title: Sodba Sodišča (peti senat) z dne 25. junija 2015.#Skatteministeriet proti DSV Road A/S.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Østre Landsret.#Predhodno odločanje – Carinski zakonik Skupnosti – Uredba (EGS) št. 2913/92 – Člena 203 in 204 – Uredba (EGS) št. 2454/93 – Člen 859 – Zunanji tranzitni postopek – Nastanek carinskega dolga – Odstranitev blaga izpod carinskega nadzora – Neizpolnitev obveznosti – Zamuda pri predložitvi blaga namembnemu uradu – Blago, ki ga je naslovnik zavrnil in je bilo vrnjeno brez predložitve carinskemu uradu – Blago, ponovno dano v zunanji tranzitni postopek z novo deklaracijo – Direktiva 2006/112/ES – Člen 168(e) – Odbitek DDV pri uvozu s strani prevoznika.#Zadeva C-187/14.

text:
         SODBA SODIŠČA (peti senat)
      z dne 25. junija 2015 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Carinski zakonik Skupnosti — Uredba (EGS) št. 2913/92 — Člena 203 in 204 — Uredba (EGS) št. 2454/93 — Člen 859 — Zunanji tranzitni postopek — Nastanek carinskega dolga — Odstranitev blaga izpod carinskega nadzora — Neizpolnitev obveznosti — Zamuda pri predložitvi blaga namembnemu uradu — Blago, ki ga je naslovnik zavrnil in je bilo vrnjeno brez predložitve carinskemu uradu — Blago, ponovno dano v zunanji tranzitni postopek z novo deklaracijo — Direktiva 2006/112/ES — Člen 168(e) — Odbitek DDV pri uvozu s strani prevoznika“
      V zadevi C‑187/14,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Østre Landsret (Danska) z odločbo z dne 4. aprila 2014, ki je prispela na Sodišče 16. aprila 2014, v postopku

         Skatteministeriet

      proti

         DSV Road A/S,

      ob udeležbi

         Danske Speditører,

      SODIŠČE (peti senat),
      v sestavi T. von Danwitz (poročevalec), predsednik senata, C. Vajda, A. Rosas, E. Juhász in D. Šváby, sodniki,
      generalni pravobranilec: M. Szpunar,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za DSV Road A/S A. Hedetoft, odvetnik,

               —

               za Danske Speditører R. Køie, odvetnik,

               —

               za dansko vlado C. Thorning, agent, skupaj z D. Aukenom, odvetnikom,

               —

               za češko vlado M. Smolek in J. Vláčil, agenta,

               —

               za grško vlado G. Skiani in M. Germani, agentki,

               —

               za Evropsko komisijo C. Soulay in L. Grønfeldt, agentki,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 203(1) in 204(1)(a) Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 4, str. 307), kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 1791/2006 z dne 20. novembra 2006 (UL L 363, str. 1, v nadaljevanju: carinski zakonik), člena 859 Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93 z dne 2. julija 1993 o določbah za izvajanje Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 6, str. 3), kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 214/2007 z dne 28. februarja 2007 (UL L 62, str. 6, v nadaljevanju: izvedbena uredba), in člena 168(e) Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost (UL L 347, str. 1, v nadaljevanju: Direktiva o DDV).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Skatteministeriet (ministrstvo za davke in trošarine) in podjetjem DSV Road A/S (v nadaljevanju: DSV) zaradi plačila carinskih dajatev in davka na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV) na blago, ki je bilo prepeljano v okviru več zunanjih skupnostnih tranzitnih postopkov.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Člen 37 carinskega zakonika določa:
               „1.   Blago, ki je vneseno na carinsko območje Skupnosti, je od trenutka vnosa predmet carinskega nadzora. Skladno z veljavnimi določbami je lahko predmet carinske kontrole.
               2.   Blago ostane pod carinskim nadzorom tako dolgo, dokler se ne določi carinski status blaga in, če gre za blago, ki ni skupnostno, brez vpliva na člen 82 (1), do trenutka zamenjave carinskega statusa ali vnosa v prosto cono ali prosto skladišče, oziroma do njegovega ponovnega izvoza ali uničenja v skladu s členom 182.“

               4

               Člen 91(1) tega zakonika določa:
               „1.   Zunanji tranzitni postopek omogoča gibanje, od enega do drugega kraja na carinskem območju Skupnosti:

                        (a)

                        neskupnostnega blaga, ne da bi bilo to blago zavezano plačilu uvoznih ali drugih dajatev ali ukrepom trgovinske politike;

                  […]“

               5

               Člen 92 tega zakonika določa:
               „1.   Zunanji tranzitni postopek se konča in obveznosti imetnika so ustrezno izpolnjene, kadar je blago dano v postopek in namembni carinski urad izda zahtevane dokumente v skladu z določbami za ta postopek.
               2.   Carinski organi zaključijo postopek, če lahko na podlagi primerjave podatkov, s katerimi razpolaga urad za odpravo blaga, s podatki, ki jih ima na razpolago namembni urad, ugotovijo, da je bil postopek pravilno končan.“

               6

               Člen 96(1) tega zakonika določa:
               „1.   Glavni zavezanec je imetnik postopka v okviru zunanjega skupnostnega tranzitnega postopka. Odgovoren je za:

                        (a)

                        predložitev nedotaknjenega blaga namembnemu carinskemu uradu v predpisanem roku, pri čemer je dolžan spoštovati ukrepe, ki so jih carinski organi sprejeli za zagotovitev prepoznavanja;

                        (b)

                        spoštovanje določb skupnostnega tranzitnega postopka.“

               7

               Člen 203 carinskega zakonika določa:
               „1.   Carinski dolg pri uvozu nastane:

                        —

                        z nezakonito odstranitvijo blaga, zavezanega uvoznim dajatvam, izpod carinskega nadzora.

                  2.   Carinski dolg nastane v trenutku odstranitve blaga izpod carinskega nadzora.
               3.   Dolžniki so:

                        —

                        oseba, ki je odstranila blago izpod carinskega nadzora,

                  […]“

               8

               Člen 204(1) tega zakonika določa:
               „1.   Carinski dolg pri uvozu nastane:

                        (a)

                        z neizpolnitvijo ene od obveznosti, ki izhaja za blago, zavezano uvoznim dajatvam, iz zadrževanja v začasni hrambi ali iz uporabe carinskega postopka, v katerega je bilo blago dano,

                  […]
               v primerih, ki niso našteti v členu 203, razen če se dokaže, da te kršitve niso bistveno vplivale na pravilno izvajanje začasne hrambe ali zadevnega carinskega postopka.“

               9

               Člen 356 izvedbene uredbe določa:
               „1.   Urad odhoda določi rok, v katerem je treba blago predložiti namembnemu uradu, ob upoštevanju načrta poti, veljavne prometne ali druge zakonodaje in, če je to primerno, podatkov, ki jih je sporočil glavni zavezanec.
               […]
               3.   Če se blago predloži namembnemu uradu po izteku roka, ki ga je predpisal organ odhoda, in če je bil rok prekoračen zaradi vzrokov, ki jih je mogoče zadovoljivo razložiti namembnemu uradu in jih ni mogoče pripisati prevozniku ali glavnemu zavezancu, se šteje, da je slednji izpolnil predpisani rok.“

               10

               Člen 859 te uredbe določa:
               „Za napake, ki so ostale brez bistvenih posledic za pravilno izvajanje začasne hrambe ali zadevnega carinskega postopka iz člena 204(1) [carinskega] zakonika, se štejejo naslednje napake, pod pogojem, da:

                        —

                        ne predstavljajo poskusa odstranitve blaga izpod carinskega nadzora,

                        —

                        da ne vključujejo očitne malomarnosti udeleženega,

                        —

                        da so naknadno izpolnjene vse formalnosti, potrebne za ureditev položaja blaga:
                        […]

                                 2.

                                 pri blagu, danem v tranzitni postopek, neizpolnitev ene od obveznosti, ki izhajajo iz uporabe tega postopka, če so izpolnjeni naslednji pogoji:

                                          (a)

                                          blago, dano v postopek, je bilo namembnemu uradu predloženo dejansko nespremenjeno;

                                          (b)

                                          namembni urad je lahko zagotovil, da je bila ob koncu tranzitnega postopka za blago določena carinsko dovoljena raba ali uporaba blaga ali skladiščenje v začasnem skladišču;

                                          (c)

                                          če rok iz člena 356 ni bil upoštevan in se ne uporablja odstavek 3 navedenega člena, blago pa je bilo vseeno predloženo namembnemu uradu v razumnem času.“

                                    […]“

               11

               Člen 168 direktive o DDV določa:
               „Dokler se blago in storitve uporabljajo za namene njegovih obdavčenih transakcij, ima davčni zavezanec v državi članici, v kateri opravlja te transakcije, pravico, da odbije od zneska DDV, ki ga je dolžan plačati, naslednje zneske:
               […]

                        (e)

                        DDV, ki ga je dolžan ali ga je plačal za uvoženo blago v to državo članico.“

               12

               Člen 201 navedene direktive določa:
               „Pri uvozu je DDV dolžna plačati oseba ali osebe, ki jih država članica uvoza določi ali prizna kot osebe, ki so dolžne plačati davek.“

         Dansko pravo

               13

               Člen 39(1) carinskega zakona (Toldloven) v različici, kodificirani z odlokom št. 867 (lovbekendtgørelse nr 867) z dne 13. septembra 2005, določa:
               „Zavezanec za plačilo carine in davka na blago je:

                        1.

                        oseba, ki uvaža ali je bilo zanjo uvoženo na dansko carinsko območje blago, ki ni v prostem prometu na carinskem območju Evropske unije;

                  […]

                        4.

                        voznik ali lastnik prevoznega sredstva, ki prevaža blago pod carinskim nadzorom ali blago, ki je pogojno oproščeno carine in davka. Enako velja za osebe, ki so imetnice takega prevoznega sredstva.“

               14

               Člen 37 zakona o DDV (Momsloven) določa:
               „Podjetja, registrirana v skladu s členi 47, 49, 51 ali 51a, lahko pri obračunu vstopnega davka v smislu člena 56(3) odbijejo davek, ki ga določa ta zakon za nakup ali druge transakcije podjetja, ki se nanašajo na blago in storitve, ki se uporabljajo izključno za dobave podjetja, ki davka niso oproščene […]“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               15

               DSV, dansko podjetje za prevoz in logistiko, je 23. avgusta 2007 in 10. aprila 2008 kot glavni zavezanec začelo dva zunanja skupnostna tranzitna postopka (v nadaljevanju: tranzitna postopka) za prevoz 148 in 703 pošiljk elektronskih proizvodov med carinskim uradom odhoda v prostem pristanišču København (Danska) in namembnim carinskim uradom Jönköping (Švedska). Danski organi pri carinskem uradu odhoda so, ne da bi opravili fizični pregled blaga, odredili njegovo sprostitev in določili rok za njegovo predložitev namembnemu carinskemu uradu do 31. avgusta 2007 in 13. aprila 2008.

               16

               V obeh primerih je podjetje DSV blago prepeljalo v Jönköping, kjer pa je naslovnik sprejetje zavrnil. Zato je podjetje DSV 4. septembra 2007 in 14. aprila 2008 blago prepeljalo nazaj v prosto pristanišče København, pri tem pa blaga ni predložilo ne carinskemu uradu Jönköping ne carinskemu uradu prostega pristanišča København in carinski dokumenti niso bili razveljavljeni.

               17

               Podjetje DSV trdi, da je bilo istih 148 in 703 paketov z elektronskimi proizvodi poslanih nazaj iz Jönköpinga 13. septembra 2007 in 17. aprila 2008 skupaj z drugimi elektronskimi proizvodi. Za vsako od dobav je podjetje DSV začelo nov tranzitni postopek in sestavilo nov tranzitni dokument, ki se je nanašal na skupno 573 in 939 pošiljk elektronskih proizvodov. Ta druga tranzitna postopka sta bila pravilno končana 13. septembra 2007 oziroma 23. aprila 2008. Skatteministeriet pa izpodbija dejstvo, da je bilo 148 in 703 pošiljk elektronskih proizvodov, ki so bile predmet prvih dveh tranzitnih postopkov, vključenih tudi v druga tranzitna postopka.

