title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 30. maja 2013.#Worten – Equipamentos para o Lar SA proti Autoridade para as Condições de Trabalho (ACT).#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunal do Trabalho de Viseu.#Obdelava osebnih podatkov – Direktiva 95/46/ES – Člen 2 – Pojem ‚osebni podatki‘ – Člena 6 in 7 – Načela v zvezi s kakovostjo podatkov in merila za zakonitost obdelave podatkov – Člen 17 – Varnost obdelave – Delovni čas delavcev – Evidenca delovnega časa – Dostop nacionalnega organa, pristojnega za nadzor delovnih razmer – Obveznost delodajalca, da omogoči dostop do evidence delovnega časa, in sicer tako, da je mogoč takojšen vpogled vanjo.#Zadeva C‑342/12.

text:
         SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 30. maja 2013 (
            *1
         )
      „Obdelava osebnih podatkov — Direktiva 95/46/ES — Člen 2 — Pojem ‚osebni podatki‘ — Člena 6 in 7 — Načela v zvezi s kakovostjo podatkov in merila za zakonitost obdelave podatkov — Člen 17 — Varnost obdelave — Delovni čas delavcev — Evidenca delovnega časa — Dostop nacionalnega organa, pristojnega za nadzor delovnih razmer — Obveznost delodajalca, da omogoči dostop do evidence delovnega časa, in sicer tako, da je mogoč takojšen vpogled vanjo“
      V zadevi C-342/12,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo tribunal do trabalho de Viseu (Portugalska) z odločbo z dne 13. julija 2012, ki je prispela na Sodišče 18. julija 2012, v postopku

         Worten – Equipamentos para o Lar SA

      proti

         Autoridade para as Condições de Trabalho (ACT),
      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi M. Ilešič, predsednik senata, E. Jarašiūnas, A. Ó Caoimh (poročevalec), sodnika, C. Toader, sodnica, in C. G. Fernlund, sodnik,
      generalna pravobranilka: J. Kokott,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Worten – Equipamentos para o Lar SA, D. Abrunhosa e Sousa in J. Cruz Ribeiro, odvetnika,

               —

               za portugalsko vlado L. Inez Fernandes in C. Vieira Guerra, agenta,

               —

               za češko vlado M. Smolek, agent,

               —

               za italijansko vlado G. Palmieri, agentka, skupaj z M. Russo, avvocato dello Stato,

               —

               za madžarsko vlado M. Fehér ter K. Szíjjártó in Á. Szilágyi, agenti,

               —

               za Evropsko komisijo P. Costa de Oliveira in B. Martenczuk, agenta,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalne pravobranilke, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 2 in 17(1) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 95/46/ES z dne 24. oktobra 1995 o varstvu posameznikov pri obdelavi osebnih podatkov in o prostem pretoku takih podatkov (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 15, str. 355).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Worten – Equipamentos para o Lar SA (v nadaljevanju: Worten), družbo s sedežem v Viseu (Portugalska), in Autoridade para as Condições de Trabalho (ACT) (organ za nadzor delovnih razmer, v nadaljevanju: ACT) zaradi zahteve slednje za dostop do evidence delovnega časa te družbe.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva 95/46

               3

               Člen 2 Direktive 95/46, naslovljen „Opredelitev pojmov“, določa:
               „V tej direktivi:

                        a)

                        ‚osebni podatek‘ pomeni katero koli informacijo, ki se nanaša na določeno ali določljivo fizično osebo (‚posameznik, na katerega se nanašajo osebni podatki‘); določljiva oseba je tista, ki se lahko neposredno ali posredno identificira, predvsem s sklicevanjem na identifikacijsko številko ali na enega ali več dejavnikov, ki so značilni za njeno fizično, fiziološko, duševno, ekonomsko, kulturno ali socialno identiteto;

                        b)

                        ‚obdelava osebnih podatkov‘ (‚obdelava‘) pomeni kakršen koli postopek ali niz postopkov, ki se izvajajo v zvezi z osebnimi podatki z avtomatskimi sredstvi ali brez njih, kakršno je zbiranje, beleženje, urejanje, shranjevanje, prilagajanje ali predelava, iskanje, posvetovanje [vpogled], uporaba, posredovanje s prenosom, širjenje ali drugo razpolaganje, prilagajanje ali kombiniranje, blokiranje, izbris ali uničenje;

                  […]“

               4

               Člen 3 te direktive, naslovljen „Področje uporabe“, določa:
               „1.   Ta direktiva se uporablja za obdelavo osebnih podatkov v celoti ali delno z avtomatskimi sredstvi in za drugačno obdelavo kakor z avtomatskimi sredstvi za osebne podatke, ki sestavljajo del zbirke ali so namenjeni sestavljanju dela zbirke.
               2.   Ta direktiva se ne uporablja za obdelavo osebnih podatkov:

                        —

                        med dejavnostjo, ki ne sodi na področje uporabe zakonodaje Skupnosti, kot so tiste, opredeljene v naslovih V in VI Pogodbe o Evropski uniji, in v vsakem primeru v postopkih obdelave v zvezi z javno varnostjo, obrambo, državno varnostjo (vključno z gospodarsko blaginjo države, kadar se postopek obdelave nanaša na zadeve državne varnosti) in pri dejavnostih države na področju kazenskega prava,

                        —

                        s strani fizične osebe med potekom popolnoma osebne ali domače dejavnosti.“

               5

               Člen 6 navedene direktive, ki zadeva načela glede kakovosti podatkov, določa:
               „1.   Države članice določijo, da morajo biti osebni podatki:
               […]

                        b)

                        zbrani za določene, izrecne ter zakonite namene in se ne smejo naprej obdelovati na način, ki je nezdružljiv s temi nameni. Nadaljnja obdelava podatkov v zgodovinske, statistične ali znanstvene namene se ne šteje za nezdružljivo, če države članice zagotovijo ustrezne zaščitne ukrepe;

                        c)

                        primerni, ustrezni in ne pretirani glede na namene, za katere se zbirajo in/ali naprej obdelujejo;

                  […]
               2.   Upravljavec mora zagotoviti, da se ravna v skladu z odstavkom 1.“

               6

               Člen 7 iste direktive, ki zadeva načela glede zakonitosti obdelave podatkov, določa:
               „Države članice določijo, da se lahko osebni podatki obdelujejo samo, če:
               […]

                        c)

                        je obdelava potrebna za skladnost z zakonsko obveznostjo, ki velja za upravljavca
                        ali

                  […]

                        e)

                        je obdelava potrebna za izvajanje naloge, ki se opravlja v javnem interesu ali pri izvrševanju javne oblasti, dodeljene upravljavcu ali tretji stranki, ki so ji posredovani podatki

                  […]“

               7

               Člen 17 Direktive 95/46, naslovljen „Varnost obdelave“, določa:
               „1.   Države članice določijo, da mora upravljavec izvajati ustrezne tehnične in organizacijske ukrepe za zavarovanje osebnih podatkov pred slučajnim ali nezakonitim uničenjem ali slučajno izgubo, predelavo, nepooblaščenim posredovanjem ali dostopom, predvsem kadar obdelava vključuje prenos podatkov po omrežju, ter proti vsem drugim nezakonitim oblikam obdelave.
               Taki ukrepi ob upoštevanju stanja tehnologije in stroškov za njihovo izvajanje zagotavljajo raven zaščite, ustrezno tveganju, ki ga predstavljata obdelava in narava podatkov, ki jih je potrebno varovati.
               […]“

         Direktiva 2003/88/ES

               8

               Člen 1 Direktive 2003/88/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. novembra 2003 o določenih vidikih organizacije delovnega časa (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 4, str. 381), naslovljen „Namen in področje uporabe“, določa:
               „1.   Ta direktiva določa minimalne varnostne in zdravstvene zahteve pri organizaciji delovnega časa.
               2.   Ta direktiva se nanaša na:

                        a)

                        minimalni čas dnevnega počitka, tedenskega počitka in letnega dopusta, kot tudi na odmore in najdaljši tedenski delovni čas […]

                  […]“

               9

               Člen 6 te direktive, naslovljen „Najdaljši tedenski delovni čas“, določa:
               „Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi v skladu s potrebo po varovanju zdravja in varnosti delavcev zagotovijo, da:
               […]

                        b)

                        povprečni delovni čas za vsako sedemdnevno obdobje, vključno z nadurami, ne presega 48 ur.“

               10

               Člen 22(1), prvi pododstavek, navedene direktive določa:
               „Država članica ima možnost, da ne uporabi člena 6, pri čemer pa upošteva splošna načela varovanja zdravja in varnosti delavcev pod pogojem, da sprejme potrebne ukrepe, s katerimi se zagotovi, da:

                        a)

                        noben delodajalec od delavca ne zahteva, da dela več kot 48 ur v sedemdnevnem obdobju, izračunanem kot povprečje za referenčno obdobje iz člena 16(b), če prej ni pridobil delavčevega soglasja za opravljanje takega dela;

                  […]

                        c)

                        delodajalec vodi tekočo evidenco vseh delavcev, ki opravljajo tako delo;

                        d)

                        se evidence predložijo pristojnim organom, ki lahko iz razlogov, povezanih z varnostjo in/ali zdravjem delavcev, prepovejo ali omejijo možnost preseganja najvišjega števila ur v delovnem tednu;

                  […]“

         Portugalsko pravo

               11

               Člen 202 zakonika o delu (codigo do trabalho), potrjen z zakonom št. 7/2009 z dne 12. februarja 2009, pod naslovom „Evidenca delovnega časa“ določa:

                        „1.

