravi, kadar oseba, ki želi vstopiti v kinematograf družbe Odeon, prek družbe Bookit kupi vstopnico, ki jo plača z debetno ali kreditno kartico, storitev, ki je ločena in neodvisna od prodaje vstopnice.

               23

               Vendar je Sodišče že razsodilo, da dodatni stroški, ki jih ponudnik storitev svojim strankam zaračuna, kadar te storitve plačajo s kreditno kartico, čekom ali gotovino na bančnem okencu ali na blagajni zastopnika, pooblaščenega za prejem plačila za račun tega ponudnika storitev, ne pomenijo plačila storitev, ki bi bile ločene in neodvisne od glavne storitve, za katero je bilo opravljeno plačilo (glej v tem smislu sodbo z dne 2. decembra 2010, Everything Everywhere, C‑276/09, EU:C:2010:730, točka 32).

               24

               Sodišče je v zvezi s tem najprej ugotovilo, da to, da da glavni ponudnik strankam na voljo infrastrukturo, ki jim omogoča, da lahko ceno za to storitev med drugim plačajo tudi z bančno kartico, za te stranke nima lastnega namena in da ta domnevna storitev, ki je te stranke ne morejo prejeti neodvisno od nakupa glavne storitve, z vidika strank nima nobenega samostojnega interesa glede na to storitev (glej v tem smislu sodbo z dne 2. decembra 2010, Everything Everywhere, C‑276/09, EU:C:2010:730, točka 27).

               25

               Sodišče je nato dodalo, da sta prejem plačila in njegova obdelava neločljivo povezana z vsako plačljivo storitvijo ter da je s tako storitvijo neločljivo povezano, da ponudnik storitev zahteva plačilo in pokaže trud, ki je potreben za to, da lahko stranka dejansko plača za opravljeno storitev, glede na to, da načeloma vsak način plačila za storitev vključuje, da ponudnik naredi nekaj korakov, da obdela plačilo, čeprav se obseg teh korakov lahko razlikuje od enega načina plačila do drugega (glej v tem smislu sodbo z dne 2. decembra 2010, Everything Everywhere, C‑276/09, EU:C:2010:730, točka 28).

               26

               Sodišče je nazadnje pojasnilo, da okoliščina, da je ločena cena za domnevno finančno storitev določena v pogodbeni dokumentaciji in posebej navedena na računih, izdanih strankam, sama po sebi ni odločilna, glede na to, da dejstvo, da je zaračunana enotna cena ali da so bile pogodbeno določene ločene cene, ni odločilno pri ugotavljanju, ali je treba ugotoviti obstoj dveh ali več ločenih in samostojnih transakcij ali enotno gospodarsko transakcijo (glej v tem smislu sodbo z dne 2. decembra 2010, Everything Everywhere, C‑276/09, EU:C:2010:730, točka 29 in navedena sodna praksa).

               27

               V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča mora nacionalno sodišče presoditi, ali dejstva, ki so mu predložena, ob upoštevanju gospodarske in poslovne stvarnosti zadevnih transakcij določajo obstoj enotne transakcije izven zgolj njene pogodbene določitve (glej v tem smislu sodbi z dne 21. februarja 2008, Part Service, C‑425/06, EU:C:2008:108, točka 54, in z dne 20. junija 2013, Newey, C‑653/11, EU:C:2013:409, točke od 42 do 45), in pri tem upoštevati vse okoliščine, v katerih se ta odvija (glej v tem smislu sodbo z dne 2. decembra 2010, Everything Everywhere, C‑276/09, EU:C:2010:730, točka 26 in navedena sodna praksa).

               28

               Predložitveno sodišče mora v skladu s temi elementi preveriti, ali je treba v zadevi v glavni stvari storitev obdelave plačila s kartico, ki jo zagotavlja družba Bookit, za namene uporabe DDV šteti za pomožno storitev glede na glavno storitev, ki jo družba Bookit zagotavlja kupcem navedenih vstopnic, ki je lahko rezervacija ali vnaprejšnji nakup vstopnic za kino na daljavo, in jo zato obravnavati, kot da s to glavno storitvijo tvori eno storitev, zaradi česar se ta storitev davčno obravnava enako kot navedena glavna storitev (glej v tem smislu sodbi z dne 25. februarja 1999, CPP, C‑349/96, EU:C:1999:93, točka 32, in z dne 16. aprila 2015, Wojskowa Agencja Mieszkaniowa w Warszawie, C‑42/14, EU:C:2015:229, točka 31).

               29

               Ob upoštevanju navedenega mora Sodišče v tem primeru podati razlago prava Unije, za katero zaproša predložitveno sodišče.

         Vprašanja

               30

               Predložitveno sodišče s temi vprašanji, ki jih je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 135(1)(d) Direktive o DDV razlagati tako, da v njem določena oprostitev DDV velja za storitev, imenovano „obdelava plačila s kartico“, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, ki jo davčni zavezanec, ki je ponudnik te storitve, opravi, ko oseba prek njega kupi vstopnico za kino, ki jo ta proda v imenu in za račun drugega subjekta in ki jo ta oseba plača z debetno ali kreditno kartico.