               18

               Za vsakega od prvih nekončanih tranzitnih postopkov je danske told- og skatteforvaltning (danska centralna davčna in carinska uprava) od podjetja DSV zahtevala plačilo carine na podlagi člena 203 carinskega zakonika in podredno na podlagi člena 204 tega zakonika. Poleg tega je danske told- og skatteforvaltning zahtevala plačilo DDV na uvoz blaga, ki je bilo predmet teh postopkov, na podlagi člena 39(1)(4) carinskega zakona, v različici, kodificirani z odlokom št. 867 z dne 13. septembra 2005. Iz spisa Sodišča je razvidno, da je podjetje DSV plačalo DDV na uvoz, vendar mu je bila pravica do odbitka tega DDV zavrnjena. Podjetje DSV je ti odločbi izpodbijalo, zato je zadeva zdaj v postopku pred Østre Landsret (vzhodno višje sodišče).

               19

               V teh okoliščinah je Østre Landsret prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali je člen 203(1) [carinskega zakonika] treba razlagati tako, da je iz carinskega nadzora izvzet položaj, kot je ta v postopku v glavni stvari, če se šteje, (a) da se je vsak od obeh začetih tranzitnih postopkov v letih 2007 in 2008 nanašal na isto blago, ali (b) če ni mogoče dokazati, da je šlo za isto blago?

                        2.

                        Ali je člen 204 carinskega zakonika treba razlagati tako, da pomeni, da carinski dolg nastane v položaju, kot je ta v postopku v glavni stvari, če se šteje, (a) da se je vsak od obeh začetih tranzitnih postopkov v letih 2007 in 2008 nanašal na isto blago, ali (b) če ni mogoče dokazati, da je šlo za isto blago?

                        3.

                        Ali je člen 859 [izvedbene uredbe] treba razlagati tako, da gre v okoliščinah, kot so te v postopku v glavni stvari, za kršitev obveznosti, ki ni imela bistvenega vpliva na pravilen potek carinskega postopka, če se šteje, (a) da se je vsak od obeh začetih tranzitnih postopkov v letih 2007 in 2008 nanašal na isto blago, ali (b) če ni mogoče dokazati, da je šlo za isto blago?

                        4.

                        Ali prva država članica, v katero je bilo blago uvoženo, davčnemu zavezancu, ki ga je določila država članica, lahko zavrne odbitek uvoznega DDV na podlagi člena 168(e) Direktive o DDV, če je bil uvozni DDV zaračunan prevozniku zadevnega blaga, ki ni uvoznik ali lastnik tega blaga, ampak ga je le prevažal in je bil zadolžen za carinjenje pošiljke v okviru svoje dejavnosti odpreme tovora, ki je predmet DDV?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Prvo vprašanje

               20

               Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 203(1) carinskega zakonika razlagati tako, da carinski dolg nastane na njegovi podlagi le zato, ker je blago, dano v tranzitni postopek, po neuspešnem poskusu dostave vrnjeno v prosto pristanišče odhoda, pri čemer ni bilo predloženo ne namembnemu carinskemu uradu ne carinskemu uradu prostega pristanišča.

               21

               Predložitveno sodišče sprašuje to z vidika dveh različnih dejanskih primerov, in sicer, na eni strani je ugotovljeno, da je bilo isto blago nato znova prepeljano v namembni kraj v okviru pravilno končanega drugega tranzitnega postopka, in na drugi strani ni mogoče ugotoviti, da gre v okviru prvega in drugega tranzitnega postopka za isto prepeljano blago.

               22

               Najprej je treba spomniti, da imata člena 203 in 204 carinskega zakonika ločeni področji uporabe. Medtem ko se prvonavedeni člen nanaša na dejanja, ki vodijo k odstranitvi blaga izpod carinskega nadzora, se drugonavedeni člen nanaša na neizpolnjevanje obveznosti in neupoštevanje pogojev, povezanih z različnimi carinskimi postopki, ki ne vplivajo na carinski nadzor (sodba X, C‑480/12, EU:C:2014:329, točka 31).

               23

               Iz besedila člena 204 carinskega zakonika izhaja, da se ta določba uporablja le v primerih, ki ne spadajo v okvir člena 203 tega zakonika (sodba X, C‑480/12, EU:C:2014:329, točka 32).

               24

               Za ugotovitev, na podlagi katerega od obeh členov nastane carinski dolg pri uvozu, je treba najprej preučiti, ali zadevna dejanja pomenijo odstranitev izpod carinskega nadzora v smislu člena 203(1) carinskega zakonika. Le ob nikalnem odgovoru je mogoča uporaba določb iz člena 204 carinskega zakonika (sodba X, C‑480/12, EU:C:2014:329, točka 33).

               25

               Podrobneje je treba v zvezi s pojmom odstranitve izpod carinskega nadzora iz člena 203(1) carinskega zakonika opozoriti, da je treba v skladu s sodno prakso Sodišča ta pojem razumeti kot vsako dejanje ali opustitev, ki pristojnim carinskim organom preprečuje, čeprav začasno, dostop do blaga pod carinskim nadzorom in izvajanje nadzora, ki ga določa člen 37(1) carinskega zakonika (sodba X, C‑480/12, EU:C:2014:329, točka 34).

               26

               V zvezi s primerom, da ni mogoče ugotoviti, da gre v okviru prvega in drugega tranzitnega postopka za isto prepeljano blago, je treba skleniti, da so pogoji za nastanek carinskega dolga na podlagi člena 203(1) carinskega zakonika izpolnjeni. V tem primeru namreč ni ugotovljeno, da bi bilo blago predloženo namembnemu carinskemu uradu, kot je zahtevano s členom 96(1)(a) carinskega zakonika. V takem položaju pa pristojni carinski organ ne more, v skladu s členom 92(2) carinskega zakonika, ugotoviti, da je bil tranzitni postopek pravilno končan.

               27

               Po drugi strani je bilo blago – če je istovetnost prepeljanega blaga v okviru prvega in drugega tranzitnega postopka ugotovljena – dejansko predloženo namembnemu carinskemu uradu v okviru drugega pošiljanja. V zvezi s tem primerom je treba ugotoviti, da opustitev predložitve tega blaga carinskemu uradu Jönköping v okviru prvega pošiljanja in njegova predložitev carinskemu uradu v prostem pristanišču København po vrnitvi ter dajanje tega blaga v drug tranzitni postopek in zamuda pri njegovi predložitvi namembnemu carinskemu uradu niso okoliščine, ki bi same po sebi lahko pomenile odstranitev izpod carinskega nadzora.

               28

               Ker namreč prvi tranzitni postopek ni bil končan ter se nista spremenila carinsko dovoljena raba ali uporaba in carinski postopek zadevnega blaga, je zanj ob vrnitvi in hrambi v prostem pristanišču København še vedno veljal prvi tranzitni postopek. Kot je navedla Evropska komisija, se v tranzitnem postopku carinski nadzor po naravi izvaja na daljavo. Nanaša se na blago, ki se ne nahaja na določenem kraju, temveč se prevaža iz enega v drug kraj, pri čemer carinski organi ne morejo ugotoviti natančne lokacije blaga v vsakem trenutku prevoza.

               29

               Ta nadzor na daljavo pa ni oviran s sámo opustitvijo predložitve zadevnega blaga namembnemu carinskemu uradu ali prostemu pristanišču, če so spoštovani vsi drugi pogoji v zvezi s tranzitnim postopkom. V takem položaju je namreč zadevno blago kljub tem opustitvam prepeljano v dovoljenem tranzitnem postopku z ustreznimi tranzitnimi dokumenti, tako da imajo carinski organi dostop do tega blaga in ga lahko nadzorujejo.

               30

               Tudi dajanja zadevnega blaga v drugi tranzitni postopek, tako da je do končne predložitve tega blaga namembnemu carinskemu uradu prišlo šele v drugem, in ne že v prvem tranzitnem postopku, ni mogoče opredeliti kot odstranitev izpod carinskega nadzora. Po tem dajanju je bilo namreč blago še vedno pod carinskim nadzorom, sprememba je bila le, da je bil ta nadzor opravljen v drugem, in ne v prvem tranzitnem postopku.

               31

               Tudi dejstvo, da je podjetje DSV nazadnje predložilo blago namembnemu carinskemu uradu zunaj roka za predložitev, ki je bil določen v okviru prvega tranzitnega postopka, ne more šteti za odstranitev izpod carinskega nadzora. Sodišče je namreč že presodilo, da zgolj prekoračitev roka za predložitev, ki je določen v skladu s členom 356(1) izvedbene uredbe, ne vodi k nastanku carinskega dolga zaradi odstranitve v smislu tega člena (glej v tem smislu sodbo X, C‑480/12, EU:C:2014:329, točka 45).

               32

               Glede na navedeno je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 203 carinskega zakonika razlagati tako, da carinski dolg ne nastane na njegovi podlagi le zato, ker je blago, dano v tranzitni postopek, po neuspešnem poskusu dostave vrnjeno v prosto pristanišče odhoda, pri tem pa ni bilo predloženo ne namembnemu carinskemu uradu odhoda ne carinskemu uradu prostega pristanišča, če je ugotovljeno, da je bilo isto blago nato znova prepeljano v namembni kraj v okviru pravilno končanega drugega tranzitnega postopka. Če pa ni mogoče ugotoviti, da gre v okviru prvega in drugega tranzitnega postopka za isto prepeljano blago, carinski dolg na podlagi tega člena nastane.

         Drugo in tretje vprašanje

               33

               Glede na odgovor na prvo vprašanje je treba na drugo in tretje vprašanje odgovoriti le, če je bila ugotovljena istovetnost blaga, prepeljanega v prvem in drugem tranzitnem postopku.

               34

               Resda je podjetje DSV predložilo to blago namembnemu carinskemu uradu v okviru drugega tranzitnega postopka, vendar je prišlo do te predložitve zunaj roka, ki je bil določen v okviru prvega tranzitnega postopka. Za ta položaj je torej značilno, da je bilo blago, dano v prvi tranzitni postopek, predloženo namembnemu carinskemu uradu z zamudo in v okviru drugega tranzitnega postopka.

               35

               Z drugim in tretjim vprašanjem, ki ju je treba preučiti skupaj, predložitveno sodišče pravzaprav sprašuje, ali je treba člen 204 carinskega zakonika v povezavi s členom 859 izvedbene uredbe razlagati tako, da zamuda pri predložitvi namembnemu carinskemu uradu, in to v okviru drugega tranzitnega postopka blaga, danega v prvi tranzitni postopek, pomeni neizpolnitev, na podlagi katere nastane carinski dolg.

               36

               Prvič, glede vprašanja, ali je v takem položaju pogoj, ki povzroči nastanek carinskega dolga na podlagi člena 204(1)(a) carinskega zakonika, in sicer neizpolnitev obveznosti, povezane s tranzitnim postopkom, izpolnjen, je Sodišče že razsodilo, da prekoračitev roka, ki je določen v skladu s členom 356(1) izvedbene uredbe, vodi k nastanku carinskega dolga na podlagi člena 204 tega zakonika (glej v tem smislu sodbo X, C‑480/12, EU:C:2014:329, točka 45). Torej je ta pogoj v postopku v glavni stvari načeloma izpolnjen.

               37

               Te ugotovitve ne more izpodbiti sodba DSV Road (C‑234/09, EU:C:2010:435), na katero se v ta namen sklicuje podjetje DSV. V navedeni sodbi je Sodišče v bistvu menilo, da se člen 204 carinskega zakonika ne uporablja v položaju, v katerem je pooblaščeni pošiljatelj nepravilno uvedel dva tranzitna postopka za isto blago. Obrazložitve iz omenjene sodbe ni mogoče prenesti v postopek v glavni stvari, ker so dejstva, na katerih temeljita zadevi, bistveno drugačna.