                        Podjetnik mora imeti v dostopnem prostoru na razpolago evidenco delovnega časa – tudi za delavce, ki nimajo določenega delavnika – in sicer tako, da je mogoč takojšen vpogled vanjo.

                        2.

                        Evidenca mora vsebovati podatek o tem, kdaj se začne in konča delavnik, ter o odmorih in času, ki niso vključeni v delovni čas, tako da se lahko ugotovi število ur dela, ki jih je opravil delavec na dan in na teden […]

                  […]

                        5.

                        Nespoštovanje tega predpisa je posebno huda upravna kršitev.“

               12

               Zakon št. 107/2009 z dne 14. Septembra 2009 med drugim vsebuje to določbo:
               „Člen 10 –
               Inšpekcijski postopki
               1.   Inšpektor za delo je v okviru opravljanja svojih nalog – brez poseganja v določbe specifične zakonodaje – upravičen:

                        a)

                        zahtevati, da se izroči – takoj na kraju samem ali z naknadno predložitvijo decentraliziranim službam inšpekcijske službe ministrstva za delo – pregledati in kopirati vse dokumente in druge evidence, na podlagi katerih je mogoče ugotoviti delovna razmerja in delovne razmere;

                  […]
               2.   Inšpektor za socialno varnost je v okviru opravljanja svojih nalog – brez poseganja v določbe specifične zakonodaje – upravičen:

                        a)

                        zahtevati, da se izroči, in kopirati – takoj na kraju samem in z namenom preučitve, vpogleda in priložitve zapisniku – knjige, dokumente, evidence, arhive in druge ustrezne elemente, ki pripadajo subjektu, ki je predmet inšpekcijskega pregleda, in na podlagi katerih je mogoče preveriti zadevna dejstva;

                  […]“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               13

               ACT je 9. marca 2010 v prostorih družbe Worten Viseu opravil inšpekcijski pregled, na podlagi katerega je bil sestavljen zapisnik, iz katerega izhaja:

                        —

                        da je ta družba tam zaposlovala štiri delavce, ki so delali v izmenah;

                        —

                        na voljo ni bilo evidence delovnega časa, v katero bi bil mogoč takojšen vpogled in v kateri bi bili za zadevne delavce zabeleženi dnevni čas dela, dnevni in tedenski premori ter dnevni in tedenski seštevek opravljenih ur;

                        —

                        delavci podjetja so beležili delovni čas tako, da so magnetno kartico približali napravi, nameščeni v trgovini, ki je poleg navedenih prostorov;

                        —

                        ne le da nobeden od delavcev tega podjetja ali delavcev v teh prostorih ni imel dostopa do evidence delovnega časa, ampak se je dostop lahko pridobil le od osebe, ki je imela ustrezen računalniški dostop – in sicer regionalnega vodje družbe Worten, ki v času navedenega inšpekcijskega pregleda ni bil navzoč, tako da je v takem primeru le centralna kadrovska služba družbe imela možnost dati na voljo podatke iz navedene evidence.

               14

               Na podlagi zahteve za predložitev teh podatkov je bila 15. marca 2010 ACT predložena evidenca delovnega časa, ki je vsebovala zakonsko zahtevane podatke.

               15

               Z odločbo z dne 14. marca 2012 je ACT menil, da je družba Worten ravnala v nasprotju s predpisi o beleženju delovnega časa, določenimi v členu 202 zakonika o delu, in sicer zato, ker ta družba ni omogočila, da bi ACT v navedenih prostorih družbe imel takojšen vpogled v evidenco delovnega časa delavcev, zaposlenih v teh prostorih, s čimer je storila posebno hudo upravno kršitev delovnega prava. Teža kršitve je odraz dejstva, da je na podlagi evidence delovnega časa mogoče neposredno in hitro ugotoviti skladnost organiziranosti dejavnosti podjetja s predpisi o delovnem času. Posledično je ACT družbi Worten naložil globo v višini 2000 EUR.

               16

               Družba Worten je zoper to odločbo pri tribunal do trabalho de Viseu vložila tožbo za razglasitev ničnosti.

               17

               V teh okoliščinah je tribunal do trabalho de Viseu odločilo prekiniti postopek in Sodišču predložiti ta vprašanja za predhodno odločanje:

                        „1.

                        Ali je treba člen 2 Direktive 95/46 […] razlagati tako, da pojem ‚osebni podatki‘ zajema evidenco delovnega časa, z drugimi besedami, da se za vsakega delavca navede, kdaj začne in konča delavnik, ter odmor ali čas, ki v delavnik nista vključena?

                        2.

                        Ali mora v primeru pritrdilnega odgovora na prvo vprašanje Portugalska v skladu s členom 17(1) Direktive 95/46 […] določiti ustrezne tehnične in organizacijske ukrepe za zavarovanje osebnih podatkov pred slučajnim ali nezakonitim uničenjem ali slučajno izgubo, predelavo, nepooblaščenim posredovanjem ali dostopom, predvsem kadar obdelava vključuje prenos podatkov po omrežju?

                        3.

                        Ali je treba v primeru pritrdilnega odgovora na prejšnje vprašanje – če država članica ne sprejme nobenega ukrepa v skladu s členom 17(1) Direktive 95/46 […] in če delodajalec, ki je upravljavec teh podatkov, sprejme sistem omejenega dostopa do takih podatkov, ki nacionalnemu organu, pristojnemu za nadzor nad pogoji dela, ne omogoča samodejnega dostopa – načelo primarnosti prava Evropske unije razlagati tako, da država članica navedenega delodajalca za tako ravnanje ne more sankcionirati?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Prvo vprašanje

               18

               Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem sprašuje, ali je treba člen 2 Direktive 95/46 […] razlagati tako, da evidenca delovnega časa, kakršna je v zadevi v glavni stvari, ki za vsakega delavca navede, kdaj začne in konča delavnik, ter odmor ali čas, ki v delavnik nista vključena, sodi pod pojem „osebni podatki“ v smislu te določbe.

               19

               V zvezi s tem zadošča ugotoviti, da – kot so predlagale vse stranke, ki so predložile pisna stališča – podatki iz evidence delovnega časa, kakršna je obravnavana v postopku v glavni stvari, ki se za vsakega delavca nanašajo na dnevni čas dela in čas premora, pomenijo osebne podatke v smislu člena 2(a) Direktive 95/46, ker gre za „informacijo, ki se nanaša na določeno ali določljivo fizično osebo“ (glej v tem smislu sodbe z dne 20. maja 2003 v združenih zadevah Österreichischer Rundfunk in drugi, C-465/00, C-138/01 in C-139/01, Recueil, str. I- 4989, točka 64; z dne 16. decembra 2008 v zadevi Huber, C-524/06, ZOdl., str. I-9705, točka 43, in z dne 7. maja 2009, Rijkeboer v zadevi C-553/07, ZOdl., str. I-3889, točka 42).

               20

               Zbiranje, beleženje, urejanje, shranjevanje, vpogled, uporaba takih podatkov s strani delodajalca in njihovo posredovanje s strani slednjega nacionalnim organom, pristojnim za nadzor delovnih razmer, pomenijo torej „obdelavo osebnih podatkov“ v smislu člena 2(b) Direktive 95/46 (glej v tem smislu zlasti zgoraj navedeni sodbi Österreichischer Rundfunk in drugi, točka 64, in Huber, točka 43).

               21

               Poleg tega je treba natančneje pojasniti, ker je v obravnavani zadevi v glavni stvari ugotovljeno, da ta obdelava osebnih podatkov poteka z avtomatskimi sredstvi in da se ne uporabi nobeno od odstopanj iz člena 3(2) Direktive 95/46, navedena obdelava sodi na področje uporabe te direktive.

               22

               Zato je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 2 Direktive 95/46 razlagati tako, da evidenca delovnega časa, kakršna je v zadevi v glavni stvari, ki za vsakega delavca navede, kdaj začne in konča delavnik, ter odmor ali čas, ki v delavnik nista vključena, sodi pod pojem „osebni podatki“ v smislu te določbe.

         Drugo in tretje vprašanje

               23

               Predložitveno sodišče z drugim in tretjim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je člen 17(1) Direktive 95/46 treba razlagati tako, da mora vsaka država članica določiti ustrezne tehnične in organizacijske ukrepe za zavarovanje osebnih podatkov pred slučajnim ali nezakonitim uničenjem ali slučajno izgubo, predelavo, nepooblaščenim posredovanjem ali dostopom, in ali lahko država članica, ki ni sprejela takih ukrepov, v primeru pritrdilnega odgovora sankcionira delodajalca, ki je kot upravljavec teh podatkov sprejel sistem omejenega dostopa do teh podatkov, ki nacionalnemu organu, pristojnemu za nadzor nad delovnimi razmerami, ni omogočal takojšnjega dostopa.

               24

               Opozoriti je treba, da morajo v skladu s členom 17(1) Direktive 95/46, ki se nanaša na varnost obdelave, države članice določiti, da mora upravljavec osebnih podatkov izvajati tehnične in organizacijske ukrepe, ki ob upoštevanju stanja tehnologije in stroškov za njihovo izvajanje zagotavljajo raven zaščite, ustrezno tveganju, ki ga predstavljata navedena obdelava in narava podatkov, ki jih je potrebno varovati (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Rijkeboer, točka 62).