               31

               Iz predložitvene odločbe je razvidno, da ta storitev obdelave plačila s kartico sestoji iz tega, da ponudnik storitve pri kupcu najprej pridobi podatke o debetni ali kreditni kartici, ki jo kupec želi uporabiti, in te podatke posreduje svoji banki pridobiteljici, ta pa jih posreduje banki izdajateljici. Dalje sestoji iz tega, da ta ponudnik – ko banka izdajateljica po prejemu teh podatkov banki pridobiteljici s posredovanjem avtorizacijske kode potrdi veljavnost kartice in razpoložljivost potrebnih sredstev – od banke pridobiteljice prejme navedeno kodo, kar omogoči izvedbo prodaje. Nazadnje sestoji iz tega, da ta ponudnik svoji banki pridobiteljici na koncu dneva posreduje izpisek o plačilih, v katerem so navedene vse dejansko izvedene prodaje s tega dne in v katerem so upoštevni podatki o uporabljenih plačilnih karticah, vključno z avtorizacijskimi kodami, da ga banka pridobiteljica posreduje zadevnim bankam izdajateljicam, ki nato izvršijo plačila ali nakazila tej banki pridobiteljici, ta pa zadevna sredstva nakaže na račun ponudnika storitev.

               32

               Najprej je treba ugotoviti, da so v členu 135(1), od (b) do (g), Direktive o DDV brez vsebinskih sprememb navedene oprostitve, ki so bile prej določene v členu 13(B)(d), točke od 1 do 6, Šeste direktive 77/388. Sodna praksa o teh določbah je torej še vedno upoštevna za razlago enakih določb iz Direktive o DDV.

               33

               V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča so oprostitve, navedene v členu 135(1) Direktive o DDV, samostojni pojmi prava Unije, katerih namen je izogniti se razlikam pri uporabi ureditve DDV v posameznih državah članicah (glej zlasti sodbi z dne 10. marca 2011, Skandinaviska Enskilda Banken, C‑540/09, EU:C:2011:137, točka 19 in navedena sodna praksa, in z dne 22. oktobra 2015, Hedqvist, C‑264/14, EU:C:2015:718, točka 33 in navedena sodna praksa).

               34

               Iz ustaljene sodne prakse je razvidno tudi, da se izrazi, ki so bili uporabljeni za opis navedenih oprostitev, razlagajo ozko, saj te oprostitve pomenijo izjeme od splošnega načela, na podlagi katerega se DDV plača za vsako storitev, ki jo davčni zavezanec opravi za plačilo (glej zlasti sodbi z dne 28. julija 2011, Nordea Pankki Suomi, C‑350/10, EU:C:2011:532, točka 23, in z dne 22. oktobra 2015, Hedqvist, C‑264/14, EU:C:2015:718, točka 34 in navedena sodna praksa).

               35

               V teh okoliščinah je treba spomniti, da člen 135(1)(d) Direktive o DDV določa, da države članice oprostijo „transakcije, vključno s posredovanjem, v zvezi z depoziti in tekočimi računi, plačili, transferji, dolgovi, čeki ali drugimi plačilnimi instrumenti, razen izterjave dolgov“.

               36

               Transakcije, ki so oproščene na podlagi navedene določbe, so torej opredeljene glede na naravo opravljanja storitev, in ne glede na ponudnika ali prejemnika storitve. Oprostitev torej ni odvisna od pogoja, da transakcije opravi ustanova ali pravna oseba določene vrste, saj zadevne transakcije spadajo na področje finančnih transakcij (glej sodbo z dne 28. oktobra 2010, Axa UK, C‑175/09, EU:C:2010:646, točka 26 in navedena sodna praksa).

               37

               V obravnavanem primeru ni sporno, da je v postopku v glavni stvari lahko upoštevna le oprostitev iz člena 135(1)(d) Direktive o DDV za „transakcije […] v zvezi s […] plačili [in] transferji“.

               38

               Sodišče je v zvezi s tem že razsodilo, da je transfer transakcija, s katero se izvrši nalog za prenos zneska z enega bančnega računa na drugega. Zanj je značilno zlasti to, da povzroči spremembo v obstoječem pravnem in finančnem položaju, prvič, med naročnikom naloga in upravičencem in, drugič, med njima in njunima bankama ter v nekaterih primerih med bankama. Poleg tega je transakcija, ki povzroči to spremembo, že prenos sredstev med računoma, ne glede na razlog zanj. Ker je transfer le način prenosa sredstev, so torej praktični vidiki odločilni za odločitev, ali je neka transakcija transfer v smislu člena 135(1)(d) Direktive o DDV (glej v tem smislu sodbo z dne 5. junija 1997, SDC, C‑2/95, EU:C:1997:278, točka 53, in z dne 28. julija 2011, Nordea Pankki Suomi, C‑350/10, EU:C:2011:532, točka 25).

               39

               Poleg tega besedilo člena 135(1)(d) Direktive o DDV načeloma ne izključuje, da se transakcija s transferjem razstavi na različne ločene storitve, ki torej tvorijo „transakcije v zvezi“ s transferji v smislu te določbe (glej v tem smislu sodbo z dne 5. junija 1997, SDC, C‑2/95, EU:C:1997:278, točka 64). Čeprav ni mogoče izključiti, da se lahko zadevna oprostitev razširi na storitve, ki po svojem bistvu niso transferji, pa še vedno velja, da se lahko taka oprostitev uporabi le za transakcije, ki s splošnega vidika tvorijo ločeno celoto in katerih posledica je izpolnitev posebnih in bistvenih nalog takih transferjev (glej v tem smislu sodbo z dne 5. junija 1997, SDC, C‑2/95, EU:C:1997:278, točke od 66 do 68).