               38

               Na eni strani je namreč iz predložitvene odločbe razvidno, v nasprotju z dejanskim stanjem v sodbi DSV Road (C‑234/09, EU:C:2010:435), da pošiljk v postopku v glavni stvari ni prepeljalo podjetje DSV kot pooblaščeni pošiljatelj. Na drugi strani v zadevi v sodbi DSV Road (C‑234/09, EU:C:2010:435) zadevno blago nikoli ni bilo prepeljano v okviru prvega tranzitnega postopka, medtem ko v postopku v glavni stvari ne le, da je bilo zadevno blago prepeljano v namembni kraj in nato vrnjeno v kraj odhoda, temveč je bilo celo shranjeno v prostem pristanišču v okviru prvega tranzitnega postopka.

               39

               Člen 356(3) izvedbene uredbe pa določa, da če se blago predloži namembnemu uradu po izteku roka, ki ga je določil organ odhoda, in če je bil rok prekoračen zaradi vzrokov, ki jih je mogoče zadovoljivo razložiti namembnemu uradu in jih ni mogoče pripisati prevozniku ali glavnemu zavezancu, se šteje, da je slednji izpolnil predpisani rok. Predložitveno sodišče mora preveriti, ali so ti pogoji v tej zadevi izpolnjeni.

               40

               Drugič, glede vprašanja, ali je izpolnjen negativni pogoj iz člena 204 carinskega zakonika, ki izključuje nastanek carinskega dolga na podlagi tega člena, če „te kršitve niso bistveno vplivale na pravilno izvajanje začasne hrambe ali zadevnega carinskega postopka“, je treba spomniti, da so v členu 859 izvedbene uredbe izčrpno našteti položaji, v katerih je ta pogoj lahko izpolnjen (glej v tem smislu sodbo Söhl & Söhlke, C‑48/98, EU:C:1999:548, točka 43).

               41

               V tej zadevi je iz predložitvene odločbe in pisnih stališč strank v postopku v glavni stvari razvidno, da gre v postopku v glavni stvari predvsem za pogoje iz druge in tretje alinee člena 859 izvedbene uredbe ter točke 2(a) in (c) tega člena.

               42

               Prvič, tretja alinea in točka 2(a) člena 859 te uredbe zahtevata, da se naknadno izpolnijo vse formalnosti, potrebne za ureditev položaja blaga, in da je blago namembnemu uradu predloženo dejansko nespremenjeno.

               43

               Danska vlada v bistvu trdi, da ti pogoji v postopku v glavni stvari niso izpolnjeni, ker zadevno blago sprva ni bilo predloženo in je bilo pomešano z drugim blagom, preden je bil začet nov tranzitni postopek.

               44

               Ugotoviti pa je treba, da so v primeru, da je ugotovljena istovetnost blaga, prepeljanega v prvem in drugem tranzitnem postopku, in je bil drugi tranzitni postopek pravilno končan, ti pogoji izpolnjeni. Na eni strani namreč le okoliščina, da prvi tranzitni postopek ni bil pravilno končan, ne more vplivati na odgovor na vprašanje, ali so bile naknadno izpolnjene vse formalnosti, potrebne za ureditev položaja blaga. Na drugi strani je bilo zadevno blago v tem primeru namembnemu uradu predloženo dejansko nespremenjeno.

               45

               Drugič, člen 859(2)(c) izvedbene uredbe zahteva, da če rok iz člena 356 ni bil upoštevan in se ne uporablja odstavek 3 navedenega člena, mora biti blago vseeno predloženo namembnemu uradu v razumnem času. Predložitveno sodišče presodi, ali so pogoji v postopku v glavni stvari izpolnjeni.

               46

               Tretjič, glede člena 859, druga alinea, izvedbene uredbe, ki določa pogoj, da zadevne neizpolnitve ne vključujejo očitne malomarnosti udeleženega, iz sodne prakse Sodišča izhaja, da je treba pojem „očitna malomarnost“ med drugim presojati ob upoštevanju kompleksnosti določb, zaradi neizpolnitve katerih je nastal carinski dolg, ter strokovnih izkušenj in skrbnosti zadevnega subjekta (glej v tem smislu sodbo Söhl & Söhlke, C‑48/98, EU:C:1999:548, točki 50 in 56). Predložitveno sodišče je pristojno, da na podlagi teh meril in glede na okoliščine v postopku v glavni stvari presodi, ali je podjetje DSV ravnalo očitno malomarno.

               47

               Glede na navedene premisleke je treba na drugo in tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člen 204 carinskega zakonika v povezavi s členom 859 izvedbene uredbe razlagati tako, da zamuda pri predložitvi namembnemu carinskemu uradu, in to v okviru drugega tranzitnega postopka blaga, danega v prvi tranzitni postopek, pomeni neizpolnitev, na podlagi katere nastane carinski dolg, razen če so izpolnjeni pogoji iz člena 356(3) ali 859, druga alinea in točka 2(c), te uredbe, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

         Četrto vprašanje

               48

               Predložitveno sodišče s četrtim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 168(e) Direktive o DDV razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, ki zavrača odbitek DDV na uvoz, za katerega je zavezan prevoznik, ki ni ne uvoznik ne lastnik zadevnega blaga, ampak ga je le prevažal in je bil zadolžen za carinjenje pošiljke v okviru svoje dejavnosti odpreme tovora, ki je predmet DDV.

               49

               V zvezi s tem je treba navesti, da v skladu z vsebino člena 168(e) Direktive o DDV obstaja pravica do odbitka le, če je uvoženo blago uporabljeno za potrebe obdavčenih transakcij davčnega zavezanca. V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča s področja pravice do odbitka DDV, ki se plača za pridobitev blaga ali storitev, je ta pravica pogojena s tem, da je vstopni strošek storitev vključen v ceno posebnih izstopnih transakcij ali v ceno blaga ali storitev, ki jih v okviru svojih gospodarskih dejavnosti dobavlja davčni zavezanec (glej sodbi SKF, C‑29/08, EU:C:2009:665, točka 60, in Eon Aset Menidjmunt, C‑118/11, EU:C:2012:97, točka 48).

               50

               Glede na to, da stroški prevoza blaga niso del osnovnih stroškov cene, ki jo zaračuna prevoznik, katerega dejavnost je le prevoz tega blaga za plačilo, pa pogoji za uporabo člena 168(e) Direktive o DDV v tej zadevi niso izpolnjeni.

               51

               Glede na vse navedene premisleke je treba na četrto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 168(e) Direktive o DDV razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, ki zavrača odbitek DDV na uvoz, za katerega je zavezan prevoznik, ki ni ne uvoznik ne lastnik zadevnega blaga, ampak ga je le prevažal in je bil zadolžen za carinjenje pošiljke v okviru svoje dejavnosti odpreme tovora, ki je predmet DDV.

         Stroški

               52

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:

                           1.

                           Člen 203 Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti, kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 1791/2006 z dne 20. novembra 2006, je treba razlagati tako, da carinski dolg ne nastane na njegovi podlagi le zato, ker je blago, dano v zunanji skupnostni tranzitni postopek, po neuspešnem poskusu dostave vrnjeno v prosto pristanišče odhoda, pri čemer ni bilo predloženo ne namembnemu carinskemu uradu odhoda ne carinskemu uradu prostega pristanišča, če je ugotovljeno, da je bilo isto blago nato znova prepeljano v namembni kraj v okviru pravilno končanega drugega zunanjega skupnostnega tranzitnega postopka. Če pa ni mogoče ugotoviti, da gre v okviru prvega in drugega zunanjega skupnostnega tranzitnega postopka za isto prepeljano blago, carinski dolg na podlagi tega člena nastane.

                           2.

                           Člen 204 Uredbe št. 2913/92, kakor je bila spremenjena z Uredbo 1791/2006, v povezavi s členom 859 Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93 z dne 2. julija 1993 o določbah za izvajanje Uredbe št. 2913/92, kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 214/2007 z dne 28. februarja 2007, je treba razlagati tako, da zamuda pri predložitvi namembnemu carinskemu uradu, in to v okviru drugega zunanjega skupnostnega tranzitnega postopka blaga, danega v prvi zunanji skupnostni tranzitni postopek, pomeni neizpolnitev, na podlagi katere nastane carinski dolg, razen če so izpolnjeni pogoji iz členov 356(3) ali 859, druga alinea in točka 2(c), te uredbe, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

                           3.

                           Člen 168(e) Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, ki zavrača odbitek davka na dodano vrednost na uvoz, za katerega je zavezan prevoznik, ki ni ne uvoznik ne lastnik zadevnega blaga, ampak ga je le prevažal in je bil zadolžen za carinjenje pošiljke v okviru svoje dejavnosti odpreme tovora, ki je predmet davka na dodano vrednost.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: danščina.


Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 9. marca 2000. # Komisija Evropskih skupnosti proti Italijanski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države. # Zadeva C-358/98.


title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 6. julija 2010.#Monsanto Technology LLC proti Cefetra BV in drugi.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Rechtbank 's-Gravenhage - Nizozemska.#Industrijska in poslovna lastnina - Pravno varstvo biotehnoloških izumov - Direktiva 98/44/ES - Člen 9 - Patent, ki varuje proizvod, ki vsebuje genetsko informacijo ali iz nje sestoji - Material, ki vsebuje proizvod - Varstvo - Pogoji.#Zadeva C-428/08.

text:
      Zadeva C-428/08
      Monsanto Technology LLC
      proti
      Cefetra BV in drugim
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Rechtbank ’s‑Gravenhage)
      „Industrijska in poslovna lastnina – Pravno varstvo biotehnoloških izumov – Direktiva 98/44/ES – Člen 9 – Patent, ki varuje proizvod, ki vsebuje genetsko informacijo ali iz nje sestoji – Material, ki vsebuje proizvod – Varstvo – Pogoji“
      Povzetek sodbe
      1.        Približevanje zakonodaj – Pravno varstvo biotehnoloških izumov – Direktiva 98/44
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 98/44, člen 9)
      2.        Približevanje zakonodaj – Pravno varstvo biotehnoloških izumov – Direktiva 98/44
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 98/44, člen 9)
      3.        Približevanje zakonodaj – Pravno varstvo biotehnoloških izumov – Direktiva 98/44
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 98/44, člen 9)
      4.        Mednarodni sporazumi – Sporazum o trgovinskih vidikih pravic intelektualne lastnine (TRIPs)
      (Sporazum TRIPs, člena 27 in 30; Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 98/44, člen 9)
      1.        Člen 9 Direktive 98/44 o pravnem varstvu biotehnoloških izumov je treba razlagati tako, da ne daje patentnega varstva, kadar
         je proizvod, ki je predmet patenta, vsebovan v sojini moki, v kateri ne opravlja funkcije, za katero je patentiran, pač pa
         jo je opravljal prej v soji, ki je predelana v moko, ali kadar bi lahko ta proizvod spet opravljal to funkcijo, potem ko je
         ločen od moke in nato vnesen v celico živega organizma. Člen 9 navedene direktive namreč za v njem navedeno varstvo določa
         pogoj, da patentirano zaporedje DNK v materialu, ki ga vsebuje, opravlja svojo funkcijo.

      (Glej točki 46 in 50 ter točko 1 izreka.)
      2.        V členu 9 Direktive 98/44 o pravnem varstvu biotehnoloških izumov je dano varstvo izčrpno usklajeno, tako da nasprotuje temu,
         da nacionalna zakonodaja priznava absolutno varstvo za proizvod kot tak, ki je predmet patenta, ne glede na to, ali v materialu,
         ki ga vsebuje, opravlja svojo funkcijo.

      (Glej točko 63 in točko 2 izreka.)
      3.        Člen 9 Direktive 98/44 o pravnem varstvu biotehnoloških izumov nasprotuje temu, da se imetnik patenta, podeljenega pred sprejetjem
         te direktive, sklicuje na absolutno varstvo, ki bi mu ga za proizvod, ki je predmet patenta, priznavala takrat veljavna nacionalna
         zakonodaja. Novo pravilo se namreč načelno uporabi neposredno za bodoče učinke položaja, ki je nastal med veljavnostjo starega
         pravila, Direktiva 98/44 pa ne določa nobene izjeme od tega načela.