               25

               Iz navedenega izhaja, da – v nasprotju s predpostavko drugega in tretjega vprašanja – navedeni člen 17(1) državam članicam ne nalaga – razen, če so v vlogi upravljavca – da sprejmejo tehnične in organizacijske ukrepe, saj ima obveznost sprejetja takih ukrepov zgolj upravljavec, torej v obravnavani zadevi delodajalec. Ta določba nasprotno državam članicam nalaga, da v svoja nacionalna prava sprejmejo določbo, ki določa takšno obveznost.

               26

               Poleg tega iz predložitvene odločbe v ničemer ne izhaja, da naj bi bili zadevni podatki iz zadeve v glavni stvari predmet slučajnega ali nezakonitega uničenja ali slučajne izgube, predelave, nepooblaščenega posredovanja ali dostopa oziroma kakšne druge nezakonite obravnave v smislu člena 17(1) Direktive 95/46. Nasprotno, iz spisa, predloženega Sodišču, izhaja, da v tej zadevi ni sporno, da nacionalno pravo nacionalnim organom, pristojnim za nadzor delovnih razmer, omogoča dostop do teh podatkov.

               27

               Vendar družba Worten v svojih pisnih stališčih trdi, da je obveznost dati na voljo evidenco delovnega časa z namenom takojšnjega vpogleda, določena v členu 202(1) zakonika o delu, v praksi nezdružljiva z obveznostjo vzpostaviti ustrezen sistem varstva osebnih podatkov iz te evidence. Takšna obveznost naj bi namreč pomenila, da lahko vsak zaposleni zadevnega podjetja dostopa do takih podatkov, kršeč pri tem obveznost iz člena 17(1) Direktive 95/46 zagotoviti zaščito teh podatkov. Tak splošno mogoč dostop bi torej tej določbi v celoti odvzel polni učinek.

               28

               Tako razlogovanje ni pravilno. V nasprotju s predpostavko tega razlogovanja namreč obveznost delodajalca, ki je upravljavec osebnih podatkov, omogočiti nacionalnim organom, pristojnim za nadzor delovnih razmer, takojšen dostop do evidence delovnega časa, v ničemer ne pomeni, da morajo osebni podatki iz te evidence zgolj zato biti nujno dostopni osebam, ki za to niso pooblaščene. Kot je pravilno zatrdila portugalska vlada, je namreč na podlagi člena 17(1) Direktive 95/46 dolžnost vsakega upravljavca osebnih podatkov sprejeti tehnične in organizacijske ukrepe, potrebne za to, da se zagotovi, da lahko samo osebe, ustrezno pooblaščene za dostop do osebnih podatkov, odgovarjajo na zahteve tretjih za tak dostop.

               29

               V teh okoliščinah razlaga člena 17(1) Direktive 95/46 ni upoštevna za odločanje v sporu o glavni stvari.

               30

               Vendar je v okviru postopka sodelovanja med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, uvedenega s členom 267 PDEU, naloga Sodišča nacionalnemu sodišču dati koristen odgovor, ki mu omogoča rešitev spora, o katerem odloča. V ta namen mora Sodišče po potrebi preoblikovati predložena vprašanja. Naloga Sodišča je namreč razložiti vse določbe prava Unije, ki jih nacionalna sodišča potrebujejo za odločanje v sporih, čeprav te določbe niso izrecno navedene v vprašanjih, ki jih postavijo ta sodišča (glej zlasti sodbi z dne 8. marca 2007 v zadevi Campina, C-45/06, ZOdl., str. I-2089, točki 30 in 31, in z dne 14. oktobra 2010 v zadevi Fuß, C-243/09, ZOdl., str. I-9849, točka 39).

               31

               Zato, čeprav je predložitveno sodišče svoja vprašanja formalno omejilo samo na razlago člena 17(1) Direktive 95/46, to Sodišča ne ovira, da predložitvenemu sodišču sporoči vse vidike razlage prava Unije, ki bi mu lahko koristili pri presoji predložene zadeve, in sicer ne glede na to, ali se je nanje sklicevalo v predstavitvi svojih vprašanj ali ne. Glede tega mora Sodišče iz vseh dejstev in dokazov, ki jih je predložilo nacionalno sodišče, zlasti iz obrazložitve predložitvenega sklepa, zbrati elemente prava Unije, ki jih je treba razložiti ob upoštevanju predmeta spora (glej zgoraj navedeno sodbo Fuß, točka 40).

               32

               V obravnavani zadevi iz spisa, predloženega Sodišču, izhaja, da želi predložitveno sodišče predvsem določiti, ali je treba določbe Direktive 95/46 razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni ureditvi, kakršna je v zadevi v glavni stvari, ki delodajalcu nalaga, da nacionalnemu organu, pristojnemu za nadzor delovnih razmer, omogoči dostop do evidence delovnega časa, in sicer tako, da je mogoč takojšen vpogled vanjo. Kot izhaja iz točke 15 te sodbe, je bila namreč družbi Worten zaradi kršitve te obveznosti iz člena 202(1) zakonika o delu naložena denarna sankcija.

               33

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da mora v skladu z določbami poglavja II Direktive 95/46, naslovljenega „Splošna pravila o zakonitosti obdelave osebnih podatkov“, in ne glede na odstopanja, ki so dopustna na podlagi člena 13 te direktive, vsaka obdelava osebnih podatkov, prvič, biti v skladu z načeli v zvezi s kakovostjo podatkov iz člena 6 navedene direktive, in drugič, ustrezati enemu od šestih meril za zakonitost obdelave podatkov, ki so navedena v členu 7 te direktive (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi Österreichischer Rundfunk in drugi, točka 65, in Huber, točka 48, ter sodbo z dne 24. novembra 2011 v združenih zadevah ASNEF in FECEMI, C-468/10 in C-469/10, ZOdl., str. I-12181, točka 26).

               34

               Natančneje, podatki morajo biti na podlagi člena 6(1)(b) in (c) Direktive 95/46 „zbrani za določene, izrecne ter zakonite namene“ ter biti „primerni, ustrezni in ne pretirani“ glede na namene, za katere se zbirajo. Poleg tega je v skladu s členom 7(c) in (e) navedene direktive obdelava osebnih podatkov dovoljena v zvezi z „obdelavo, potrebno za skladnost z zakonsko obveznostjo, ki velja za upravljavca“, ali v zvezi z „obdelavo, potrebno za izvajanje naloge, ki se opravlja v javnem interesu ali pri izvrševanju javne oblasti, dodeljene upravljavcu ali tretji stranki, ki so ji posredovani podatki“ (zgoraj navedena sodba Österreichischer Rundfunk in drugi, točka 66).

               35

               Zdi se, da gre za to v položaju, kakršen je v zadevi v glavni stvari, kjer se na eni strani zdi – kar mora preveriti predložitveno sodišče – da so osebni podatki, ki so v evidenci delovnega časa, zbrani z namenom zagotovitve spoštovanja predpisov o delovnih razmerah, in na drugi strani, da je obdelava osebnih podatkov potrebna za spoštovanje zakonske obveznosti, ki velja za upravljavca, in za izvajanje nadzornih nalog, ki jih opravi nacionalni organ, pristojen za nadzor delovnih razmer.

               36

               Glede podrobnih pravil organizacije dostopa tega nacionalnega organa do osebnih podatkov z namenom zagotovitve njegovih nalog nadzora delovnih razmer je treba opozoriti, da se lahko le dostop organov, pristojnih na tem področju, šteje za nujnega v smislu člena 7(e) Direktive 95/46 (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Huber, točka 61).

               37

               Glede obveznosti delodajalca, da navedenemu organu omogoči takojšen dostop do evidence delovnega časa, iz sodne prakse Sodišča izhaja, da je takšna obveznost lahko v smislu te določbe potrebna, če izboljša izvajanje predpisov s področja delovnih razmer (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Huber, točka 62).

               38

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da je namen Direktive 2003/88 določitev minimalnih zahtev, namenjenih izboljšanju življenjskih in delovnih razmer za delavce s približevanjem nacionalnih zakonodaj, ki se nanašajo predvsem na delovni čas, tako da se jim zagotovi pravica do minimalnega počitka, predvsem dnevnega in tedenskega, in do primernih odmorov ter da se določi zgornja meja tedenskega delovnega časa (glej v tem smislu zlasti sodbi z dne 5. oktobra 2004 v združenih zadevah Pfeiffer in drugi, od C-397/01 do C-403/01, ZOdl., str. I-8835, točka 76, in z dne 25. novembra 2010 v zadevi Fuß, C-429/09, ZOdl., str. I-12167, točka 43).

               39

               Člen 6(b) Direktive 2003/88 državam članicam ob upoštevanju tega nalaga, da sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi v skladu s potrebo po varovanju zdravja in varnosti delavcev zagotovijo, da povprečni delovni čas za vsako sedemdnevno obdobje, vključno z nadurami, ne presega 48 ur (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi Pfeiffer in drugi, točka 100, in z dne 14. oktobra 2010 v zadevi Fuß, točka 33).

               40

               Poleg tega člen 22(1) Direktive 2003/88 določa, da imajo države članice možnost, da ne uporabijo člena 6, zlasti pod pogojem, da sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi se zagotovi, da delodajalec vodi tekočo evidenco vseh zadevnih delavcev (člen 22(1), prvi odstavek, (b) navedene direktive) in da se evidence predložijo pristojnim organom, ki lahko iz razlogov, povezanih z varnostjo in/ali zdravjem delavcev, prepovejo ali omejijo možnost preseganja najvišjega števila ur v delovnem tednu delavcem, ki opravljajo tako delo (člen 22(1), prvi odstavek, (d) iste direktive).