               40

               Iz navedenega sledi, da morajo zadevne storitve, da se opredelijo kot transakcija iz člena 135(1)(d) Direktive o DDV, s splošnega vidika tvoriti ločeno celoto, katere posledica je izpolnitev posebnih in bistvenih nalog transferja ter katere učinek je torej prenos sredstev in povzročitev spremembe v pravnem in finančnem položaju. S tega vidika je treba storitev v smislu Direktive o DDV razlikovati od zgolj fizične ali tehnične storitve. Zato je treba zlasti preučiti, kolikšno odgovornost ima ponudnik storitev, še posebej pa vprašanje, ali je ta odgovornost omejena na tehnične vidike ali pa vključuje posebne in bistvene naloge transakcij (glej v tem smislu sodbi z dne 5. junija 1997, SDC, C‑2/95, EU:C:1997:278, točka 66, in z dne 28. julija 2011, Nordea Pankki Suomi, C‑350/10, EU:C:2011:532, točka 24).

               41

               Prav tako je treba poudariti, da je glede na to, da so funkcionalni vidiki odločilni za odločitev, ali je transakcija povezana s transferjem v smislu člena 135(1)(d) Direktive o DDV, merilo, na podlagi katerega je mogoče razlikovati med transakcijo, katere učinek je prenos sredstev in povzročitev spremembe v pravnem in finančnem položaju v smislu sodne prakse, navedene v točkah od 38 do 40 te sodbe, in ki spada med zadevne oprostitve, in transakcijo, ki nima takih učinkov in torej ne spada med te oprostitve, odvisno od tega, ali se z zadevno transakcijo dejansko ali morebiti prenese lastništvo nad zadevnimi sredstvi oziroma je njena posledica izpolnitev posebnih in bistvenih nalog takega transferja (glej v tem smislu sodbo z dne 28. julija 2011, Nordea Pankki Suomi, C‑350/10, EU:C:2011:532, točka 33).

               42

               S tega vidika – čeprav lahko zadevni ponudnik storitve zaradi dejstva, da direktno obremeni in/ali sam kreditira nek račun ali pisno posreduje na računih istega imetnika, načeloma šteje, da je ta pogoj izpolnjen, in ugotovi, da spada zadevna storitev med oprostitve (glej v tem smislu sodbo z dne 13. marca 2014, ATP PensionService, C‑464/12, EU:C:2014:139 točke 80, 81 in 85) – pa zgolj zaradi dejstva, da se pri tej storitvi taka naloga neposredno ne opravi, ni mogoče takoj izključiti, da bi lahko šlo za zadevno oprostitev, glede na to, da zgoraj v točki 38 te sodbe navedena razlaga ne prejudicira načinov izvedbe transferjev (glej v tem smislu sodbo z dne 13. marca 2014, ATP PensionService, C‑464/12, EU:C:2014:139, točka 80).

               43

               Poleg tega v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča ugotovitve o transakcijah v zvezi s transferji veljajo tudi za transakcije v zvezi s plačili (glej v tem smislu sodbi z dne 5. junija 1997, SDC, C‑2/95, EU:C:1997:278, točko 50, in z dne 28. julija 2011, Nordea Pankki Suomi, C‑350/10, EU:C:2011:532, točka 26).

               44

               V obravnavanem primeru je treba ugotoviti, da je – kakor je razvidno iz opisa iz točke 31 te sodbe – posledica storitve obdelave plačila s kartico, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, izvršitev plačila ali transferja in se taka storitev lahko šteje za nujno potrebno za to izvršitev, glede na to, da banke izdajateljice – kakor je razvidno iz predložitvene odločbe – zaradi posredovanja izpiska o plačilih na koncu dne, ki ga ponudnik te storitve posreduje svoji banki pridobiteljici, začnejo postopek plačila ali transferja zadevnih zneskov navedeni banki pridobiteljici in v končni fazi na račun tega ponudnika, in da se dejansko izvršijo le plačila ali transferji, za katere so v navedenem izpisku potrebne informacije.

               45

               Vendar, prvič, ker je treba člen 135(1)(d) Direktive o DDV razlagati ozko, zgolj na podlagi dejstva, da je neka storitev nujno potrebna za izvršitev oproščene transakcije, ni mogoče skleniti, da je ta predmet oprostitve (glej v tem smislu sodbi z dne 5. junija 1997, SDC, C‑2/95, EU:C:1997:278, točka 65, in z dne 28. julija 2011, Nordea Pankki Suomi, C‑350/10, EU:C:2011:532, točka 31).

               46

               Drugič, ne za dejstvo, da ponudnik storitev pri kupcu pridobi podatke o plačilni kartici, ki jo želi kupec uporabiti, niti za dejstvo, da ta ponudnik te podatke posreduje svoji banki pridobiteljici, niti za dejstvo, da ta ponudnik od banke izdajateljice prejme avtorizacijsko kodo, in niti za dejstvo, da ta ponudnik svoji banki pridobiteljici na koncu dne posreduje izpisek o plačilih, v katerem so tudi avtorizacijske kode za opravljene prodaje – za vsako posebej ali vsa skupaj kot celota – se ne more šteti, da se z njimi opravlja posebna in bistvena naloga transakcije plačila ali transferja v smislu člena 135(1)(d) Direktive o DDV.