      (Glej točke 66, 67 in 69 ter točko 3 izreka.)
      4.        Člena 27 in 30 Sporazuma o trgovinskih vidikih pravic intelektualne lastnine, ki je priloga 1C k Sporazumu o ustanovitvi Svetovne
         trgovinske organizacije in ki je bil potrjen s Sklepom 94/800, ne vplivata na razlago člena 9 Direktive 98/44 o pravnem varstvu
         biotehnoloških izumov, da je varstvo, ki ga ta člen podeljuje, omejeno na položaje, v katerih proizvod, ki je predmet patenta,
         opravlja svojo funkcijo.

      (Glej točki 76 in 77 ter točko 4 izreka.)
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 6. julija 2010(*)

      „Industrijska in poslovna lastnina – Pravno varstvo biotehnoloških izumov – Direktiva 98/44/ES – Člen 9 – Patent, ki varuje proizvod, ki vsebuje genetsko informacijo ali iz nje sestoji – Material, ki vsebuje proizvod – Varstvo – Pogoji“
      V zadevi C‑428/08,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Rechtbank ’s‑Gravenhage
         (Nizozemska) z odločbo z dne 24. septembra 2008, ki je prispela na Sodišče 29. septembra 2008, v postopku

      Monsanto Technology LLC
      proti
      Cefetra BV,
      Cefetra Feed Service BV,
      Cefetra Futures BV,
      Alfred C. Toepfer International GmbH,
      ob udeležbi
      države Argentine,

      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, A. Tizzano, K. Lenaerts, J.-C. Bonichot, E. Levits, predsedniki senatov, A. Borg Barthet,
         J. Malenovský, U. Lõhmus in L. Bay Larsen (poročevalec), sodniki,

      generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 15. decembra 2009,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Monsanto Technology LLC W. A. Hoyng in F. W. E. Eijsvogels, odvetnika,
      –        za Cefetra BV, Cefetra Feed Service BV, Cefetra Futures BV in Alfred C. Toepfer International GmbH J. J. Allen in H. H. Speyart
         van Woerden, odvetnika,

      –        za državo Argentino B. Remiche, M. Roosen in V. Cassiers, odvetniki,
      –        za italijansko vlado I. Bruni, zastopnica, skupaj z D. Del Gaizem, avvocato dello Stato,
      –        za nizozemsko vlado C. Wissels in M. de Grave, zastopnika,
      –        za portugalsko vlado L. Inez Fernandes, zastopnik,
      –        za vlado Združenega kraljestva S. Ossowski, zastopnik,
      –        za Evropsko komisijo H. Krämer in W. Wils, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 9. marca 2010
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 9 Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 98/44/ES z dne
         6. julija 1998, o pravnem varstvu biotehnoloških izumov (UL, posebna izdaja v slovenščini: poglavje 13, zvezek 20, str. 395,
         v nadaljevanju: Direktiva).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru dveh sporov, in sicer med družbami Monsanto Technology LLC in Cefetra BV, Cefetra Feed Service
         BV, Cefetra Futures BV (v nadaljevanju skupaj: Cefetra) ob intervenciji države Argentine ter družbami Monsanto Technology
         LLC in Vopak Agencies Rotterdam BV (v nadaljevanju: Vopak) in Alfred C. Toepfer International GmbH (v nadaljevanju: Toepfer),
         glede uvoza sojine moke s poreklom iz Argentine v letih 2005 in 2006 v Evropsko skupnost.

       Pravni okvir
       Mednarodno pravo
      3        Člen 27 Sporazuma o trgovinskih vidikih pravic intelektualne lastnine, ki je priloga 1C k Sporazumu o ustanovitvi Svetovne
         trgovinske organizacije (WTO), podpisanemu v Marakešu 15. aprila 1994 in potrjenemu s Sklepom Sveta 94/800/ES z dne 22. decembra 1994
         o sklenitvi sporazumov, doseženih v Urugvajskem krogu večstranskih pogajanj (1986–1994), v imenu Evropske skupnosti, v zvezi
         z zadevami, ki so v njeni pristojnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini: poglavje 11, zvezek 21, str. 80, v nadaljevanju:
         TRIPS) z naslovom „Predmet, ki izpolnjuje pogoje za pridobitev patenta“ v odstavku 1 v bistvu določa:

      –        patenti so mogoči za katere koli izume ali proizvode ali postopke na vseh področjih tehnologije pod pogojem, da so novi, da
         so na ravni izumiteljstva in da jih je mogoče uporabiti v industriji;

      –        patenti in njihove pravice morajo biti dane v uporabo brez diskriminacije glede na kraj izuma, področje tehnologije ali glede
         na to, ali so proizvodi uvoženi ali lokalno proizvedeni.

      4        Člen 30 istega sporazuma z naslovom „Izjeme pri danih pravicah“ določa, da lahko članice določijo omejene izjeme pri izključnih
         pravicah, ki jih vsebuje patent, če take izjeme niso v nerazumnem nasprotju z običajnim izkoriščanjem patenta in nerazumno
         ne ogrožajo legitimnih interesov imetnika patenta ob upoštevanju legitimnih interesov tretjih strank.

       Pravo Unije
      5        Člen 1 Direktive določa, da države članice varujejo biotehnološke izume po nacionalnem patentnem pravu in da , če je treba,
         prilagodijo svoje nacionalno patentno pravo, tako da so v njem upoštevane določbe te direktive. Poleg tega določa, da Direktiva
         ne vpliva na obveznosti držav članic, ki jih imajo po mednarodnih sporazumih, zlasti po Sporazumu TRIPS.

      6        Člen 2 Direktive opredeljuje „biološki material“ kot vsak material, ki vsebuje genetske informacije in se lahko sam reproducira
         ali pa ga je mogoče reproducirati v biološkem sistemu.

      7        Člen 3 določa, da je mogoče izume, ki so novi, so na inventivni ravni in so industrijsko uporabljivi, patentirati, tudi če
         se med drugim nanašajo na proizvod, ki sestoji iz biološkega materiala ali biološki material vsebuje. V njem je pojasnjeno,
         da je lahko biološki material, ki je s tehničnim postopkom izoliran iz naravnega okolja ali je s takim postopkom pridobljen,
         predmet izuma, tudi če je že prej obstajal v naravi.

      8        V uvodni izjavi 22 Direktive je poudarjeno, da si mnenja v razpravi o možnosti patentiranja zaporedij ali delnih zaporedij
         genov nasprotujejo. V njej je navedeno, da bi morala za podelitev patenta za izume, ki se nanašajo na taka zaporedja ali delna
         zaporedja, veljati enaka merila glede možnosti patentiranja kot za vsa druga področja tehnologije, in sicer novost, inventivna
         raven in industrijska uporabljivost. Dodano je, da je treba industrijsko uporabljivost zaporedja ali delnega zaporedja izkazati
         v vloženi patentni prijavi.

      9        Glede na uvodno izjavo 23 Direktive zgolj zaporedje DNK brez določitve funkcije ne vsebuje nobene tehnične informacije, tako
         da ni izum, ki bi ga bilo mogoče patentirati.

      10      V uvodni izjavi 24 je navedeno, da kadar se zaporedje ali delno zaporedje gena uporabi za pridobitev proteina ali dela proteina,
         je treba za izpolnitev merila industrijske uporabljivosti v primerih natančno navesti, kateri del proteina se s tem pridobi
         in kakšna je njegova funkcija.

      11      Člen 5(3) Direktive iz poglavja I z naslovom „Možnost patentiranja“ določa, da mora biti industrijska uporabljivost zaporedja
         ali delnega zaporedja gena izkazana v patentni prijavi.

      12      Člen 9 iz poglavja II z naslovom „Obseg varstva“ določa:

      „Varstvo, ki ga daje patent za proizvod, ki vsebuje genetsko informacijo ali iz nje sestoji, se nanaša tudi na vsak material
         […], ki vsebuje ta proizvod in genetsko informacijo, ki opravlja svojo funkcijo.“

       Nacionalno pravo
      13      Člen 53 zakona o patentiranju izumov iz leta 1995 (Rijksoctrooiwet 1995, v nadaljevanju: zakon 1995) določa:

      „[…] patent podeljuje imetniku izključno pravico, da v svojem podjetju ali zanj:
      (a)      izdeluje, uporablja, ponuja v prodajo ali prodaja, oddaja, dobavlja proizvod, ki je predmet patenta, ali opravlja kateri koli
         drug trgovski posel, ki se nanaša na ta proizvod, ali zadevni proizvod ponuja, uvaža ali ga ima na zalogi za enega od teh
         namenov;

      (b)      postopek, ki je predmet patenta, uporablja, ponuja v prodajo ali prodaja, oddaja, dobavlja proizvod, ki je pridobljen neposredno
         s tem postopkom, ali opravlja kateri koli drug trgovski posel, ki se nanaša na ta proizvod, ali zadevni proizvod ponuja, uvaža
         ali ga ima na zalogi za enega od teh namenov.“

      14      Člen 53a tega zakona določa:

      „1.      Za patente, podeljene za biološke materiale, ki imajo zaradi izuma posebne značilnosti, se izključna pravica nanaša na ves
         biološki material, ki je iz tega biološkega materiala pridobljen z vegetativnim ali generativnim razmnoževanjem v enaki ali
         različni obliki in ima enake značilnosti.

      2.      Za patente, podeljene za postopek, ki omogočajo proizvodnjo biološkega materiala, ki ima zaradi izuma posebne značilnosti,
         se izključna pravica nanaša na biološki material, ki je pridobljen neposredno s tem postopkom, in na vsak drug biološki material,
         pridobljen iz neposredno pridobljenega biološkega materiala z vegetativnim ali generativnim razmnoževanjem v enaki ali različni
         obliki in ki ima enake značilnosti.

      3.       Za patente, podeljene za proizvode, ki vsebujejo genetsko informacijo ali iz nje sestojijo, se izključna pravica nanaša na
         vsak material, ki vsebuje ta proizvod in genetsko informacijo, ki opravlja svojo funkcijo […].“

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      15      Družba Monsanto je imetnica evropskega patenta EP 0 546 090, podeljenega 19. junija 1996, za 5-enolpiruvilšikimat-3-fosfat
         sintazo s toleranco na glifosat (v nadaljevanju: evropski patent). Ta evropski patent med drugim velja na Nizozemskem.

      16      Glifosat je neselektiven herbicid. V rastlini zavira aktivno delovanje encimov 5‑enolpiruvilšikimat-3-fosfat sintaze (v nadaljevanju:
         EPSPS) iz razreda I, ki imajo pomembno vlogo pri rasti rastline. To delovanje glifosata povzroči odmrtje rastline.

      17      Evropski patent vključuje razred encimov EPSPS iz razreda II, ki so odporni proti glifosatu. Rastline, ki vsebujejo take encime,
         preživijo uporabo glifosata, medtem ko je plevel uničen. Geni, ki kodirajo encime iz razreda II, so bili izolirani iz treh
         bakterij. Družba Monsanto je te gene vnesla v DNK soje, ki jo je poimenovala soja RR („Roundup Ready“). Soja RR po tem vnosu
         sintetizira EPSPS iz razreda II, imenovan CP4-EPSPS, ki je odporen proti glifosatu. Tako postane odporna proti herbicidu Roundup.

      18      Sojo RR gojijo v širokem obsegu v Argentini, kjer izum družbe Monsanto ni varovan s patentom.

      19      Družbi Cefetra in Toepfer tržita sojino moko. V pristanišče Amsterdam so iz Argentine prispeli trije zabojniki sojine moke,
         in sicer 16. junija 2005 ter 21. marca in 11. maja 2006. Družba Vopak je izpolnila carinsko deklaracijo za enega od zabojnikov.

      20      Carinski organi so na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 1383/2003 z dne 22. julija 2003 o carinskem ukrepanju zoper blago, glede
         katerega obstaja sum, da krši določene pravice intelektualne lastnine, in o ukrepih, ki jih je treba sprejeti zoper blago,
         glede katerega je ugotovljeno, da je kršilo take pravice (UL, posebna izdaja v slovenščini: poglavje 2, zvezek 13, str. 469)
         zadržali tri zabojnike. Zadržanje je bilo odpravljeno, potem ko je družba Monsanto vzela vzorce. Ta je opravila preiskave
         na blagu, da bi ugotovila, ali izvira iz soje RR.