               41

               Evropska komisija meni, da tudi če Direktiva 2003/88 izrecno ne določa obveznosti sprejeti ureditve, kakršna je v zadevi v glavni stvari, pa kljub temu nadzor spoštovanja obveznosti iz te direktive lahko vsebuje – iz naslova „potrebnih ukrepov“ za dosego ciljev iz te direktive – vzpostavitev ukrepov nadzora. Obveznost delodajalca, da omogoči takojšnji vpogled v evidenco delovnega časa, naj bi preprečila vsako možnost predelave podatkov v obdobju med inšpekcijskim obiskom, ki ga opravijo pristojni nacionalni organi, in dejanskega preverjanja navedenih podatkov s strani teh organov.

               42

               Družba Worten nasprotno trdi, da je ta obveznost pretirana, in sicer zaradi posega, ki ga ta povzroči v zasebnem življenju delavcev. Po eni strani naj bi bil namreč cilj evidence delovnega časa delavcu dati na voljo dokaz za preverjanje časa, ko se je dejansko delalo. Avtentičnost te evidence pa naj bi v zadevi v glavni stvari ne bila sporna. Po drugi strani naj bi navedena evidenca omogočila presojo opravljenega delovnega časa, zlasti z namenom preverjanja časa, ki ni vključen v delovni urnik. V ta namen naj takojšnja dostopnost teh evidenc ne bi prinašala nobene dodatne koristi. Poleg tega naj bi bilo podatke iz teh evidenc mogoče predložiti naknadno.

               43

               V obravnavani zadevi je naloga predložitvenega sodišča, da preveri, ali je obveznost delodajalca, da nacionalnemu organu, pristojnemu za nadzor nad delovnimi razmerami, omogoči takojšen dostop do evidence delovnega časa, potrebna za izvajanje nadzora s strani tega organa in izboljšanje izvajanja predpisov s področja delovnih razmer, zlasti glede delovnega časa.

               44

               Vendar je zvezi s tem treba podrobneje pojasniti – če je takšna obveznost potrebna za dosego tega cilja – da morajo v vsakem primeru sankcije, naložene za zagotovitev učinkovite uporabe zahtev, naloženih z Direktivo 2003/88, prav tako spoštovati načelo sorazmernosti, kar tudi preveri predložitveno sodišče v zadevi v glavni stvari (glej po analogiji sodbo z dne 6. novembra 2003 v zadevi Lindqvist, C-101/01, Recueil, str. I-12971, točka 88).

               45

               V teh okoliščinah je na drugo in tretje vprašanje treba odgovoriti, da je treba člen 6(1)(b) in (c) in člen 7 Direktive 95/46 razlagati tako, da ne nasprotujeta nacionalni ureditvi, kakršna je v zadevi v glavni stvari, ki delodajalcu nalaga, da nacionalnemu organu, pristojnemu za nadzor delovnih razmer, omogoči dostop do evidence delovnega časa, in sicer tako, da je mogoč takojšen vpogled vanjo, pod pogojem, da je ta obveznost potrebna za to, da ta organ izvaja nadzor uporabe predpisov s področja delovnih razmer, zlasti glede delovnega časa.

         Stroški

               46

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

                           1.

                           Člen 2(a) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 95/46/ES z dne 24. oktobra 1995 o varstvu posameznikov pri obdelavi osebnih podatkov in o prostem pretoku takih podatkov je treba razlagati tako, da evidenca delovnega časa, kakršna je v zadevi v glavni stvari, ki za vsakega delavca navede, kdaj začne in konča delavnik, ter odmor ali čas, ki v delavnik nista vključena, sodi pod pojem „osebni podatki“ v smislu te določbe.

                           2.

                           Člen 6(1)(b) in (c) in člen 7 Direktive 95/46 je treba razlagati tako, da ne nasprotujeta nacionalni ureditvi, kakršna je v zadevi v glavni stvari, ki delodajalcu nalaga, da nacionalnemu organu, pristojnemu za nadzor delovnih razmer, omogoči dostop do evidence delovnega časa, in sicer tako, da je mogoč takojšen vpogled vanjo, pod pogojem, da je ta obveznost potrebna za to, da ta organ izvaja nadzor uporabe predpisov s področja delovnih razmer, zlasti glede delovnega časa.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: portugalščina.


Sodba Sodišča z dne 30. oktobra 1974. # Officier van Justitie proti J.W.J. van Haaster. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Arrondissementsrechtbank Haarlem - Nizozemska. # Zadeva 190-73.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 19. decembra 2012.#3D I Srl proti Agenzia delle Entrate – Ufficio di Cremona.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Commissione tributaria regionale di Milano (Italija).#Obdavčenje – Direktiva 90/434/EGS – Skupni sistem obdavčitve za združitve, delitve, prenose sredstev in zamenjave kapitalskih deležev družb iz različnih držav članic – Členi 2, 4 in 9 – Prenos sredstev – Obdavčitev kapitalskega dobička, ki ga prenosna družba ustvari ob prenosu sredstev – Odlog obdavčitve – Pogoj, da so v bilanci stanja prenosne družbe ovrednotena rezervna sredstva v višini ustvarjenega kapitalskega dobička.#Zadeva C‑207/11.

text:
         SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 19. decembra 2012 (
            *1
         )
      „Obdavčenje — Direktiva 90/434/EGS — Skupni sistem obdavčitve za združitve, delitve, prenose sredstev in zamenjave kapitalskih deležev družb iz različnih držav članic — Členi 2, 4 in 9 — Prenos sredstev — Obdavčitev kapitalskega dobička, ki ga prenosna družba ustvari ob prenosu sredstev — Odlog obdavčitve — Pogoj, da so v bilanci stanja prenosne družbe ovrednotena rezervna sredstva v višini ustvarjenega kapitalskega dobička“
      V zadevi C-207/11,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Commissione tributaria regionale di Milano (Italija) z odločbo z dne 7. aprila 2011, ki je prispela na Sodišče 2. maja 2011, v postopku

         3D I Srl

      proti

         Agenzia delle Entrate – Ufficio di Cremona,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi A. Tizzano, predsednik senata, M. Ilešič (poročevalec), E. Levits, J.-J. Kasel in M. Safjan, sodniki,
      generalni pravobranilec: N. Jääskinen,
      sodna tajnica: A. Impellizzeri, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 10. maja 2012,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za 3D I Srl A. Fantozzi, R. Esposito in G. Mameli, odvetniki,

               —

               za italijansko vlado G. Palmieri, agentka, skupaj s P. Gentilijem, avvocato dello Stato,

               —

               za Evropsko komisijo P. Rossi in W. Roels, agenta,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 10. julija 2012
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 2, 4 ter 8(1) in (2) Direktive Sveta z dne 23. julija 1990 o skupnem sistemu obdavčitve za združitve, delitve, prenose sredstev in zamenjave kapitalskih deležev družb iz različnih držav članic (90/434/EGS) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str. 142).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo 3D I Srl (v nadaljevanju: 3D I), nekdanjo 3D FIN Srl, in Agenzia delle Entrate – Ufficio di Cremona (v nadaljevanju: Agenzia delle Entrate), ker je ta zavrnila vračilo nadomestnega davka („imposta sostitutiva“), ki ga je navedena družba plačala zaradi prenosa veje svoje dejavnosti znotraj Skupnosti.

         Pravni okvir

         Ureditev Unije

               3

               V uvodnih izjavah od prve do šeste Direktive 90/434 je navedeno:
               „ker […] združit[ev], delit[ev], prenos[ov] sredstev in zamenjav[…] kapitalskih deležev družb iz različnih držav članic […] ne smejo ovirati omejitve, pomanjkljivosti ali izkrivljanja, ki izhajajo predvsem iz davčnih predpisov držav članic; ker je treba za te operacije zato uvesti davčna pravila, ki so s stališča konkurence nevtralna, in podjetjem omogočiti, da se prilagodijo zahtevam skupnega trga, povečajo produktivnost in izboljšajo svojo konkurenčno moč na mednarodni ravni;
               ker so te operacije zaradi davčnih predpisov v slabšem položaju v primerjavi z operacijami, ki se nanašajo na družbe iz iste države članice; ker je treba ta neugoden položaj odpraviti;
               ker tega cilja ni mogoče doseči z razširitvijo sistemov, veljavnih v državah članicah, na raven Skupnosti, saj lahko razlike med temi sistemi ustvarijo izkrivljanja; ker lahko ustrezno rešitev zagotovi le skupni davčni sistem;
               ker naj bi skupni davčni sistem odpravil obdavčitev v zvezi z združitvami, delitvami, prenosi sredstev ali zamenjavo kapitalskih deležev ter hkrati zavaroval finančne interese države, v kateri je prenosna družba ali prevzeta družba;
               ker je posledica operacij kot so združitve, delitve ali prenosi sredstev, navadno bodisi preoblikovanje prenosne družbe v stalno enoto družbe, ki sprejme sredstva, bodisi to, da postanejo sredstva povezana s stalno enoto te družbe;
               ker omogoča sistem odloga obdavčitve kapitalskih dobičkov iz prenesenih sredstev do časa njihovega dejanskega razpolaganja, ki se uporablja za sredstva, prenesena stalni enoti, oprostitev obdavčitve ustreznih kapitalskih dobičkov, hkrati pa zagotavlja, da jih dokončno obdavči država, v kateri je prenosna družba, v času dejanskega razpolaganja“.