               47

               Ob upoštevanju tega opisa ni sporno, da ponudnik take storitve neposredno ne obremeni niti ne kreditira zadevnih računov, niti na njih ne posreduje pisno, niti ne naloži take obremenitve ali kreditiranja, saj je kupec tisti, ki z uporabo svoje plačilne kartice za nakup odloči, da se bo njegov račun obremenil v korist tretje osebe.

               48

               Dalje, kot je navedla Evropska komisija na obravnavi, so izpiski o plačilih, ki jih trgovski ponudnik storitev predloži svoji banki pridobiteljici, le zahtevek za prejem elektronskega plačila. Namen posredovanja takega izpiska na koncu dne je torej le obvestiti zadevni plačilni sistem, da je bil predhodno odobreni nakup opravljen. Za to posredovanje tako ni mogoče šteti, da se z njim izvršuje zadevno plačilo ali transfer ali da se z njim izpolnjujejo posebne in bistvene naloge. Okoliščina, da so v takem izpisku navedeni le podatki in kode v zvezi s prodajami, ki so bile dejansko opravljene in za katere je bila torej potrjena razpoložljivost vstopnice, ki jo je želela stranka, na to nima vpliva, saj je ta okoliščina neločljivo povezana z naravo takega izpiska.

               49

               Zato je treba vnovič poudariti, da je avtorizacijska koda – kakor je razvidno iz predložitvene odločbe – za katero ponudnik zaprosi, jo prejme in posreduje ter na izdajo katere torej nima vpliva in ki je vsebovana v tem izpisku, le odobritev, da se lahko prodaja opravi, in ki jo zadevna banka izdajateljica prek banke pridobiteljice zagotovi ponudniku. Zato torej ne gre za posebno ali bistveno nalogo prenosa lastništva nad zadevnimi sredstvi. Zato dejstvo, da to kodo pridobi ponudnik te storitve neposredno od banke izdajateljice ali pa prek svoje banke pridobiteljice, ne vpliva na odločitev, ali storitev obdelave plačila s kartico, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, spada med zadevne oprostitve.

               50

               Tretjič, iz predložitvene odločbe ne izhaja, da bi bil ponudnik take storitve odgovoren za spremembo pravnega in finančnega položaja, ki je značilen za v smislu člena 135(1)(d) Direktive o DDV oproščeno transakcijo s transferjem ali plačilom, in torej za posebne in bistvene naloge postopka prenosa sredstev, ki se izvede med banko izdajateljico in banko pridobiteljico ter nato od banke pridobiteljice na račun tega ponudnika. Natančneje, čeprav se lahko ponudnik storitve obdelave plačila s kartico, kakor je navedla družba Bookit v pisnih stališčih, zaveže kupcu in morebiti subjektu, za račun katerega izvaja prodajo, da bo to prodajo in z njo povezano storitev obdelave plačila s kartico uspešno izvedel ter da bo torej to storitev ustrezno opravil, ta odgovornost ne pomeni, da navedeni ponudnik nosi odgovornost za uresničitev spremembe pravnega in finančnega položaja, ki je značilna za oproščeno transakcijo s plačilom ali transferjem.

               51

               Iz vseh teh elementov izhaja, da ponudnik storitve obdelave plačila s kartico, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari, ne sodeluje posebno in bistveno pri spremembi finančnega in pravnega položaja, s katero se opravi prenos lastništva nad zadevnimi sredstvi in ki v skladu s sodno prakso Sodišča omogoča opredelitev transakcije v zvezi s plačili ali transferji kot oproščeno v skladu s členom 135(1)(d) Direktive o DDV, ampak je njegovo ravnanje omejeno na izvedbo tehničnih in administrativnih ukrepov, ki mu omogočajo, da pridobi informacije in jih posreduje banki pridobiteljici ter da po isti poti prejme informacije, na podlagi katerih lahko izvede prodajo in prejme ustrezna sredstva.

               52

               V zvezi s tem je treba spomniti, da samodejnost te storitve in zlasti dejstvo, da posredovanje izpiska o plačilih samodejno sproži zadevna plačila ali transferje, ne spreminja narave opravljene storitve in da zato na zadevno oprostitev nima vpliva (glej v tem smislu sodbo z dne 5. junija 1997, SDC, C‑2/95, EU:C:1997:278, točka 37).

               53

               Storitev obdelave plačila s kartico, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, ki torej v bistvu sestoji iz izmenjave podatkov med trgovcem in njegovo banko pridobiteljico, da se zagotovi plačilo blaga ali storitve, ki je na prodaj, ne spada med oprostitve, ki so v členu 135(1)(d) Direktive o DDV določene za transakcije v zvezi s plačili ali transferji.

               54

               Poleg tega se za tako storitev, prvič, ne more šteti, da je po naravi finančna transakcija v smislu člena 135(1), od (b) do (g), Direktive o DDV, razen če se šteje, da vsak trgovec, ki sprejme potrebne ukrepe za prejem plačila z debetno ali kreditno kartico, izvede finančno transakcijo v smislu teh določb, kar pa bi izničilo njen pomen in bi bilo v nasprotju z ozko razlago oprostitev DDV.