      21      Družba Monsanto je po preiskavah zoper družbe Cefetra, Vopak in Toepfer pri Rechtbank ’s-Gravenhage vložila zahtevke za prepoved,
         ki so temeljili na členu 16 Uredbe št. 1383/2003, in zahtevke za prepoved kršitve njenega patenta za vse države, kjer ta velja,
         in trdila, da sta v moki prisotna encim CP4‑EPSPS in zaporedje DNK, za katero je encim kodiran. Država Argentina je intervenirala
         v podporo stališčem družbe Cefetra.

      22      Rechtbank ’s-Gravenhage meni, da je družba Monsanto dokazala, da je v enem od spornih zabojnikov prisotno zaporedje DNK, ki
         je varovano z njenim evropskim patentom. Vendar se sprašuje, ali ta prisotnost zadostuje, da se pri trženju moke v Skupnosti
         ugotovi kršitev evropskega patenta družbe Monsanto.

      23      Družba Cefetra ob podpori države Argentine in družba Toepfer trdijo, da je člen 53a zakona iz leta 1995 izčrpen. Moral bi
         se upoštevati kot les specialis, ki odstopa od splošne ureditve varstva, ki ga člen 53 istega zakona določa za proizvod, ki je predmet patenta. Ker naj DNK,
         ki je prisotna v sojini moki, ne bi imela več svoje vloge, družba Monsanto ne more nasprotovati trženju te moke le z utemeljitvijo,
         da je v njej prisotna DNK. Obstajala naj bi povezava med omejeno možnostjo patentiranja, ki naj bi bila poudarjena v uvodnih
         izjavah 23 in 24 Direktive, ter obsegom varstva, ki ga daje patent.

      24      Družba Monsanto meni, da cilj Direktive ni omejitev varstva biotehnoloških izumov, ki obstaja v državah članicah. Direktiva
         naj ne bi vplivala na varstvo, ki je priznano s členom 53 zakona iz leta 1995, to varstvo pa naj bi bilo absolutno. Omejitev
         varstva naj bi bila v nasprotju s členom 27 Sporazuma TRIPS.

      25      Rechtbank ’s-Gravenhage ugotavlja, da člen 53a(3) zakona iz leta 1995 tako kot člen 9 Direktive uvršča pod izključno pravico
         imetnika patenta vsak material, ki DNK vsebuje, če je genetska informacija v tem materialu prevzeta in v njem opravlja svojo
         funkcijo.

      26      Ugotavlja, da DNK v sojini moki ne more opravljati svoje funkcije, saj gre za mrtvo snov.

      27      Meni, da besedilo člena 53a(3) zakona iz leta 1995 in člena 9 Direktive ne podpira trditve družbe Monsanto, da zadostuje,
         da je DNK v nekem trenutku v rastlini opravljala svojo funkcijo oziroma bi jo lahko po izolaciji iz sojine moke in vnosu v
         živo snov spet.

      28      Vendar Rechtbank ’s-Gravenhage meni, da ni treba, da gen, čeprav je del organizma, stalno opravlja svojo funkcijo. Obstajali
         naj bi namreč geni, ki delujejo le v nekaterih okoliščinah, na primer zaradi vročine, suše ali bolezni.

      29      Nazadnje, upoštevati je treba tudi, da naj bi pri gojenju soje, iz katere je moka, zaradi izuma nastal dobiček brez nadomestila.

      30      Če trženju sojine moke ni mogoče nasprotovati na podlagi člena 53a zakona iz leta 1995, s katerim je prenesen člen 9 Direktive,
         se postavlja vprašanje, ali bi se bilo mogoče sklicevati na klasično absolutno varstvo, kakršno je določeno v členu 53 zakona
         iz leta 1995.

      31      V zvezi s tem se zdi, da Direktiva ne uvaja absolutnega varstva, ki bi ustrezalo določbi, kot je člen 53 zakona iz leta 1995,
         temveč je v njej določeno bolj minimalno varstvo. Vendar naj indici, ki podpirajo tako razlago, ne bi bili dovolj jasni.

      32      V teh okoliščinah je Rechtbank ’s-Gravenhage prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali je treba člen 9 [Direktive] razlagati tako, da se v njem dano varstvo lahko uporabi tudi v primeru, kakršen je obravnavani
         v tem postopku, v katerem je proizvod (zaporedje DNK) del materiala (sojina moka), uvoženega v Evropsko unijo, in ob nastanku
         domnevne kršitve ne opravlja svoje funkcije, ampak jo je opravljal (v rastlini soje) oziroma bi jo lahko po izolaciji zadevnega
         proizvoda in njegovem vnosu v celico organizma ponovno opravljal?

      2.      Ob predpostavki prisotnosti zaporedja DNK v sojini moki, opisanega v predlogu 6 patenta [… ], ki sta jo družbi Cefetra in
         [Toepfer] uvozili v Skupnost, in ob predpostavki, da je DNK vsebovana v sojini moki v smislu člena 9 [Direktive] ter da v
         njej ne opravlja več svoje funkcije: ali v Direktivi, zlasti v njenem členu 9 opisano patentno varstvo glede bioloških materialov
         nasprotuje temu, da nacionalna zakonodaja s področja patentov proizvodu (DNK) kot takemu (hkrati) priznava absolutno varstvo,
         ne glede na to, ali DNK opravlja svojo funkcijo, in ali je treba zato varstvo iz člena 9 šteti za izčrpno v položaju iz te
         določbe, ko proizvod vsebuje genetsko informacijo ali iz nje sestoji in ko je ta proizvod vsebovan v materialu, ki vsebuje
         genetsko informacijo?

      3.      Ali na odgovor na prejšnje vprašanje lahko vpliva dejstvo, da je bil patent […] zahtevan in podeljen (19. junija 1996) pred
         sprejetjem [Direktive] in da je bilo tako absolutno varstvo proizvodu dano z nacionalno zakonodajo s področja patentov pred
         sprejetjem te direktive?

      4.      Ali se lahko za odgovor na navedena vprašanja uporabi Sporazum TRIPS, zlasti člena 27 in 30?“
       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      33      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 9 Direktive razlagati tako, da daje patentno
         varstvo v okoliščinah iz spora o glavni stvari, kadar je proizvod, ki je predmet patenta, vsebovan v sojini moki, v kateri
         ne opravlja funkcije, za katero je patentiran, ampak jo je opravljal prej v soji, ki je predelana v moko, ali kadar bi lahko
         ta proizvod spet opravljal to funkcijo, potem ko je ločen od moke in nato vnesen v celico živega organizma.

      34      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je za v členu 9 Direktive navedeno varstvo določen pogoj, da genetska informacija, ki
         je vsebovana v proizvodu, ki je predmet patenta, ali ta proizvod iz nje sestoji, „opravlja“ svojo funkcijo v „materialu, ki“
         vsebuje to genetsko informacijo.

      35      Običajni pomen sedanjika, ki ga je uporabil zakonodajalec Skupnosti, in besedila „materialu, ki“ pomeni, da se funkcija opravlja
         zdaj in v samem materialu, s katerim se zaporedje DNK, ki vsebuje genetsko informacijo, spoji.

      36      Pri genetski informaciji, kot je obravnavana v postopku v glavni stvari, se funkcija izuma opravlja, kadar genetska informacija
         varuje biološki material, ki jo vsebuje, pred dejanskim delovanjem ali morebitnim predvidljivim delovanjem proizvoda, ki lahko
         povzroči smrt tega materiala.

      37      Uporaba herbicida na sojini moki pa ni predvidena niti običajno ni predstavljiva. Ob taki uporabi funkcije proizvoda, ki je
         predmet patenta, s katero se skuša zavarovati življenje biološkega materiala, ki ta proizvod vsebuje, ni mogoče opravljati,
         saj je genetska informacija v sojini moki le ostanek, ta moka pa je neživa snov, nastala po več stopnjah obdelave soje.

      38      Iz navedenih ugotovitev je razvidno, da je varstvo iz člena 9 Direktive izključeno, kadar genetska informacija ne opravlja
         več funkcije, ki jo je opravljala v prvotnem materialu, iz katerega je nastal sporni material.

      39      Iz teh ugotovitev je tudi razvidno, da se glede spornega materiala ni mogoče sklicevati na varstvo le z utemeljitvijo, da
         bi bilo mogoče zaporedje DNK, ki vsebuje genetsko informacijo, ločiti od spornega materiala, in da bi lahko to zaporedje po
         vnosu v celico živega organizma izpolnjevalo svojo funkcijo. V tem primeru bi se namreč funkcija opravljala v materialu, ki
         je hkrati drugačen in biološki. Torej bi lahko nastala pravica do varstva samo glede zadnjega.

      40      Če bi se priznalo varstvo iz člena 9 Direktive z utemeljitvijo, da je genetska informacija v materialu, ki jo vsebuje, prej
         opravljala svojo funkcijo ali da bi jo morda lahko spet opravljala v drugem materialu, bi se razlagani določbi odvzel polni
         učinek, saj bi se bilo mogoče vedno načeloma sklicevati na ene ali druge okoliščine.

      41      Družba Monsanto pa trdi, da uveljavlja varstvo za patentirano zaporedje DNK kot tako. Pojasnjuje, da zaporedje DNK iz spora
         v postopku v glavni stvari v skladu s členom 1(1) Direktive varuje veljavno nacionalno pravo s področja patentov. Člen 9 Direktive
         naj bi se navezoval samo na razširitev takega varstva na druge materiale, ki proizvod, ki je predmet patenta, vsebujejo. To
         podjetje naj v okviru spora o glavni stvari torej ne bi želelo uveljavljati varstva iz člena 9 Direktive za sojino moko, v
         katero je integrirano zaporedje DNK, ki je predmet patenta. Ta zadeva naj bi se nanašala na varstvo za zaporedje DNK kot tako
         in to varstvo naj ne bi bilo povezano z opravljanjem posebne funkcije. To varstvo naj bi bilo namreč na podlagi nacionalnega
         prava, ki se uporablja, in na katerega se sklicuje člen 1(1) Direktive, absolutno.

      42      Take analize ni mogoče sprejeti.

      43      V zvezi s tem je treba navesti, da je v uvodni izjavi 23 navedeno, da „zgolj zaporedje DNK brez nakazane funkcije ne vsebuje
         nobene tehnične informacije in zato ni izum, ki bi ga bilo mogoče patentirati“.

      44      Poleg tega je iz uvodne izjave 22 in 24 ter člena 5(3) Direktive razvidno, da zaporedje DNK ne uživa nikakršnega varstva na
         podlagi patentnega prava, kadar funkcija, ki jo to zaporedje opravlja, ni izkazana.

      45      Ker je v skladu z Direktivo taka možnost patentiranja zaporedja DNK odvisna od tega, da je funkcija, ki jo to zaporedje opravlja,
         izkazana, iz nje izhaja, da zaporedju DNK, ki je predmet patenta in ki ne more opravljati posebne funkcije, za katero je bilo
         patentirano, ne priznava nikakršnega varstva.

      46      Ta razlaga je podprta z besedilom člena 9 Direktive, ki za v njem navedeno varstvo določa pogoj, da patentirano zaporedje
         DNK v materialu, ki ga vsebuje, opravlja svojo funkcijo.

      47      Razlaga, da bi lahko zaporedje DNK kot tako na podlagi Direktive uživalo absolutno varstvo, ne glede na to, ali opravlja svojo
         funkcijo, bi tej določbi odvzela polni učinek. Varstvo, ki bi bilo namreč formalno podeljeno zaporedju DNK kot takemu, bi
         se dejansko nujno nanašalo na material, s katerim je to zaporedje spojeno, dokler bi to stanje trajalo.

      48      Kot izhaja iz točke 37 te sodbe, zaporedje DNK, kot je obravnavano v sporu o glavni stvari, ne more opravljati svoje funkcije,
         če je vsebovano v neživi snovi, kot je sojina moka.

      49      Tako zaporedje zato ne more uživati patentnega varstva, saj niti člen 9 Direktive niti nobena druga določba v njej ne priznava
         varstva zaporedju DNK, ki ne more opravljati svoje funkcije.