               4

               Člen 2 te direktive pod naslovom I – „Splošne določbe“ določa:
               „V tej direktivi imajo izrazi naslednji pomen:
               […]

                        (c)

                        ‚prenos sredstev‘ pomeni operacijo, s katero družba brez prenehanja prenese vse ali eno ali več vej svoje dejavnosti na drugo družbo v zamenjavo za prenos vrednostnih papirjev, ki predstavljajo kapital družbe, ki sprejme prenos;

                        (d)

                        ‚zamenjava kapitalskih deležev‘ pomeni operacijo, s katero družba pridobi delež v kapitalu druge družbe, tako da pridobi večino glasovalnih pravic v tej družbi v zamenjavo za izdajo vrednostnih papirjev, ki predstavljajo kapital prve družbe, družbenikom druge družbe, z njihovimi vrednostnimi papirji, in, če je primerno, gotovinsko plačilo, ki ne presega 10 % nominalne vrednosti, ali, v odsotnosti nominalne vrednosti, računovodske vrednosti vrednostnih papirjev, izdanih v zameno;

                        (e)

                        ‚prenosna družba‘ pomeni družbo, ki prenese […] vse ali eno ali več vej svoje dejavnosti;

                        (f)

                        ‚družba prejemnica‘ pomeni družbo, ki sprejme […] vse ali eno ali več vej dejavnosti prenosne družbe;

                  […]“

               5

               Naslov II Direktive 90/434 v členih od 4 do 8 vsebuje „pravila, ki se uporabljajo za združitve, delitve in zamenjave kapitalskih deležev“. Člen 4 te direktive določa:
               „1.   Združitev ali delitev ne sme povzročiti obdavčenja kapitalskih dobičkov, izračunanih iz razlike med realno vrednostjo prenesenih sredstev in obveznosti ter njihovo vrednostjo za davčne namene. Naslednji izrazi pomenijo:

                        —

                        vrednost za davčne namene: vrednost, na osnovi katere se izračuna dobiček ali izguba za namene davka od dohodka, dobičkov ali kapitalskih dobičkov prenosne družbe, če so bila ta sredstva ali obveznosti prodana v času združitve ali delitve, vendar neodvisno od nje,

                        —

                        prenesena sredstva in obveznosti: tista sredstva in obveznosti prenosne družbe, ki so kot posledica združitve ali delitve dejansko povezana s stalno enoto družbe prejemnice v državi članici prenosne družbe in sodelujejo pri ustvarjanju dobičkov ali izgub, upoštevanih za davčne namene.

                  2.   Države članice uporabljajo odstavek 1 pod pogojem, da družba prejemnica izračuna novo amortizacijo in dobičke ali izgube v zvezi s prenesenimi sredstvi in obveznostmi v skladu s pravili, ki bi veljala za družbo ali družbe, ki so opravile prenos, če ne bi bilo združitve ali delitve.
               3.   Kadar je po zakonih države članice, v kateri je prenosna družba, družba prejemnica upravičena do nove amortizacije ali dobičkov ali izgub v zvezi s prenesenimi sredstvi in obveznostmi, ki se izračunajo po osnovi, drugačni od tiste, določene v odstavku 2, se odstavek 1 ne uporablja za sredstva in obveznosti, za katere je uporabljena ta možnost.“

               6

               Člen 8(1) in (2) navedene direktive določa:
               „1.   Dodelitev vrednostnih papirjev ob združitvi, delitvi ali zamenjavi kapitalskih deležev, ki predstavljajo kapital družbe prejemnice ali prevzemnice, družbeniku prenosne družbe ali prevzete družbe v zamenjavo za vrednostne papirje, ki predstavljajo kapital slednje, sama po sebi ne povzroči obdavčitve dohodka, dobičkov ali kapitalskih dobičkov tega družbenika.
               2.   Države uporabljajo odstavek 1 pod pogojem, da družbenik ne pripiše prejetim vrednostnim papirjem višje vrednosti za davčne namene, kakor so jo imeli zamenjani vrednostni papirji tik pred združitvijo, delitvijo ali zamenjavo.
               Uporaba odstavka 1 ne preprečuje državam članicam, da obdavčijo dobiček, ki izhaja iz poznejšega prenosa sprejetih vrednostnih papirjev, enako kakor dobiček, ki izhaja iz prenosa vrednostnih papirjev pred pridobitvijo.
               V tem odstavku ‚vrednost za davčne namene‘ pomeni znesek, na osnovi katerega se izračuna dobiček ali izguba za namene davka od dohodka, dobičkov ali kapitalskih dobičkov družbenika družbe.“

               7

               Naslov III Direktive 90/434 določa „pravila, ki veljajo za prenose sredstev“. V skladu s členom 9 te direktive, ki je edini člen poglavja III, se za te prenose uporabljajo členi od 4 do 6 navedene direktive.

         Italijanska ureditev

               8

               Direktiva 90/434 je bila v Italiji prenesena z zakonsko uredbo št. 544 z dne 30. decembra 1992 o ukrepih za izvajanje direktiv Skupnosti, ki se nanašajo na sistem obdavčitve združitev, delitev, prenosov sredstev in zamenjav deležev (GURI št. 9 z dne 13. januarja 1993, str. 8, v nadaljevanju: zakonska uredba št. 544/1992).

               9

               Člen 1 zakonske uredbe št. 544/1992 je določal:
               „Določbe te uredbe se uporabljajo:
               […]

                        (c)

                        za prenose dejavnosti ali sklopov dejavnosti, ki se nanašajo na eno samo vejo dejavnosti, med subjekti iz točke (a) [to so delniške družbe, komanditne delniške družbe, družbe z omejeno odgovornostjo, zadruge, javna in zasebna podjetja, katerih edini ali glavni cilj je opravljanje gospodarske dejavnosti, s sedežem na državnem ozemlju in vsi podobni subjekti, ki so rezidenti drugih držav članic Evropske unije,] s sedežem v različnih državah Unije, pod pogojem, da ima vsaj en sedež na državnem ozemlju“.

               10

               Člen 2(2) zakonske uredbe št. 544/1992 je določal:
               „Nobeden od prenosov iz točke (c) ne pomeni realizacije kapitalskega dobička ali izgube, vendar zadnja vrednost prenesene dejavnosti ali veje dejavnosti, pripisana za davčne namene, pomeni vrednost, ki se prejetemu kapitalskemu deležu pripiše za davčne namene. Razlika med vrednostjo prejetih delnic ali deležev in zadnjo vrednostjo prenesenih sredstev, kakor je bila pripisana za obdavčenje dohodka, ni del obdavčljivega prihodka prenosnega podjetja ali družbe, če ni bila realizirana ali razdeljena družbenikom. Če so prejeti deleži vneseni v bilanco stanja kot vrednost, ki je višja od računovodske vrednosti prenesene dejavnosti, se razlika vnese pod ustrezno postavko in je del obdavčljivega prihodka v primeru razdelitve. […]“

               11

               Poleg tega je ob prenosu iz postopka v glavni stvari veljala zakonska uredba št. 358 z dne 8. oktobra 1997 o spremembi sistema davkov od prihodka pri operacijah odsvojitve in prenosa podjetij, združitev, delitev in zamenjave kapitalskih deležev (GURI št. 249 z dne 24. oktobra 1997, str. 4, v nadaljevanju: zakonska uredba št. 358/1997).

               12

               Člen 1(1) in (2) zakonske uredbe št. 358/1997 je določal:
               „1.   Pri kapitalskih dobičkih, nastalih iz prenosa dejavnosti, ki so bile v lasti najmanj tri leta in so opredeljene v skladu z merili iz člena 54 enotnega besedila predpisov o obdavčitvi dohodka […], se kot nadomestilo za davek od dohodka lahko uporabi davek s stopnjo 19 % […].
               2.   Izbrano možnost uporabe nadomestnega davka je treba navesti v davčni napovedi za davčno obdobje, v katerem so bili realizirani kapitalski dobički […]“

               13

               Člen 4(1) in (2) zakonske uredbe št. 358/1997 je določal:
               „1.   Prenosi dejavnosti, ki so bile v lasti najmanj tri leta, ki jih opravijo subjekti iz člena 87(1)(a) in (b) enotnega besedila predpisov o obdavčitvi dohodka […], ne pomenijo realizacije kapitalskega dobička ali izgube. Vendar mora prenosna družba kot vrednost prejetih deležev priznati zadnjo davčno priznano vrednost prenesene dejavnosti, družba prejemnica pa nasledi prenosno družbo v razmerju do sredstev in obveznosti glede navedene dejavnosti; za to v posebni preglednici, ki se priloži obračunu davka od dohodkov, navede podatke iz bilance stanja in davčno priznane vrednosti.
               2.   Namesto uporabe določb iz odstavka 1 se lahko subjekti, ki so v njem opredeljeni, v aktu o prenosu odločijo za uporabo določb enotnega besedila predpisov o obdavčitvi dohodka […] in člena 1 te uredbe. Navedeno možnost je mogoče izkoristiti tudi glede prenosov iz člena 1 [zakonske uredbe št. 544/1992].“

               14

               Zakonski uredbi št. 544/1992 in št. 358/1997 sta bili ob reformi nacionalnega davčnega sistema 1. januarja 2004 razveljavljeni. V okviru te reforme je postal sistem davčne nevtralnosti za čezmejne transakcije prenosa sredstev enak tistemu, ki je določen za nacionalne transakcije prenosa, pogoj najmanj triletnega lastništva podjetja iz člena 4(1) zakonske uredbe št. 358/1997 pa je bil opuščen. Zato je bila odpravljena možnost uporabe 19-odstotnega nadomestnega davka.

         Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

               15

               3D I je kapitalska družba s sedežem v Cremi (Italija). Ta družba je 12. oktobra 2000 vejo svoje dejavnosti, ki je bila prav tako v Italiji, prenesla na družbo s sedežem v Velikem vojvodstvu Luksemburg. Po tej transakciji je bila prenesena dejavnost preoblikovana v stalno poslovno enoto luksemburške družbe v Italiji. Družba 3D I je v zameno dobila delež v tej družbi v obliki delnic. Ta delež je bil vnesen v bilanco stanja družbe 3D I po vrednosti, ki je bila višja od vrednosti prenesene dejavnosti za davčne namene.

               16

               Družba 3D I se je 9. maja 2001 odločila, da bo za to transakcijo plačala nadomestni davek po 19-odstotni davčni stopnji, kot je določeno v členih 1(1) in 4(2) zakonske uredbe št. 358/1997, s čimer se je odpovedala sistemu davčne nevtralnosti iz člena 2(2) zakonske uredbe št. 544/1992. Družba 3D I je torej plačala 5.732.298.000 ITL, to je 2960484,85 EUR, kar ustreza znesku dolgovanega nadomestnega davka. Po plačilu tega davka je bil računovodski kapitalski dobiček iz transakcije prenosa razdeljen, pri čemer je bila za davčne namene priznana razlika med vrednostjo prenesenega dela dejavnosti za davčne namene in računovodsko vrednostjo, pripisano kapitalskim deležem, prejetim v zameno (uskladitev računovodske vrednosti teh deležev z vrednostjo za davčne namene).

               17

               Družba 3D I je po tem, ko se je seznanila predvsem s sodbo v zadevi X in Y z dne 21. novembra 2002 (C-436/00, Recueil, str. I-10829), 8. januarja 2004 od davčnega organa zahtevala vračilo plačanega nadomestnega davka. Trdila je, da člen 2(2) zakonske uredbe št. 544/1992 ni v skladu z Direktivo 90/434, ker je za nevtralnost prenosa določal pogoje, ki jih navedena direktiva ni določala. Pogoj zamrznitve razlike med vrednostmi v obliki rezerve, ki je ni mogoče razdeliti, naj bi v praksi povzročal, da so se zadevna podjetja odločala za plačilo nadomestnega davka, saj je bila tretja možnost, določena v nacionalni ureditvi, in sicer plačilo navadnega davka v višini 33 % razlike v vrednosti, še bolj neugodna kot prvi dve. Družba 3D I je trdila, da je zmotno menila, da so pogoji iz člena 2(2) zakonske uredbe št. 544/1992 zakoniti, in se je zaradi te zmote odločila za nadomestni davek namesto za sistem davčne nevtralnosti.

               18

               Agenzia delle Entrate je zahtevek za vračilo z molkom zavrnila, zato je družba 3D I 13. aprila 2004 vložila tožbo pri Commissione tributaria provinciale di Cremona. Tožba je bila 11. oktobra 2006 zavrnjena med drugim z obrazložitvijo, da se je družba 3D I svobodno odločila za sistem nadomestnega davka in da je imela koristi od ugodnejše davčne stopnje v primerjavi z običajno, ki bi jo morala plačati v primeru realizacije kapitalskega dobička.

               19

               Družba 3D I je zoper to sodbo 5. marca 2007 vložila pritožbo pri Commissione tributaria regionale di Milano. To sodišče meni, da je člen 2(2) zakonske uredbe št. 544/1992 – v delu, v katerem določa, da se v bilanco stanja prenosne družbe po prenosu znotraj Skupnosti vnese rezervna sredstva, saj bi sicer prišlo do obdavčitve kapitalskega dobička, ki je rezultat prenosa – v nasprotju z Direktivo 90/434 in ustaljeno sodno prakso Sodišča, ki ukrepe, ki preprečujejo prosti pretok kapitala in svobodo ustanavljanja, razglaša za protipravne. Države članice bi namreč morale, da bi se izognile tej neskladnosti s pravom Unije, odložiti obdavčitev kapitalskega dobička, dokler se ta dejansko ne realizira, za ta odlog pa ne bi smele določiti pogojev, ki pretirano omejujejo navedeni temeljni svoboščini.

               20

               V teh okoliščinah je predložitveno sodišče prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „Ali je zakonodaja države članice, kakršna je italijanska iz člena 2(2) zakonske uredbe [št. 544/1992], v skladu s katero se prenosni družbi pri prenosu ali zamenjavi kapitalskih deležev obdavči kapitalski dobiček iz prenosa v višini razlike med prvotnimi stroški nakupa prenesenih kapitalskih deležev in njihovo prodajno vrednostjo, razen če prenosna družba v bilanci stanja ovrednoti posebna rezervna sredstva v višini kapitalskega dobička iz prenosa, kot je predmet tega postopka, v nasprotju s členi 2, 4 ter 8(1) in (2) Direktive [90/434]?“

         Vprašanje za predhodno odločanje

               21

               Predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člene 2, 4 in 8(1) in (2) Direktive 90/434 razlagati tako, da v primeru, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, nasprotujejo temu, da se prenosni družbi pri prenosu ali zamenjavi kapitalskih deležev obdavči kapitalski dobiček iz tega prenosa, razen če prenosna družba v bilanci stanja ovrednoti posebna rezervna sredstva v višini kapitalskega dobička iz navedenega prenosa.

               22

               Ni sporno, da se zadeva v glavni stvari nanaša samo na prenos sredstev v smislu točke (c) člena 2 te direktive, in ne na zamenjavo kapitalskih deležev v smislu točke (d) navedenega člena 2. V teh okoliščinah je treba to vprašanje omejiti na primer prenosa sredstev.

               23

               Poleg tega je treba v zvezi s tem primerom ugotoviti, da je iz člena 9 Direktive 90/434 razvidno, da njen člen 8 ne spada med pravila, ki se uporabljajo za prenos sredstev. Navedeni člen 8 določa, da dodelitev vrednostnih papirjev ob združitvi, delitvi ali zamenjavi kapitalskih deležev, ki predstavljajo kapital družbe prejemnice ali prevzemnice, družbeniku prenosne družbe ali prevzete družbe v zameno za vrednostne papirje, ki predstavljajo kapital prevzete družbe, sama po sebi ne povzroči obdavčitve dohodka, dobičkov ali kapitalskih dobičkov tega družbenika. Razlog, da se ta člen ne uporablja za prenos sredstev, je v tem, da se pri takem prenosu vrednostni papirji, ki predstavljajo kapital družbe prejemnice, ne izdajo družbenikom prenosne družbe, temveč neposredno tej družbi.

               24

               Zato je treba predloženo vprašanje preučiti ob upoštevanju členov 2, 4 in 9 Direktive 90/434.

               25

               Predvsem člen 4(1) te direktive v povezavi z njenim členom 9 določa, da prenos sredstev ne sme povzročiti obdavčenja kapitalskih dobičkov, izračunanih na podlagi razlike med realno vrednostjo prenesenih sredstev in obveznosti ter njihovo vrednostjo za davčne namene. Ta določba natančneje določa, da je vrednost za davčne namene vrednost, na osnovi katere se izračuna dobiček ali izguba za namene davka od dohodka, dobičkov ali kapitalskih dobičkov prenosne družbe, če so bila ta sredstva ali obveznosti prodana v času prenosa sredstev, vendar neodvisno od njega. Za prenesena sredstva in obveznosti je treba pri prenosu šteti veje dejavnosti prenosne družbe, ki so po prenosu dejansko povezane s stalno poslovno enoto družbe prejemnice v državi članici prenosne družbe ali postanejo ta enota in sodelujejo pri ustvarjanju dobičkov ali izgub, upoštevanih za davčne namene.

               26

               Namen Direktive 90/434 je, kot je razvidno iz njene prve in četrte uvodne izjave, s to zahtevo davčne nevtralnosti v razmerju do družbe prejemnice in prevzete družbe zagotoviti, da prenosov sredstev družb iz različnih držav članic ne ovirajo omejitve, pomanjkljivosti ali izkrivljanja, ki izhajajo iz davčnih predpisov držav članic, in sicer zato, da se podjetjem omogoči, da se prilagodijo zahtevam skupnega trga, povečajo produktivnost in izboljšajo svojo konkurenčno moč na mednarodni ravni (glej v tem smislu sodbe z dne 17. julija 1997 v zadevi Leur-Bloem, C-28/95, Recueil, str. I-4161, točka 45; z dne 11. decembra 2008 v zadevi A.T., C-285/07, ZOdl., str. I-9329, točka 21, in z dne 20. maja 2010 v zadevi Modehuis A. Zwijnenburg, C-352/08, ZOdl., str. I-4303, točka 38).

               27

               Vendar ta zahteva davčne nevtralnosti ni brezpogojna. V skladu z odstavkom 2 člena 4 Direktive 90/434 v povezavi z njenim členom 9 namreč države članice uporabljajo odstavek 1 navedenega člena 4 pod pogojem, da družba prejemnica izračuna novo amortizacijo in dobičke ali izgube v zvezi s prenesenimi sredstvi in obveznostmi v skladu s pravili, ki bi veljala za družbo ali družbe, ki so opravile prenos, če do prenosa ne bi prišlo. Odstavek 3 člena 4 navedene direktive določa, da kadar je po zakonih države članice, v kateri je prenosna družba, družba prejemnica upravičena do nove amortizacije ali dobičkov ali izgub v zvezi s prenesenimi sredstvi in obveznostmi, ki se izračunajo po osnovi, drugačni od tiste, določene v odstavku 2 tega člena 4, se njegov odstavek 1 ne uporablja za sredstva in obveznosti, za katere je uporabljena ta možnost.