               55

               Drugič, z odobritvijo oprostitve iz člena 135(1)(d) Direktive o DDV za storitev obdelave plačila s kartico, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, bi se onemogočil cilj, ki se uresničuje z oprostitvami finančnih transakcij, ki je odpraviti težave, povezane z določitvijo davčne osnove in zneska DDV, in preprečiti povišanje stroškov potrošniškega kredita (sodba z dne 19. aprila 2007, Velvet & Steel Immobilien, C‑455/05, EU:C:2007:232, točka 24, in sklep z dne 14. maja 2008, Tiercé Ladbroke in Derby, C‑231/07 in C‑232/07, neobjavljen, EU:C:2007:332, točka 24).

               56

               Obdavčitev storitve obdelave plačila s kartico, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, z DDV pa ne pomeni takih težav. Natančneje, davčno osnovo, ki ustreza plačilu za to storitev, in sicer proviziji, ki se kupcu vstopnice zaračuna za to storitev, je mogoče enostavno določiti, prav tako ponudnik kredita s to transakcijo kupcu ne naloži kredita. Taka storitev torej na podlagi člena 135(1)(d) Direktive o DDV ne more biti oproščena.

               57

               Na podlagi teh ugotovitev je treba na postavljena vprašanja odgovoriti, da je treba člen 135(1)(d) Direktive o DDV razlagati tako, da se oprostitev DDV, ki je v njem določena za transakcije v zvezi s plačili in transferji, ne uporablja za storitev, imenovano „obdelava plačila z debetno ali kreditno kartico“, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari in ki jo opravi davčni zavezanec, ki je ponudnik te storitve, ko oseba prek njega kupi vstopnico za kino, ki jo ta proda v imenu in za račun drugega subjekta ter ki jo ta oseba plača z debetno ali kreditno kartico.

         Stroški

               58

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:

                     Člen 135(1)(d) Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost je treba razlagati tako, da se oprostitev davka na dodano vrednost, ki je v njem določena za transakcije v zvezi s plačili in transferji, ne uporablja za storitev, imenovano „obdelava plačila z debetno ali kreditno kartico“, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari in ki jo opravi davčni zavezanec, ki je ponudnik te storitve, ko oseba prek njega kupi vstopnico za kino, ki jo ta proda v imenu in za račun drugega subjekta ter ki jo ta oseba plača z debetno ali kreditno kartico.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: angleščina.


Sodba Sodišča za uslužbence (drugi senat) z dne 8. julija 2010. # Stefano Sotgia proti Evropski komisiji. # Javni uslužbenci - Uradniki. # Zadeva F-130/06.


Sodba Sodišča z dne 14. decembra 1962. # Milchwerke Heinz Wöhrmann & Sohn KG in Alfons Lütticke GmbH proti Komisiji Evropske gospodarske skupnosti. # Združeni zadevi 31/62 in 33/62.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 11. novembra 1992. # Roland Teulie proti Cave coopérative "les Vignerons de Puissalicon". # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal d'instance de Béziers - Francija. # Zadeva C-251/91.


Sodba Sodišča z dne 10. julija 1984. # Dansk Denkavit ApS proti Ministeriet for skatter og afgifter. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Østre Landsret - Danska. # Zadeva 42/83.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 11. maja 1993. # H.J.J. van Doesselaar proti Minister van Verkeer en Waterstaat. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: College van Beroep voor het Bedrijfsleven - Nizozemska. # Zadeva C-304/91.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 5. oktobra 2016.#TMD Gesellschaft für transfusionsmedizinische Dienste mbH proti Finanzamt Kassel II – Hofgeismar.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Hessisches Finanzgericht.#Predhodno odločanje – Obdavčenje – Davek na dodano vrednost – Direktiva 2006/112/ES – Oprostitve za določene dejavnosti, ki so v javnem interesu – Člen 132(1)(d) – Oskrba s človeškimi organi, krvjo ter materinim mlekom – Obseg – Plazma iz človeške krvi, predelana in uporabljena v industrijske namene.#Zadeva C-412/15.

text:
         SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 5. oktobra 2016 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Obdavčenje — Davek na dodano vrednost — Direktiva 2006/112/ES — Oprostitve za nekatere dejavnosti, ki so v javnem interesu — Člen 132(1)(d) — Oskrba s človeškimi organi, krvjo in materinim mlekom — Obseg — Plazma iz človeške krvi, predelana in uporabljena v industrijske namene“
      V zadevi C‑412/15,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Hessisches Finanzgericht (finančno sodišče v Hessnu, Nemčija) z odločbo z dne 24. marca 2015, ki je na Sodišče prispela 28. julija 2015 v postopku

         TMD Gesellschaft für transfusionsmedizinische Dienste mbH

      proti

         Finanzamt Kassel II - Hofgeismar,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi L. Bay Larsen, predsednik senata, D. Šváby, sodnik, J. Malenovský (poročevalec), M. Safjan in M. Vilaras, sodnika,
      generalni pravobranilec: N. Wahl,
      sodna tajnica: C. Strömholm, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 28. aprila 2016,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za TMD Gesellschaft für transfusionsmedizinische Dienste mbH T. Dennisen in T. Otto, odvetnika, ter U. Prinz, Steuerberater,