      50      Zato je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 9 Direktive razlagati tako, da ne daje patentnega varstva v okoliščinah
         iz spora o glavni stvari, kadar je proizvod, ki je predmet patenta, vsebovan v sojini moki, v kateri ne opravlja funkcije,
         za katero je patentiran, pač pa jo je opravljal prej v soji, ki je predelana v moko, ali kadar bi lahko ta proizvod spet opravljal
         to funkcijo, potem ko je ločen od moke in nato vnesen v celico živega organizma.

       Drugo vprašanje
      51      Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je v členu 9 Direktive dano varstvo izčrpno usklajeno, tako
         da nasprotuje temu, da nacionalna zakonodaja priznava absolutno varstvo za proizvod kot tak, ki je predmet patenta, ne glede
         na to, ali v materialu, v katerem je vsebovan, opravlja svojo funkcijo ali ne.

      52      To vprašanje sloni na tezi iz predložitvene odločbe, da nacionalna določba, kot je člen 53 zakona iz leta 1995, dejansko priznava
         absolutno varstvo za proizvod, ki je predmet patenta.

      53      Da bi se odgovorilo na drugo vprašanje, je treba navesti, da zakonodajalec Skupnosti v uvodnih izjavah 3 in od 5 do 7 Direktive
         ugotavlja, da:

      –        je učinkovito in usklajeno varstvo v vseh državah članicah bistveno za vzdrževanje in spodbujanje naložb v področje biotehnologije;
      –        se na področju pravnega varstva biotehnoloških izumov zakoni in prakse posameznih držav članic razlikujejo;
      –        bi take razlike lahko omejevale trgovino in s tem ovirale delovanje notranjega trga;
      –        bi se te razlike lahko še povečevale, če bi države članice sprejemale novo in različno zakonodajo in upravno prakso ali bi
         se različno razvijala tudi sodna praksa, ki bi to zakonodajo razlagala;

      –        bi neusklajen razvoj notranjih zakonov o pravnem varstvu biotehnoloških izumov v Skupnosti lahko še bolj nespodbudno vplival
         na trgovino, in to v škodo industrijskemu razvoju takih izumov ter neoviranemu delovanju notranjega trga.

      54      V uvodnih izjavah 8 in 13 nato navaja, da:

      –        za pravno varstvo biotehnoloških izumov ni treba ustvarjati posebnega prava, ki bi nadomestilo nacionalno patentno pravo;
      –        pravila nacionalnega patentnega prava ostajajo bistvena podlaga za pravno varstvo biotehnoloških izumov in jih je v nekaterih
         posebnih vidikih treba le prilagoditi in dopolniti, zato da bi se lahko ustrezno upošteval tehnološki razvoj v zvezi z biološkim
         materialom, ki tudi izpolnjuje pogoje za patentiranje;

      –        je pravni okvir Skupnosti za varstvo biotehnoloških izumov mogoče omejiti na določanje nekaterih načel, ki se uporabljajo
         zlasti glede možnosti patentiranja biološkega materiala kot takega, in na obseg varstva, ki ga daje patent za biotehnološki
         izum.

      55      Iz teh navedb je razvidno, da je želel zakonodajalec Skupnosti omejeno uskladiti stvarni obseg, vendar tako, da razlike med
         državami članicami na področju varstva biotehnoloških izumov, ki obstajajo, odpravi in v prihodnje prepreči.

      56      S sprejeto uskladitvijo se tako želi izogniti omejitvam za trgovino.

      57      Ta uskladitev je poleg tega del kompromisa med interesi imetnikov patentov in nujnostjo neoviranega delovanja trga.

      58      Glede člena 9 Direktive, ki je v poglavju II z naslovom „Obseg varstva“, pristop zakonodajalca Skupnosti odraža namen zagotoviti
         enako patentno varstvo v vseh državah članicah.

      59      Enotno varstvo se namreč kaže kot sredstvo za odpravo in preprečitev razlik med državami članicami in za zagotovitev želenega
         ravnotežja med interesi imetnikov patenta in drugih gospodarskih subjektov, medtem ko bi se s pristopom za minimalno uskladitev,
         ki bi bil sprejet v korist imetnikov patentov, prvič, ogrozilo želeno ravnotežje med zadevnimi interesi in, drugič, le potrdile
         oziroma povzročile razlike – in s tem omejitve za trgovino – med državami članicami.

      60      Iz tega sledi, da je treba uskladitev, ki jo uvaja člen 9 Direktive, šteti za izčrpno.

      61      Člen 1(1), prva poved, Direktive v delu, v katerem se sklicuje na nacionalno patentno pravo glede varstva biotehnoloških izumov,
         ne nasprotuje temu sklepu. V drugi povedi istega člena je namreč določeno, da države članice, če je potrebno, prilagodijo
         nacionalno patentno pravo, tako da so v njem upoštevane določbe te direktive, se pravi zlasti tiste, ki uvajajo izčrpno uskladitev.

      62      Ker Direktiva ne priznava varstva za zaporedje DNK, ki je predmet patenta in ki ne more opravljati svoje funkcije, torej razlagana
         določba nasprotuje temu, da nacionalni zakonodajalec zaporedju DNK kot takemu, ki je predmet patenta in ki v materialu, ki
         ga vsebuje, opravlja svojo funkcijo ali ne, prizna absolutno varstvo.

      63      Na drugo vprašanje je zato treba odgovoriti, da je v členu 9 Direktive dano varstvo izčrpno usklajeno, tako da nasprotuje
         temu, da nacionalna zakonodaja priznava absolutno varstvo za proizvod kot tak, ki je predmet patenta, ne glede na to, ali
         v materialu, ki ga vsebuje, opravlja svojo funkcijo ali ne.

       Tretje vprašanje
      64      Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali člen 9 Direktive nasprotuje temu, da se imetnik patenta,
         podeljenega pred sprejetjem te direktive, sklicuje na absolutno varstvo, ki bi mu ga za proizvod, ki je predmet patenta, priznavala
         takrat veljavna nacionalna zakonodaja.

      65      To vprašanje podobno kot drugo sloni na tezi, da je bilo na podlagi nacionalne določbe, kot je člen 53 zakona iz leta 1995,
         ob podelitvi patenta pred začetkom veljavnosti Direktive dejansko priznano absolutno varstvo za proizvod, ki je predmet patenta.

      66      Da bi se odgovorilo na to vprašanje, je treba navesti, da se v skladu z ustaljeno sodno prakso novo pravilo načelno uporabi
         neposredno za bodoče učinke položaja, ki je nastal med veljavnostjo starega pravila (glej zlasti sodbo z dne 11. decembra 2008
         v zadevi Komisija proti Freistaat Sachsen, C-334/07 P, ZOdl., str. I-9465, točka 43 in navedena sodna praksa).

      67      Direktiva ne določa nobene izjeme od tega načela.

      68      Poleg tega bi dejstvo, da se Direktiva ne uporabi za prej podeljene patente, med državami članicami povzročilo različne stopnje
         varstva, kar bi oviralo uskladitev, ki se želi doseči.

      69      Na tretje vprašanje je zato treba odgovoriti, da člen 9 Direktive nasprotuje temu, da se imetnik patenta, podeljenega pred
         sprejetjem te direktive, sklicuje na absolutno varstvo, ki bi mu ga za proizvod, ki je predmet patenta, priznavala takrat
         veljavna nacionalna zakonodaja.

       Četrto vprašanje
      70      Predložitveno sodišče s četrtim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali člena 27 in 30 Sporazuma TRIPS vplivata na dano razlago
         člena 9 Direktive.

      71      V zvezi s tem je treba navesti, da določbe Sporazuma TRIPS posameznikom ne podeljujejo pravic, ki bi jih lahko ti neposredno
         na podlagi prava Unije uveljavljali pred sodiščem (sodba z dne 14. decembra 2000 v združenih zadevah Dior in drugi, C‑300/98
         in C‑392/98, Recueil, str. I-11307, točka 44).

      72      Če je ugotovljeno, da je zadevno področje normativno urejeno na ravni Unije, se uporablja pravo Unije, kar pomeni obveznost,
         da se razlaga karseda v skladu s Sporazumom TRIPS, vendar pa zadevni določbi tega sporazuma ni mogoče pripisati neposrednega
         učinka (sodba z dne 11. septembra 2007 v zadevi Merck Genéricos – Produtos Farmacêuticos, C‑431/05, ZOdl., str. I-7001, točka 35).

      73      Ker je Direktiva del normativne ureditve Unije na področju patentov, jo je treba torej razlagati karseda skladno.

      74      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da razlaga člena 9 Direktive, dana v tej sodbi, ni v nasprotju s to obveznostjo.

      75      Člen 9 Direktive namreč ureja obseg varstva, ki ga patent daje imetniku, medtem ko se člena 27 in 30 Sporazuma TRIPS nanašata
         na možnost patentiranja oziroma na izjeme pri pravicah, ki jih daje patent.

      76      Če se domneva, da je mogoče pojem „izjeme pri danih pravicah“ razumeti, kot da zajema omejitve teh pravic, in ne samo izjeme
         od njih, bi bilo treba ugotoviti, da razlaga člena 9 Direktive – varstvo, ki ga ta člen daje, zajema le položaje, v katerih
         proizvod, ki je predmet patenta, opravlja svojo funkcijo – ni videti taka, da bi bila v smislu člena 30 Sporazuma TRIPS v
         nerazumnem nasprotju z običajnim izkoriščanjem patenta in da bi v smislu istega člena ob upoštevanju legitimnih interesov
         tretjih strank nerazumno ogrožala legitimne interese imetnika patenta.

      77      Na četrto vprašanje je torej treba odgovoriti, da člena 27 in 30 Sporazuma TRIPS ne vplivata na dano razlago člena 9 Direktive.

       Stroški
      78      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      1.      Člen 9 Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 98/44/ES z dne 6. julija 1998, o pravnem varstvu biotehnoloških izumov je
            treba razlagati tako, da ne daje patentnega varstva v okoliščinah iz spora o glavni stvari, kadar je proizvod, ki je predmet
            patenta, vsebovan v sojini moki, v kateri ne opravlja funkcije, za katero je patentiran, pač pa jo je opravljal prej v soji,
            ki je predelana v moko, ali kadar bi lahko ta proizvod spet opravljal to funkcijo, potem ko je ločen od moke in nato vnesen
            v celico živega organizma.
      2.      V členu 9 Direktive 98/44 dano varstvo je izčrpno usklajeno, tako da nasprotuje temu, da nacionalna zakonodaja priznava absolutno
            varstvo za proizvod kot tak, ki je predmet patenta, ne glede na to, ali v materialu, ki ga vsebuje, opravlja svojo funkcijo
            ali ne.
      3.      Člen 9 Direktive 98/44 nasprotuje temu, da se imetnik patenta, podeljenega pred sprejetjem te direktive, sklicuje na absolutno
            varstvo, ki bi mu ga za proizvod, ki je predmet patenta, priznavala takrat veljavna nacionalna zakonodaja.
      4.      Člena 27 in 30 Sporazuma o trgovinskih vidikih pravic intelektualne lastnine, ki je priloga 1C k Sporazumu o ustanovitvi Svetovne
            trgovinske organizacije (WTO), podpisanemu v Marakešu 15. aprila 1994 in potrjenemu s Sklepom Sveta 94/800/ES z dne 22. decembra 1994
            o sklenitvi sporazumov, doseženih v Urugvajskem krogu večstranskih pogajanj (1986–1994), v imenu Evropske skupnosti, v zvezi
            z zadevami, ki so v njeni pristojnosti ne vplivata na dano razlago člena 9 Direktive 98/44.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nizozemščina.


Sodba Sodišča z dne 7. julija 1992. # The Queen proti Immigration Appeal Tribunal in Surinder Singh, ex parte Secretary of State for Home Department. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: High Court of Justice, Queen's Bench Division - Združeno kraljestvo. # Prosto gibanje oseb. # Zadeva C-370/90.