               28

               Kot je poudarila Evropska komisija, je namen te obveznosti družbe prejemnice, da mora za uveljavljanje davčne nevtralnosti ohraniti stalnost ocene prenesenih sredstev in obveznosti za potrebe izračuna z njimi povezane nove amortizacije in dobička ali izgube, preprečiti, da bi ta nevtralnost povzročila dokončno oprostitev, ki je Direktiva 90/434 ne določa. Iz četrte in šeste uvodne izjave te direktive je namreč razvidno, da ta uvaja samo sistem odloga obdavčitve kapitalskih dobičkov iz prenesenih sredstev, ki preprečuje, da bi prenos dejavnosti sam po sebi povzročil obdavčitev, hkrati pa z zagotavljanjem obdavčitve teh dobičkov ob dejanski realizaciji varuje finančne interese države, v kateri je prenosna družba (glej v tem smislu sodbo z dne 5. julija 2007 v zadevi Kofoed, C-321/05, ZOdl., str. I-5795, točka 32, ter zgoraj navedeni sodbi A.T., točka 28, in Modehuis A. Zwijnenburg, točka 39).

               29

               Čeprav Direktiva 90/434 tako določa pogoje, ki veljajo glede družbe prejemnice za odlog obdavčitve kapitalskih dobičkov iz prenesene dejavnosti, pa ne določa pogojev, ki veljajo za možnost prenosne družbe, da odloži obdavčitev kapitalskih dobičkov iz vrednostnih papirjev, ki predstavljajo kapital družbe prejemnice, prejetih v zameno za prenos, in zlasti ne ureja vprašanja glede vrednosti, ki naj jo prenosna družba pripiše navedenim vrednostnim papirjem.

               30

               V nasprotju s tem, kar očitno zatrjuje družba 3D I, pa iz tega ne izhaja, da Direktiva 90/434 državam članicam prepoveduje določitev takih pogojev, temveč da jim ta direktiva, kot je navedel generalni pravobranilec v točkah 42 in 49 sklepnih predlogov, pušča polje proste presoje, ki jim omogoča, da za davčno nevtralnost, do katere je upravičena prenosna družba, določi pogoje glede ocene vrednostnih papirjev, prejetih v zameno, kot je kontinuiteta davčnih vrednosti, če posledica teh pogojev ni, da prenos teh vrednostnih papirjev ob prenosu sredstev povzroči obdavčitev kapitalskih dobičkov, ki iz njih izhajajo.

               31

               Kot je navedel generalni pravobranilec v točki 43 sklepnih predlogov, to ugotovitev potrjujeta zasnova Direktive 90/434 in dejstvo, da je Komisija v zadnjem predlogu direktive Sveta o spremembi Direktive 90/434 z dne 17. oktobra 2003 (COM(2003) 613 final) ter v predlogu direktive Sveta o skupnem sistemu obdavčitve za združitve, delitve in prenose sredstev družb iz različnih držav članic (UL 1969, C 39, str. 1) predlagala vključitev določbe v zvezi z vrednostjo, ki jo je treba pripisati vrednostnim papirjem, prejetim v zameno za prenos dejavnosti. Komisija je nameravala s to določbo, v skladu s katero bi se navedenim vrednostnim papirjem pripisala realna vrednost, ki jo je prenesena dejavnost imela tik pred prenosom, preprečiti dvojno obdavčevanje, do katerega bi lahko prišlo ob realizaciji kapitalskih dobičkov, če bi družba prejemnica preneseno dejavnost ocenila v skladu s pogojem iz člena 4(2) Direktive 90/434, prenosna družba pa bi prejetim vrednostnim papirjem pripisala vrednost, ki jo je prenesena dejavnost imela tik pred transakcijo. Vendar zakonodajalec Unije ni sledil temu predlogu.

               32

               Glede položaja v postopku v glavni stvari, je iz predložitvene odločbe razvidno, kot sta tudi poudarili italijanska vlada in Komisija, da je nacionalna zakonodaja družbi 3D I omogočila, da vrednostnim papirjem, prejetim v zameno za prenos, pripiše vrednost, ki jo je dejavnost imela pred prenosom, in da se ji tako odloži obdavčitev kapitalskih dobičkov iz teh vrednostnih papirjev pod pogojem, ki je – kakor je bilo ugotovljeno v prejšnjih točkah te sodbe – v sedanjem stanju prava Unije povsem v skladu z njim.

               33

               V teh okoliščinah ni mogoče šteti, da je to, da nacionalna zakonodaja prenosni družbi ponuja dodatno možnost, da navedenim vrednostnim papirjem pripiše višjo vrednost od tiste, ki jo je prenesena dejavnost imela pred transakcijo, ki ustreza zlasti kapitalskemu dobičku, nastalemu pri prenosu, vendar za to možnost določa pogoja, da ta družba v bilanci stanja ovrednoti posebna rezervna sredstva v višini kapitalskega dobička iz navedenega prenosa, v nasprotju z Direktivo 90/434.

               34

               Italijanska vlada in Komisija sta poleg tega poudarili, da pogoj iz postopka v glavni stvari ustreza le računovodskim zahtevam, ki nujno izhajajo iz ocene deležev, in da je bila obdavčitev navedene rezerve v primeru razdelitve družbenikom prenosne družbe potrebna v okviru nacionalnega davčnega sistema, ki je veljal v času nastanka dejstev v postopku v glavni stvari, saj bi ta sistem, ki je s to razdelitvijo tem družbenikom priznaval davčni odbitek, povzročil neposredno škodo za italijanski državni proračun ter neupravičeno korist za navedene družbenike in posredno za prenosno družbo.

               35

               Ob upoštevanju zgornjih ugotovitev je treba na predloženo vprašanje odgovoriti, da je treba člene 2, 4 in 9 Direktive 90/434 razlagati tako, da v primeru, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, ne nasprotujejo temu, da se prenosni družbi pri prenosu ali zamenjavi kapitalskih deležev obdavči kapitalski dobiček iz tega prenosa, razen če prenosna družba v bilanci stanja ovrednoti posebna rezervna sredstva v višini kapitalskega dobička iz navedenega prenosa.

         Stroški

               36

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:

                     Člene 2, 4 in 9 Direktive Sveta z dne 23. julija 1990 o skupnem sistemu obdavčitve za združitve, delitve, prenose sredstev in zamenjave kapitalskih deležev družb iz različnih držav članic (90/434/EGS) je treba razlagati tako, da v primeru, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, ne nasprotujejo temu, da se prenosni družbi pri prenosu ali zamenjavi kapitalskih deležev obdavči kapitalski dobiček iz tega prenosa, razen če prenosna družba v bilanci stanja ovrednoti posebna rezervna sredstva v višini kapitalskega dobička iz navedenega prenosa.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: italijanščina.


Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 27. junija 2001. # Luis Fernando Andres de Dios, Maria Soledad García Retortillo, Suzanne Kitlas in Jacques Verraes proti Svetu Evropske unije. # Ničnostna tožba - Dopustnost. # Zadeva T-166/99.


title: Sodba Splošnega sodišča (četrti senat) z dne 8. septembra 2010. # 4care AG proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava figurativne znamke Skupnosti Acumed - Prejšnja nacionalna besedna znamka AQUAMED ACTIVE - Relativni razlog za zavrnitev - Verjetnost zmede - Podobnost znakov - Podobnost proizvodov - Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94 (postal člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009). # Zadeva T-575/08.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (četrti senat) z dne 8. septembra 2010 – 4care proti UUNT – Laboratorios Diafarm (Acumed)
      (Zadeva T-575/08)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne znamke Skupnosti Acumed – Prejšnja nacionalna besedna znamka AQUAMED ACTIVE – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Podobnost znakov – Podobnost proizvodov – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94 (postal člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009)“
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede zaradi prejšnje znamke (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(1)( b)) (Glej točki 23 in 55.)
      Predmet

               Tožba zoper odločbo drugega odbora za pritožbe UUNT z dne 7. oktobra 2008 (zadeva R 1636/2007-2) v zvezi s postopkom z ugovorom
                  med družbama Laboratorios Diafarm, SA in 4care AG

            Podatki o zadevi

               Prijavitelj znamke Skupnosti:

               4care AG

               Zadevna znamka Skupnosti:

               figurativna znamka Acumed za proizvode iz razredov 3, 5 in 9 – prijava št. 4493136

               Imetnik znamke ali znaka, navajanega v postopku z ugovorom:

               Laboratorios Diafarm, SA

               Znamka ali znak, navajan v postopku z ugovorom:

               španska besedna znamka AQUAMED ACTIVE (št. 2506452) za proizvode iz razreda 5 in besedna znamka Skupnosti AQUAMED ACTIVE (št.
                  2882272) za proizvode iz razreda 5

               Odločba oddelka za ugovore:

               ugoditev ugovoru

               Odločba odbora za pritožbe:

               zavrnitev pritožbe

      Izrek

                  1.

                  	Tožba se zavrne.

                  2.