               —

               za nemško vlado T. Henze, J. Möller in K. Petersen, agenti,

               —

               za madžarsko vlado M. Z. Fehér, G. Koós in M. Bóra, agenti,

               —

               za Evropsko komisijo R. Lyal in B.R. Killmann, agenta,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 2. junija 2016
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 132(1)(d) Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost (UL 2006, L 347, str. 1).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med TMD Gesellschaft für transfusionsmedizinische Dienste mbH (v nadaljevanju: TMD), družbo, ki upravlja krvodajalski center, s sedežem v Nemčiji, in Finanzamt Kassel II – Hofgeismar (davčna uprava v Kasslu, Nemčija, v nadaljevanju: davčna uprava) zaradi obdavčitve z davkom na dodano vrednost (DDV) dejavnosti dobave plazme za izdelavo zdravil, ki jo opravlja družba TMD.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Člen 2 Direktive 2006/112 določa:
               „1.   Predmet DDV so naslednje transakcije:
               […]

                        (c)

                        storitve, ki jih davčni zavezanec, ki deluje kot tak, opravi na ozemlju države članice za plačilo;

                  […]“

               4

               Naslov IX te direktive, „Oprostitve“, zajema med drugim poglavje 2 glede „oprostitev za določene dejavnosti, ki so v javnem interesu“, in poglavje 4 z naslovom „Oprostitve v zvezi s transakcijami znotraj Skupnosti“.

               5

               Člen 132(1) navedene direktive, ki spada v to poglavje 2, določa:
               „Države članice oprostijo naslednje transakcije:
               […]

                        (b)

                        bolnišnično in izvenbolnišnično zdravstveno oskrbo ter z njo tesno povezane dejavnosti, ki jih opravljajo osebe javnega prava ali jih pod socialnimi pogoji, primerljivimi s pogoji, ki veljajo za osebe javnega prava, opravljajo bolnišnice, centri za zdravljenje in diagnostiko ter druge uradno priznane ustanove podobne vrste;

                        (c)

                        zdravstveno oskrbo oseb pri opravljanju medicinske in paramedicinske poklicne dejavnosti, kot jo opredeli posamezna država članica;

                        (d)

                        oskrbo s človeškimi organi, krvjo ter materinim mlekom;

                        (e)

                        storitve zobnih tehnikov pri opravljanju poklicne dejavnosti in zobno protetiko, ki jo dobavijo zobozdravniki in zobni tehniki;

                  […]“

         Nemško pravo

               6

               Člen 4, točka 17, Umsatzsteuergesetz (zakon o DDV, v nadaljevanju: UStG) v različici, ki se uporablja v sporu o glavni stvari, določa:
               „Davka so oproščene naslednje transakcije iz člena 1(1), točka 1:
               […]
               oskrba s človeškimi organi, krvjo in materinim mlekom.“

               7

               Člen 15 UStG ureja pravico do odbitka vstopnega davka. V različici, ki se uporablja v sporu o glavni stvari, določa:
               „(1)   Trgovec lahko odbije te zneske vstopnega davka:

                        1.

                        zakonsko dolgovani davek za dobave in druge storitve, ki jih drug podjetnik opravi za njegovo podjetje […]

                  (2)   Odbitka davka ni za dobave, uvoz ali pridobitve blaga znotraj Skupnosti oziroma za druge storitve, ki jih podjetnik uporablja za izvajanje teh transakcij:

                        1.

                        oproščene transakcije;

                  […]
               (3)   Izključitev pravice do odbitka iz odstavka 2 ne velja, če so transakcije

                        1.

                        v primerih, določenih v pododstavku 2, prvi stavek, točka 1,

                                 a)

                                 oproščene na podlagi člena 4, od (1) do (7) […]“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               8

               Družba TMD upravlja krvodajalski center. Njena dejavnost zajema odvzem krvne plazme darovalcem z uporabo kemijskega procesa in mešanje te plazme z antikoagulantno raztopino, ki vsebuje med drugim natrijev citrat. Ta zmes se nato predela v centrifugi, da se iz nje izločijo nekateri elementi. Ti elementi se zberejo in zamrznjeni dobavijo podjetjem farmacevtskega sektorja.

               9

               Družba TMD je to vrsto plazme v okviru svoje dejavnosti dobavila družbi X AG s sedežem v Švici. Ta je plazmo prevzela od družbe TMD in jo za pripravo zdravil prepeljala do svojih proizvodnih mest v drugih državah članicah Unije.

               10

               Družba TMD je menila, da za plazmo, ki jo je dobavljala proizvajalcem zdravil, ne velja oprostitev za dobavo človeške krvi. Družba TMD je zato v obračunu za DDV za leto 2008 davčno upravo prosila za odbitek vstopnega DDV za dejavnosti v zvezi z njenimi dobavami plazme.

               11

               Davčna uprava je, nasprotno, menila, da so bile dobave plazme v druge države članice Unije, dejavnosti, oproščene DDV, in je zato zavrnila odbitek vstopnega davka.

               12

               Pri obračunih za leti 2009 in 2010, ki ju je davčna uprava sprejela, družba TMD ni odbila nobenega vstopnega davka.

               13

               Družba TMD je 7. decembra 2012 zaprosila za popravek odmerjenega DDV za obdobje med letoma 2008 in 2010. Zaprosila je za priznanje pravice do odbitka vstopnih davkov v zvezi z dobavami plazme. V podporo prošnji je navedla, da dobave krvne plazme znotraj Unije, za katere je zdaj zaprosila za odbitek vstopnih davkov, niso bile dejavnosti, oproščene na podlagi člena 4, točka 17(a), UStG, ker je šlo po mnenju te družbe dejansko za dobave „izvorne“ plazme farmacevtskim družbam za frakcionažo in poznejšo izdelavo zdravil.