Sodba Sodišča z dne 11. marca 1992. # Compagnie Commerciale de l'Ouest in drugi proti Receveur principal des douanes de La Pallice Port. # Predlogi za sprejetje predhodne odločbe: Cour d'appel de Poitiers - Francija. # Združene zadeve C-78/90, C-79/90, C-80/90, C-81/90, C-82/90 in C-83/90.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 7. marca 1996. # El Corte Inglés SA proti Cristina Blázquez Rivero. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Juzgado de Primera Instancia n. 10 de Sevilla - Španija. # Zadeva C-192/94.


Sodba Splošnega sodišča (osmi senat) z dne 28. aprila 2016.#L'Oréal proti Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino.#Znamka Evropske unije – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne znamke Evropske unije VICHY LABORATOIRES V IDÉALIA – Prejšnja besedna znamka Evropske unije IDEALINA – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009.#Zadeva T-144/15.


Sodba Sodišča z dne 18. februarja 1970. # Komisija Evropskih skupnosti proti Italijanski republiki. # Zadeva 38-69.


Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 1. decembra 1994. # Fernanda Coen-Porisini proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki. # Zadeva T-502/93.


Sodba Sodišča z dne 15. decembra 1987. # Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Financiranje EKUJS. # Zadeva 346/85.


Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 20. februarja 2002. # Förde-Reederei GmbH proti Svetu Evropske unije in Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva T-170/00.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 21. aprila 2005. # PepsiCo, Inc. proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava besedne znamke Skupnosti RUFFLES - Prejšnja nacionalna znamka RIFFELS - Še starejša nacionalna znamka RUFFLES - Soobstoj ter enakovrednost med nacionalnimi znamkami in znamkami Skupnosti. # Zadeva T-269/02.

text:
      Zadeva T-269/02
      PepsiCo, Inc.
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava besedne znamke Skupnosti RUFFLES – Prejšnja nacionalna znamka RIFFELS – Še starejša nacionalna znamka RUFFLES – Soobstoj ter enakovrednost med nacionalnimi znamkami in znamkami Skupnosti“
      Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 21. aprila 2005
      Povzetek sodbe
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika enake ali
            podobne prejšnje znamke, ki je registrirana za enako ali podobno blago ali storitve – Prijavitelj znamke ima nacionalno znamko,
            ki je enaka prijavljeni znamki in je bila registrirana pred nacionalno znamko, ki se uveljavlja z ugovorom – Vpliv
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8)
      V okviru postopka z ugovorom zoper registracijo znamke Skupnosti na podlagi člena 42 in naslednjih Uredbe št. 40/94 zgolj
         dejstvo, da ima prijavitelj znamke Skupnosti nacionalno znamko, ki je enaka prijavljeni znamki Skupnosti in ki je bila registrirana
         pred nacionalno znamko, ki se uveljavlja z ugovorom, ni podlaga za zavrnitev ugovora. Prijavitelj mora dokazati, da je pri
         pristojnih nacionalnih organih dosegla razglasitev ničnosti nacionalne znamke, ki se uveljavlja z ugovorom.

      Veljavnosti nacionalne znamke namreč ni mogoče izpodbijati v okviru postopka registracije znamke Skupnosti, ampak samo v okviru
         postopka razglasitve ničnosti, začetega v zadevni državi članici. Poleg tega, čeprav je Urad za usklajevanje na notranjem
         trgu (znamke in modeli) pristojen, da na podlagi dokazov, ki jih mora predložiti vlagatelj ugovora, preveri obstoj nacionalne
         znamke, na katero se sklicuje v utemeljitev ugovora, pa ni pristojen odločati o konfliktu med to znamko in drugo znamko na
         nacionalni ravni, ker ta spada v pristojnost nacionalnih organov.

      (Glej točki 25 in 26.)
SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (peti senat)
      z dne 21. aprila 2005(*)

      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava besedne znamke Skupnosti RUFFLES – Prejšnja nacionalna znamka RIFFELS – Še starejša nacionalna znamka RUFFLES – Soobstoj ter enakovrednost med nacionalnimi znamkami in znamkami Skupnosti“
      V zadevi T‑269/02,
      PepsiCo, Inc., s sedežem v Purchaseu, New York (Združene države), ki jo zastopa E. Armijo Chávarri, odvetnik,

      tožeča stranka,
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki sta ga najprej zastopala J. Novais Gonçalves in J. Crespo Carrillo, zastopnika, nato pa A. von Mühlendahl in Novais Gonçalves,
         zastopnika,

      tožena stranka,
      druga stranka v postopku pred Odborom za pritožbe UUNT, intervenient pred Sodiščem prve stopnje, je
      Intersnack Knabber-Gebäck GmbH & Co. KG, nekdanja Convent Knabber‑Gebäck GmbH & Co. KG, s sedežem v Kölnu (Nemčija), ki jo zastopa M. Schaeffer, odvetnik,

      katere predmet je tožba zoper odločbo prvega odbora za pritožbe UUNT z dne 10. junija 2002 (zadeva R 114/2000-1) v zvezi s
         postopkom z ugovorom med PepsiCo, Inc., in Intersnack Knabber-Gebäck GmbH & Co. KG,

      SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (peti senat),
      v sestavi, M. Vilaras, predsednica, F. Dehousse in D. Šváby, sodnika,
      sodni tajnik: J. Palacio González, glavni administrator,
      na podlagi pisnega postopka in javne obravnave z dne 16. decembra 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Dejansko stanje
      1       PepsiCo, Inc., je 1. aprila 1996 vložila prijavo za znamko Skupnosti pri Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in
         modeli) (UUNT) na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL 1994, L 11, str. 1 ),
         kot je bila spremenjena.

      2       Znamka, katere registracija je bila zahtevana, je besedni znak RUFFLES.
      3       Proizvodi, za katere so bile vložene prijave za registracijo znamk, spadajo v razreda 29 in 30 Nicejskega aranžmaja o mednarodni
         klasifikaciji proizvodov in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kot je bil revidiran in spremenjen,
         ter za vsakega od razredov ustrezajo naslednjim opisom:

      –       razred 29: „Meso, ribe, perutnina in divjačina; mesni ekstrakti; konzervirano, sušeno ter kuhano sadje in zelenjava; želeji,
         marmelade, kompoti; jajca, mleko, mlečni izdelki; jedilno olje in maščoba“;

      –       razred 30: „Kava, čaj, kakao, sladkor, riž, tapioka, sago, kavni nadomestki; moka in izdelki iz žitaric; kruh, pecivo in slaščice,
         sladoled; med, melasni sirup, kvas, pecilni prašek; sol, gorčica; kis, omake (začimba), začimbe; led“.

      4       Prijava znamke je bila v Biltenu znamk Skupnosti objavljena 22. decembra 1997.

      5       Intervenient, Intersnack Knabber-Gebäck GmbH & Co. KG (prej Convent Knabber-Gebäck GmbH & Co. KG) je 23. marca 1998 vložil
         ugovor na podlagi člena 42(1) Uredbe št. 40/94 zoper registracijo predlagane znamke.

      6       Navedeni razlog za utemeljitev ugovora je bila verjetnost zmede v smislu člena 8(1) b) Uredbe št. 40/94 med zahtevano znamko
         glede „sušene zelenjave“ (razred 29) in „izdelkov iz žitaric, peciva in slaščic“ (razred 30), na katere se nanaša navedena
         znamka, ter prejšnjo nacionalno znamko RIFFELS, ki jo je registriral intervenient v Nemčiji, glede„čips[ov] iz krompirja“,
         na katere se nanaša prejšnja znamka.

      7       Z odločbo z dne 23. novembra 1999 je oddelek za ugovore ugodil ugovoru glede „sušen[e] zelenjav[e]“ ter „peciv[a] in slašči[c]“,
         ker naj bi glede na delno enakost in podobnost med izdelki, na katere se nanašajo sporni znaki, ter glede na podobnost navedenih
         znakov obstajala verjetnost zmede med tema znamkama. Je pa oddelek za ugovore zavrnil ugovor glede „izdelkov iz žitaric“.

      8       Tožeča stranka je 24. januarja 2000 na podlagi člena 59 Uredbe št. 40/94 vložila pritožbo pri UUNT proti odločbi oddelka za
         ugovore. Vlogo, v kateri je predstavila pritožbene razloge, je vložila 23. junija 2000.

      9       Intervenient je 2. maja 2001 vložil svoje pripombe glede pritožbe tožeče stranke, ki so ji bile vročene z dopisom UUNT z dne
         4. maja 2001.

      10     Z dopisom z dne 13. junija 2001 je tožeča stranka odboru za pritožbe predlagala, naj jo na podlagi člena 61(2) Uredbe št.
         40/94 povabi, naj predstavi nova stališča.

      11     Z dopisom z dne 27. junija 2001 je odbor za pritožbe ta predlog zavrnil.
      12     Z odločbo z dne 10. junija 2002, vročeno tožeči stranki 24. junija 2002 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba), je prvi odbor
         za pritožbe UUNT zavrnil pritožbo. Odbor za pritožbe je po ugotovitvi, da je pritožba temeljila izključno na navedbi, da naj
         bi bila tožeča stranka v Nemčiji nosilka pravice, ki jo je pridobila pred intervenientom, menil da ta zahteva ni bila taka,
         da bi se zaradi nje dvomilo v odločbo oddelka za ugovore. Ta prejšnja nacionalna registracija bi bila namreč brez pomena za
         rezultat postopka z ugovorom in tožeča stranka v nobenem primeru ne bi mogla dokazati njenega obstoja (točke od 17 do 21 izpodbijane
         odločbe).

       Postopek in predlogi strank
      13     Tožeča stranka je to tožbo v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje vložila 2. septembra 2002.
      14     Intervenient in UUNT sta 23. in 31. januarja 2003 vložila odgovor na tožbo. Intervenient je 27. januarja 2003 vložil nekatere
         dokumente v dopolnitev svojega odgovora na tožbo.

      15     Z dopisom z dne 5. marca 2003 je tožeča stranka predlagala Sodišču prve stopnje, naj ji dovoli vložiti repliko na podlagi
         člena 135(2) Poslovnika Sodišča prve stopnje, in mu predlagala tudi, naj odloči o predlogu, ki naj bi ga domnevno vložila
         predhodno, glede izdelave strokovnega mnenja nemške odvetniške pisarne Lovells glede nemške znamke, ki jo je zahtevala.

      16     Z dopisom z dne 22. aprila 2004 je Sodišče prve stopnje zavrnilo ta predloga in glede prvega izmed njiju opomnilo, da mora
         tožeča stranka zagotoviti dokaze, na katere se namerava sklicevati, to pa ob pogojih in v rokih, ki jih določa Poslovnik.

      17     Z dopisom z dne 30. aprila 2004 je tožeča stranka v tajništvu Sodišča prve stopnje vložila mnenje pisarne Lovells z istim
         datumom, ki je bilo vloženo v spis.

      18     Tožeča stranka predlaga Sodišču prve stopnje, naj:
      –       razveljavi izpodbijano odločbo;
      –       naloži UUNT plačilo stroškov.
      19     UUNT predlaga Sodišču prve stopnje, naj:
      –       zavrne tožbo;
      –       naloži tožeči stranki plačilo stroškov.
      20     Intervenient predlaga Sodišču prve stopnje, naj zavrne tožbo.
       Pravo
      21     Tožeča stranka navaja tri razloge za razveljavitev. V okviru prvega razloga, ki temelji na kršitvi pravic do obrambe, tožeča
         stranka očita odboru za pritožbe, da ji ni omogočil dokazati obstoja njene prejšnje nemške znamke RUFFLES. V okviru drugega
         razloga, ki temelji na kršitvi načela dispozitivnosti, tožeča stranka odboru za pritožbe očita, da ni upošteval te znamke,
         katere obstoj naj bi ob upoštevanju predloženih dokazov in ob upoštevanju okoliščine, da jih intervenient ni izpodbijal, bil
         gotovo dejstvo v sporu pred UUNT V okviru tretjega razloga, ki temelji na kršitvi soobstoja ter enakovrednosti med znamkami
         Skupnosti in nacionalnimi znamkami, tožeča stranka v bistvu zatrjuje, da bi že obstoj njene prejšnje nemške znamke moral voditi
         k zavrnitvi ugovora.