               14

               Davčna uprava je prošnje za popravek zavrnila z odločbo z dne 7. maja 2013, zoper katero je družba TMD pri predložitvenem sodišču vložila tožbo.

               15

               Družba TMD je v utemeljitev tožbe navedla, da dobava plazme za izdelavo zdravil ne pomeni dobave krvi v smislu člena 4(17)(a) UStG oziroma člena 132(1)(d) Direktive 2006/112.

               16

               V teh okoliščinah je Finanzgericht Hamburg (finančno sodišče v Hessnu, Nemčija) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali je treba člen 132(1)(d) Direktive 2006/112 razlagati tako, da dobava človeške krvi vključuje tudi dobavo plazme, pridobljene iz človeške krvi?

                        2.

                        Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, ali to velja tudi za plazmo, ki ni namenjena neposredno za terapevtsko uporabo, temveč izključno za izdelavo zdravil?

                        3.

                        Če je odgovor na drugo vprašanje nikalen, ali je opredelitev plazme kot ‚krvi‘ odvisna zgolj od njenega določenega namena ali pa je treba upoštevati tudi teoretično uporabo, ki bi jo lahko imela?“

         Predlog za ponovno odprtje ustnega postopka

               17

               Družba TMD je v dopisu z dne 13. junija 2016 predlagala ponovno odprtje ustnega postopka, predvsem zato, ker sklepni predlogi generalnega pravobranilca v točki 49 vsebujejo objektivno napako.

               18

               V zvezi s tem je treba spomniti, da Statut Sodišča Evropske unije in Poslovnik Sodišča strankam ne dajeta možnosti, da predložijo stališča v odgovor na sklepne predloge generalnega pravobranilca (sklep z dne 4. februarja 2000, Emesa Sugar, C‑17/98, EU:C:2000:69, točka 2, in sodba z dne 6. septembra 2012, Döhler Neuenkirchen, C‑262/10, EU:C:2012:559, točka 29).

               19

               Res je, da lahko Sodišče, kot izhaja iz člena 83 njegovega poslovnika, po opredelitvi generalnega pravobranilca kadar koli odredi ponovno odprtje ustnega dela postopka, zlasti če meni, da zadeva ni dovolj razjasnjena, ali če stranka po koncu tega dela postopka navede novo dejstvo, ki je odločilno za odločitev Sodišča, ali če je v zadevi treba odločiti na podlagi trditve, o kateri stranke niso razpravljale.

               20

               Vendar Sodišče meni, da ima po opredelitvi generalnega pravobranilca vse potrebne podatke za odločitev v tej zadevi.

               21

               Sodišče glede na zgoraj navedene ugotovitve meni, da ni treba odrediti ponovnega odprtja ustnega dela postopka.

         Vprašanja za predhodno odločanje

               22

               Predložitveno sodišče z vprašanji, ki jih je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 132(1)(d) Direktive 2006/112 razlagati tako, da se dobava človeške krvi, ki jo morajo države članice v skladu s to določbo oprostiti, nanaša tudi na dobavo plazme, pridobljene iz človeške krvi, kadar ta plazma ni namenjena za terapevtsko uporabo, temveč izključno za izdelavo zdravil.

               23

               V skladu s členom 132(1)(d) Direktive 2006/112 države članice oprostijo oskrbo s človeškimi organi, krvjo in materinim mlekom.

               24

               Najprej je treba spomniti, da gre v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča pri pojmih iz člena 132 za samostojne pojme prava Unije, katerih namen je izogniti se razlikam pri uporabi ureditve DDV v posameznih državah članicah (sodba z dne 26. februarja 2015, VDP Dental Laboratory in drugi, C‑144/13, C‑154/13 in C‑160/13, EU:C:2015:116, točka 44).

               25

               Vendar pojem „človeška kri“ iz člena 132(1)(d) Direktive 2006/112 ni opredeljen z Direktivo 2006/112.

               26

               V teh okoliščinah je treba pomen in obseg tega pojma določiti v skladu z njegovim običajnim pomenom v vsakdanjem jeziku, pri čemer je treba upoštevati kontekst, v katerem se navedeni pojem uporablja, in cilje, ki jim sledi ureditev, katere del so (glej v tem smislu sodbo z dne 25. oktobra 2012, Ketelä, C‑592/11, EU:C:2012:673, točka 51 in navedena sodna praksa).

               27

               V zvezi z običajnim pomenom je treba navesti, da se pojem „človeška kri“ nanaša na element človeškega telesa, ki je sestavljen iz več nesamostojnih, komplementarnih sestavnih delov, katerih sinergijsko delovanje omogoča napajanje vseh organov in tkiv.

               28

               Eden od teh dodatnih sestavnih delov je plazma, in sicer tekočina, s katero se drugi sestavni deli človeške krvi prenašajo po telesu.

               29

               V zvezi s splošnim kontekstom je treba najprej opozoriti, da je v skladu s členom 3(2)(c) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah prepovedana uporaba človeškega telesa in njegovih delov kot takih za pridobivanje premoženjske koristi.

               30

               Dalje, v zvezi z namenom vseh določb člena 132 Direktive 2006/112 je treba spomniti, da je namen tega člena nekatere dejavnosti, ki so v javnem interesu, oprostiti DDV, da bi se olajšal dostop do nekaterih storitev in dobava nekaterega blaga ob izognitvi povečanih stroškov, ki bi nastali, če bi bili obdavčeni z DDV (glej v tem smislu sodbo z dne 26. februarja 2015, VDP Dental Laboratory in drugi, C‑144/13, C‑154/13 in C‑160/13, EU:C:2015:116, točki 43 in 45 ter navedena sodna praksa).