      22     Ni sporno, da se je tožeča stranka za nasprotovanje ugovoru pred UUNT sklicevala izključno na obstoj nemške znamke RUFFLES,
         katere nosilec naj bi bila in ki naj bi bila starejša od znamke intervenienta. Že samo njen obstoj naj bi utemeljil zavrnitev
         ugovora.

      23     Tožeča stranka se torej na nobeni stopnji postopka pred UUNT ni sklicevala na uporabo te zatrjevane znamke, da bi dokazala
         dejanski soobstoj te znamke in znamke intervenienta, ki bi lahko pomenil upošteven dejavnik pri presoji, ki jo avtonomno izvede
         UUNT na podlagi Uredbe št. 40/94 glede verjetnosti zmede med prijavljeno znamko Skupnosti in znamko intervenienta.

      24     Tožeča stranka niti ni navajala in še manj dokazala, da je na podlagi svoje prejšnje nemške znamke pred pristojnimi nacionalnimi
         oblastmi dosegla razglasitev ničnosti znamke intervenienta, niti to, da je začela postopek v ta namen.

      25     V tem okviru Sodišče prve stopnje poudarja, da tudi neodvisno od vprašanja, ali je tožeča stranka pri UUNT predložila dokaz
         o obstoju svoje zatrjevane prejšnje nemške znamke, samo obstoj znamke v nobenem primeru ne bi mogel utemeljiti zavrnitev ugovora.
         Še več, tožeča stranka bi morala dokazati, da je pri pristojnih nacionalnih organih dosegla razglasitev ničnosti znamke intervenienta.

      26     Veljavnosti nacionalne znamke, v obravnavanem primeru intervenientov, namreč ni mogoče izpodbijati v okviru postopka registracije
         znamke Skupnosti, ampak samo v okviru postopka razglasitve ničnosti, začetega v zadevni državi članici (sodba Sodišča prve
         stopnje z dne 23. oktobra 2002 v zadevi Matratzen Concord proti UUNT – Hukla Germany (MATRATZEN), T-6/01, Recueil, str. II‑4335,
         točka 55). Razen tega je UUNT pristojen, da na podlagi dokazov, ki jih mora predložiti vlagatelj ugovora, preveri obstoj nacionalne
         znamke, na katero se sklicuje v utemeljitev ugovora, ni pa pristojen odločati o konfliktu med to znamko in drugo znamko na
         nacionalni ravni, ker ta spada v pristojnost nacionalnih organov.

      27     Tako je lahko Odbor za pritožbe v točki 17 izpodbijane odločbe poudaril, da „prioriteta […] ene nacionalne registracije pred
         drugo v državi članici nima [ni imela] vpliva na postopke o ugovoru pred UUNT, če prijavitelj predloga [znamke skupnosti]
         ni dokazal, da je vložil tožbo za razglasitev ničnosti proti registraciji znamke s strani vlagatelja ugovora“.

      28     V nasprotju s tem, kar zatrjuje tožeča stranka, ni prav nič absurdno ali nenormalno, da UUNT ugodi ugovoru, ki temelji na
         prejšnji nacionalni znamki, čeprav se predlagatelj znamke Skupnosti sklicuje na še starejšo nacionalno znamko, če se veljavnost
         znamke vlagatelja ugovora pri pristojnih nacionalnih organih ne izpodbija. Ravno nasprotno, ta rešitev spoštuje delitev pristojnosti
         med UUNT in nacionalnimi organi.

      29     Tožeča stranka navaja druge trditve. Po eni strani naj bi stališče UUNT povzročilo absurdno okoliščino, in sicer da je zavrnitev
         njene zahteve za znamko Skupnosti RUFFLES preprečila spremembo te zahteve v zahtevo za nacionalno znamko samo v Nemčiji, v
         kateri je znamka tožeče stranke registrirana, kar ji dovoljuje trženje zadevnih izdelkov pod to znamko. Po drugi strani naj
         ne bi bilo normalno, da se tožeči stranki odreče varstvo, povezano z znamko Skupnosti, če ga v praksi lahko doseže prek nacionalnih
         registracij. Ti trditvi temeljita na nedokazani predpostavki, da ima tožeča stranka dejansko pravico do trženja svojih izdelkov
         v Nemčiji pod znamko RUFFLES. Z ničimer namreč ni dokazano, da naj intervenient na podlagi svoje znamke RIFFLES ne bi bil
         sposoben spodbijati te pravice.

      30     Glede sklicevanja tožeče stranke na odločbo prvega odbora za pritožbe UUNT z dne 12. septembra 2000 (zadeva R 415/1999-1)
         v zvezi s postopkom z ugovorom je treba poudariti, da se mora zakonitost odločb odborov za pritožbe presojati izključno na
         podlagi Uredbe št. 40/94, kot jo razlagajo sodišča Skupnosti, in ne na podlagi prejšnje prakse odločanja navedenih odborov
         za pritožbe (sodbi Sodišča prve stopnje z dne 27. februarja 2002 v zadevi Streamserve proti UUNT (STREAMSERVE), T-106/00,
         Recueil, str. II‑723, točka 66, in z dne 9. oktobra 2002 v zadevi Glaverbel proti UUNT (Površina steklene tablice), T-36/01,
         Recueil, str. II‑3887, točka 35). To sklicevanje torej ni upoštevno. V vsakem primeru gre za povsem drugačen primer, kot je
         obravnavani. Prijavitelj znamke Skupnosti v zadevi R 415/1999-1 se ni – kot v obravnavanem primeru – skliceval le na obstoj
         pravice do prejšnje nacionalne znamke, ampak je dokazal dejanski in nekonfliktni soobstoj te pravice s pravico stranke vlagatelja
         ugovora na nacionalnem ozemlju. Predvsem zaradi tega je odbor za pritožbe ugotovil, da ni verjetnosti zmede, in je zavrnil
         ugovor (točka 22 zgoraj navedene odločbe prvega odbora za pritožbe UUNT z dne 12. septembra 2000). Dejansko bi bilo v takih
         okoliščinah problematično ugoditi ugovoru in torej zavrniti Skupnostno varstvo, čeprav je prijavitelj znamke imel možnost
         doseči enako varstvo na ozemlju Evropske Unije prek nacionalnih sredstev (glej točko 21 te odločbe, predzadnji stavek). Povsem
         drugačen je položaj v zadevnem primeru, v katerem ob upoštevanju negotovosti glede učinkovitosti nemške znamke, ki jo zatrjuje
         tožeča stranka, ni dokazano, da bi le-ta prek nacionalnih sredstev lahko dosegla prav tako obsežno varstvo, kot je to, ki
         bi izviralo iz registracije na ravni Skupnosti.

      31     Nazadnje, v nasprotju s tem, kar zatrjuje tožeča stranka, člena 106 Uredbe št. 40/94 v z zadevnem primeru ni mogoče uporabiti
         analogno. Ta določba se namreč nanaša na obstoječo pravico, da se na podlagi predpisov držav članic pri nacionalnih organih
         vloži tožba zaradi kršitve prejšnjih pravic proti uporabi poznejše znamke Skupnosti. V tem primeru pa ne gre za to, da bi
         tožeča stranka pri pristojnih nemških organih ugovarja uporabi znamke Skupnosti v Nemčiji, ki naj bi kršila prejšnjo pravico,
         ampak pri UUNT spodbija učinkovitost nemške znamke, torej znamke vlagatelja ugovora. Torej ni nobene analogije med zadevnim
         položajem in tistim iz člena 106 Uredbe št. 40/94. Poleg tega in kot je bilo že povedano, so za odločanje o učinkovitosti
         izključno pristojni nemški organi na podlagi nemškega prava.

      32     Iz navedenega izhaja, da je treba tretji razlog za razveljavitev, ki temelji na ugotovitvi, da naj bi odbor za pritožbe kršil
         načela o soobstoju in enakovrednosti med nacionalnimi znamkami in znamkami Skupnosti, zavrniti.

      33     Glede prvega in drugega razloga za razveljavitev, ki izhajata iz kršitve pravic do obrambe in kršitve načela dispozitivnosti,
         je treba poudariti, da tožeča stranka s tema razlogoma sicer kontradiktorno hkrati očita UUNT, da ni ukrepal, da bi dokazal
         obstoj njene prejšnje nemške znamke in ni upošteval te znamke, katere obstoj bi bilo gotovo dejstvo v sporu pred UUNT. Vendar
         je nujno treba ugotoviti, da noben od teh dveh razlogov, tudi če bi bil utemeljen, ne bi bil tak in ne bi vodil do razveljavitve
         izpodbijane odločbe. Kot je bilo namreč navedeno zgoraj in kot je odbor za pritožbe v bistvu izrazil v točki 17 izpodbijane
         odločbe, samo obstoj nemške znamke, ki ga zatrjuje tožeča stranka, naj ne bi mogel utemeljiti zavrnitve ugovora, če ni dodatnih
         dokazov, da je bila znamka, zoper katero je bil vložen ugovor, razglašena za nično. Gotovo pa je, da se je tožeča stranka
         pri UUNT sklicevala samo na obstoj svoje domnevne nemške znamke.

      34     Iz navedenega izhaja, da izpodbijane odločbe na podlagi prvega in drugega razloga ni mogoče razveljaviti.
      35     Nazadnje, potrdilo o registraciji prejšnje nemške znamke tožeče stranke in strokovno mnenje nemške odvetniške pisarne Lovells
         v zvezi z učinkovitostjo te znamke v razmerju do znamke intervenienta, ki ju je tožeča stranka predložila Sodišču prve stopnje,
         nista dopustna. V skladu z ustaljeno sodno prakso je namreč namen tožbe, vložene pred Sodiščem prve stopnje, nadzor zakonitosti
         odločb odbora za pritožbe v smislu člena 63 Uredbe št. 40/94. Dejstva, navedena pred Sodiščem prve stopnje, ne da bi bila
         pred tem predložena službam UUNT, lahko vplivajo na zakonitost take odločbe le, če bi jih moral UUNT upoštevati po uradni
         dolžnosti. S tega vidika iz člena 74(1), konč., iste Uredbe, na podlagi katerega je v postopku glede razlogov za zavrnitev
         registracije preizkus UUNT omejen na navedene razloge in vložene predloge strank, izhaja, da UUNT ni treba po uradni dolžnosti
         upoštevati dejstev, ki jih stranke niso zatrjevale. Zato ta dejstva ne morejo povzročiti dvomov v zakonitosti odločbe odbora
         za pritožbe (glej nazadnje sodbo Sodišča prve stopnje z dne 13. julija 2004 v zadevi Samar proti UUNT – Grotto (GAS STATION),
         T-115/03, Recueil, str. II-2939, točka 13).

      36     Ob upoštevanju vseh dosedanjih ugotovitev je treba to tožbo zavrniti.
       Stroški
      37     V skladu s členom 87(2) Poslovnika Sodišča prve stopnje se stranki, ki s predlogom ni uspela, naloži plačilo stroškov, če
         so bili ti priglašeni. Tožeča stranka s predlogom ni uspela, zato nosi stroške v skladu s predlogi UUNT.

      38     Na podlagi člena 87(4) Poslovnika in ker ni priglasil stroškov, intervenient sam nosi svoje stroške.
      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE PRVE STOPNJE (peti senat)
      razsodilo:
      1)      Tožba se zavrne.
      2)      Tožeči stranki se naloži plačilo njenih stroškov in stroškov Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli).
      3)      Intervenient nosi svoje stroške.

               Vilaras

                Dehousse

                Šváby

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 21. aprila 2005.

               Sodni tajnik

                      Predsednik

               J. Palacio González

                      M. Vilaras

         * Jezik postopka: angleščina.


Sodba Sodišča z dne 9. julija 1985. # Pharmon BV proti Hoechst AG. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Hoge Raad - Nizozemska. # Zadeva 19/84.


Sodba Sodišča z dne 27. marca 1963. # Da Costa en Schaake NV, Jacob Meijer NV, Hoechst-Holland NV proti Nederlandse administratie der belastingen. # Predlogi za sprejetje predhodne odločbe: Tariefcommissie - Nizozemska. # Združene zadeve 28 do 30-62.