               31

               Nazadnje, v zvezi s členom 132(1)(d) Direktive 2006/112 je treba navesti, da se ta določba, tako kot točke (b), (c) in (e) tega odstavka, nanaša na transakcije, ki so neposredno povezane z zdravstveno oskrbo ali imajo terapevtski namen.

               32

               Zato je treba oprostitev dobave človeške krvi iz člena 132(1)(d) Direktive 2006/112 razumeti tako, da je njen namen zagotoviti, da dobava proizvodov, ki prispevajo k zdravstveni oskrbi ali imajo terapevtski namen, ne postane nedostopna zaradi povečanih stroškov za te proizvode, če bi bila njihova dobava predmet obdavčitve z DDV (glej po analogiji sodbo z dne 26. februarja 2015, VDP Dental Laboratory in drugi, C‑144/13, C‑154/13 in C‑160/13, EU:C:2015:116, točka 46 in navedena sodna praksa).

               33

               Glede na zgoraj navedeno mora za dobavo človeške krvi, vključno z dobavo plazme, ki je njen sestavni del, veljati oprostitev iz člena 132(1)(d) Direktive 2006/112, če ta dobava neposredno prispeva k dejavnostim, ki so v javnem interesu, in sicer če se dobavljena plazma neposredno uporabi za zdravstveno oskrbo ali v terapevtske namene.

               34

               Glede na to je treba opozoriti, da se izrazi, ki so bili uporabljeni za opis oprostitev iz člena 132 Direktive 2006/112, razlagajo ozko, saj pomenijo izjeme od splošnega načela, na podlagi katerega se DDV plača za vsako storitev, ki jo davčni zavezanec opravi za plačilo (glej zlasti sodbi z dne 28. julija 2011, Nordea Pankki Suomi, C‑350/10, EU:C:2011:532, točka 23, in z dne 22. oktobra 2015, Hedqvist, C‑264/14, EU:C:2015:718, točka 34 in navedena sodna praksa).

               35

               Iz tega sledi, da pa oprostitev iz člena 132(1)(d) Direktive 2006/112 ne velja za t. i. „industrijsko“ plazmo, in sicer za plazmo, katere dobava ne prispeva neposredno k dejavnostim, ki so v javnem interesu, ker je njen namen vključitev v industrijsko proizvodnjo, med drugim za izdelavo zdravil.

               36

               Zato lahko velja oprostitev iz člena 132(1)(d) Direktive 2006/112 le za plazmo, ki je dejansko namenjena za neposredno terapevtsko uporabo.

               37

               Ker je upravičenost do te oprostitve odvisna od uporabe plazme za določeno vrsto dejavnosti v javnem interesu, okoliščina, da je plazma za industrijsko uporabo teoretično lahko predmet neposredne terapevtske uporabe – tudi če bi bila dokazana – ne pomeni, da mora za to plazmo veljati upravičenost do oprostitev, predvidenih za omejitev stroškov zgolj plazme, ki je dejansko namenjena za neposredno terapevtsko uporabo.

               38

               Iz spisa, predloženega Sodišču, pa je razvidno, da plazma, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, ni namenjena za zdravstveno ali terapevtsko oskrbo, temveč ima izključno farmacevtske namene.

               39

               V teh okoliščinah za tako plazmo ne velja oprostitev iz člena 132(1)(d) Direktive 2006/112.

               40

               Glede na vse zgoraj navedeno je treba na postavljena vprašanja odgovoriti, da je treba člen 132(1)(d) Direktive 2006/112 razlagati tako, da se dobava človeške krvi, ki so jo države članice dolžne oprostiti v skladu s to določbo, ne nanaša na dobavo plazme, pridobljene iz človeške krvi, če ta plazma ni namenjena za neposredno terapevtsko uporabo, temveč izključno za izdelavo zdravil.

         Stroški

               41

               Ker je ta postopek za stranko v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

                     Člen 132(1)(d) Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost je treba razlagati tako, da se dobava človeške krvi, ki jo morajo države članice oprostiti v skladu s to določbo, ne nanaša na dobavo plazme, pridobljene iz človeške krvi, če ta plazma ni namenjena za terapevtsko uporabo, temveč izključno za izdelavo zdravil.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nemščina.


Sodba Splošnega sodišča (tretji senat) z dne 11. novembra 2015.#Helenska republika proti Evropski komisiji.#EKUJS – Jamstveni oddelek – EKJS in EKSRP – Odhodki, izključeni iz financiranja – Razumni rok – Neobstoj ključnega nadzora – Ekstrapolacija ugotovitev pomanjkljivosti.#Zadeva T-550/13.


Sodba Splošnega sodišča (osmi senat) z dne 15. septembra 2016.#Arrom Conseil proti Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino.#Znamka Evropske unije – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne znamke Evropske unije Roméo has a Gun by Romano Ricci - Prejšnji besedni znamki Evropske unije NINA RICCI in RICCI – Verjetnost zmede – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009 – Nepošteno izkoriščanje razlikovalnega učinka ali ugleda prejšnjih znamk – Škodovanje ugledu – Člen 8(5) Uredbe št. 207/2009.#Zadeva T-359/15.