                  	Družbi 4care AG se naloži plačilo stroškov.


title: Sodba Splošnega sodišča (prvi senat) z dne 17. decembra 2010. # August Storck KG proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Prijava tridimenzionalne znamke Skupnosti - Oblika miši iz čokolade - Absolutni razlog za zavrnitev - Neobstoj razlikovalnega učinka - Člen 7(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94 (postal člen 7(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009) - Pravica do obrambe. # Zadeva T-13/09.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (prvi senat) z dne 17. decembra 2010 – Storck proti UUNT (Oblika miši iz čokolade)
      (Zadeva T-13/09)
      „Znamka Skupnosti – Prijava tridimenzionalne znamke Skupnosti – Oblika miši iz čokolade – Absolutni razlog za zavrnitev – Neobstoj razlikovalnega učinka – Člen 7(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94 (postal člen 7(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009) – Pravica do obrambe“
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Absolutni razlogi za zavrnitev – Znamke brez razlikovalnega učinka – Tridimenzionalna znamka (Uredba Sveta št. 40/94, člen 7(1)(b)) (Glej točko 44.)
      Predmet

               Tožba zoper odločbo četrtega odbora za pritožbe UUNT z dne 12. novembra 2008 (zadeva R 185/2006-4), ki se je nanašala na zahtevo
                  za registracijo tridimenzionalnega znaka, ki predstavlja miš iz čokolade, kot znamke Skupnosti.

            Podatki o zadevi

               Prijavitelj znamke Skupnosti:

               August Storck KG

               Zadevna znamka Skupnosti:

               tridimenzionalna znamka, ki predstavlja miš iz čokolade, za blago iz razreda 30 – prijava št. 4490447

               Odločba preizkuševalca:

               zavrnitev prijave

               Odločba odbora za pritožbe:

               zavrnitev pritožbe

      Izrek

                  1.

                  	Tožba se zavrne.

                  2.

                  	August Storck KG se naloži plačilo stroškov.


Sodba Splošnega sodišča (šesti senat) z dne 16. maja 2013. # Gap SA granen & producten NV proti Evropski komisiji. # Nepogodbena odgovornost - Uvoz trde pšenice visoke kakovosti - Uvozne dajatve - Uredba (ES) št. 919/2009 - Uredba (ES) št. 1249/96 - Dovolj resna kršitev pravnega pravila, s katerim so posameznikom podeljene pravice - Premoženjska škoda - Vzročna zveza. # Zadeva T-437/10.


title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 15. septembra 2011. # Cathy Schulz-Delzers in Pascal Schulz proti Finanzamt Stuttgart III. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Finanzgericht Baden-Württemberg - Nemčija. # Prosto gibanje oseb - Prepoved diskriminacije in državljanstvo Unije - Davek na dohodek - Upoštevanje nadomestil za prebivanje v tujini pri izračunu davčne stopnje, ki se uporabi za druge dohodke na podlagi progresivne davčne lestvice - Upoštevanje nadomestil, dodeljenih uradnikom druge države članice, ki svoje naloge opravljajo na nacionalnem ozemlju - Neupoštevanje nadomestil, dodeljenih nacionalnim uradnikom, ki svoje naloge opravljajo zunaj nacionalnega ozemlja - Primerljivost. # Zadeva C-240/10.

text:
      Zadeva C-240/10
      Cathy Schulz-Delzers
      in
      Pascal Schulz
      proti
      Finanzamt Stuttgart III
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Finanzgericht Baden‑Württemberg)
      „Prosto gibanje oseb – Prepoved diskriminacije in državljanstvo Unije – Davek na dohodek – Upoštevanje nadomestil za prebivanje v tujini pri izračunu davčne stopnje, ki se uporabi za druge dohodke na podlagi progresivne
         davčne lestvice – Upoštevanje nadomestil, dodeljenih uradnikom druge države članice, ki svoje naloge opravljajo na nacionalnem ozemlju – Neupoštevanje nadomestil, dodeljenih nacionalnim uradnikom, ki svoje naloge opravljajo zunaj nacionalnega ozemlja – Primerljivost“

      Povzetek sodbe
      Prosto gibanje oseb – Delavci – Enako obravnavanje – Davki na dobiček
      (člen 39 ES)
      Člen 39 ES je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni določbi, v skladu s katero se nadomestila, ki so dodeljena
         uradniku države članice, ki dela v drugi državi članici, za nadomestitev izgube kupne moči v kraju opravljanja poklica, ne
         upoštevajo pri določitvi davčne stopnje, ki se uporablja v tej prvi državi članici za druge dohodke davčnega zavezanca ali
         njegovega zakonca, medtem ko se enakovredna nadomestila, dodeljena uradniku te druge države članice, ki dela na ozemlju prve
         države članice, upoštevajo pri določitvi te davčne stopnje.

      (Glej točko 43 in izrek.)

SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 15. septembra 2011(*)

      „Prosto gibanje oseb – Prepoved diskriminacije in državljanstvo Unije – Davek na dohodek – Upoštevanje nadomestil za prebivanje v tujini pri izračunu davčne stopnje, ki se uporabi za druge dohodke na podlagi progresivne
         davčne lestvice – Upoštevanje nadomestil, dodeljenih uradnikom druge države članice, ki svoje naloge opravljajo na nacionalnem ozemlju – Neupoštevanje nadomestil, dodeljenih nacionalnim uradnikom, ki svoje naloge opravljajo zunaj nacionalnega ozemlja – Primerljivost“

      V zadevi C‑240/10,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Finanzgericht Baden-Württemberg
         (Nemčija) z odločbo z dne 21. decembra 2009, ki je prispela na Sodišče 14. maja 2010, v postopku

      Cathy Schulz-Delzers,

      Pascal Schulz
      proti
      Finanzamt Stuttgart III,

      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi J.-C. Bonichot, predsednik senata, K. Schiemann (poročevalec), sodnik, C. Toader, A. Prechal, sodnici, in E. Jarašiūnas,
         sodnik,

      generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
      sodni tajnik: B. Fülöp, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 24. marca 2011,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za C. Schulz-Delzers in P. Schulza S. Hoffmann, odvetnik,
      –        za nemško vlado T. Henze in C. Blaschke, zastopnika,
      –        za špansko vlado M. Muñoz Pérez, zastopnik,
      –        za Evropsko komisijo R. Lyal in W. Mölls, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 26. maja 2011
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 12 ES, 18 ES in 39 ES.

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med C. Schulz-Delzers in P. Schulzem (v nadaljevanju, skupaj : zakonca Schulz) ter
         Finanzamt Stuttgart III (v nadaljevanju: Finanzamt) v zvezi z odločbama o odmeri dohodnine, ki ju je Finanzamt izdal za leti
         2005 in 2006.

       Pravni okvir
       Obdavčitev dohodkov v Nemčiji
      3        Obdavčitev dohodkov je bila v letih 2005 in 2006 v Nemčiji urejena z zakonom o dohodnini (Einkommensteuergesetz, v nadaljevanju: EStG),
         v različici, ki se je uporabljala v navedenih letih.

      4        V skladu s členom 1 EStG so fizične osebe s stalnim ali običajnim prebivališčem v Nemčiji neomejeni zavezanci za dohodnino.

      5        Davčna stopnja za dohodnino se v Nemčiji določi po progresivni lestvici, tako da se povečuje glede na višino dohodkov. Ta
         lestvica odraža presojo davčne sposobnosti davčnega zavezanca, ki jo je zakonodajalec opravil na podlagi življenjskih pogojev
         v Nemčiji.

      6        Nekatere vrste dohodkov so oproščene plačila dohodnine. V zvezi s tem se zlasti razlikuje med dohodki, ki se, čeprav niso
         obdavčeni, upoštevajo pri izračunu davčne stopnje, ki se uporablja za druge dohodke na podlagi progresivne lestvice, in tistimi,
         ki se v ta namen ne upoštevajo. Prvi so opredeljeni kot oproščeni dohodki „s pridržkom njihovega upoštevanja na podlagi progresivnosti
         davka“ (Progressionsvorbehalt).

      7        Upoštevanje – na podlagi progresivnosti davka – nekaterih oproščenih dohodkov v zvezi z določitvijo davčne stopnje, ki se
         uporabi za druge dohodke, pomeni presojo davčne sposobnosti davčnega zavezanca, ki jo opravi zakonodajalec. Davčni zavezanec,
         ki prejme dohodke, ki so oproščeni, vendar pa se upoštevajo na podlagi progresije, je po mnenju zakonodajalca bolj davčno
         sposoben kot davčni zavezanec, ki takih dohodkov nima. Zato se v zvezi s tem upoštevajo nekateri načeloma oproščeni nadomestni
         dohodki, kot je na primer nadomestilo za brezposelnost. Te dajatve namreč niso namenjene izravnavi določenih izdatkov, ampak
         splošnemu zagotavljanju zadostnih sredstev za preživetje osebam, ki jih prejemajo.

      8        Če pa je v nasprotju s tem zakonodajalec določil oprostitev v zvezi z dohodkom, ki se ne upošteva pri progresiji, pri tem
         izhaja iz načela, da oproščenega dohodka ni mogoče šteti za dejavnik davčne sposobnosti in da to ne sme biti niti za namene
         obdavčenja drugih dohodkov.

      9        Da bi zmanjšal progresivnost dohodninske lestvice za zakonce z različnimi dohodki, je nemški zakonodajalec v korist neomejenih
         davčnih zavezancev, ki so poročeni in niso trajno ločeni, vzpostavil ureditev skupne obdavčitve, kar pomeni skupno davčno
         osnovo v povezavi s tako imenovanim postopkom „delitve“ („splitting“). V takem primeru se prejeti dohodki zakoncev seštejejo
         in obdavčijo skupaj. Davek na dohodek zakoncev, ki sta obdavčena skupaj, je dvakratnik davka, ki se obračuna od polovice njunega
         skupnega obdavčljivega dohodka.

       Obdavčitev v Nemčiji dohodkov, ki jih izplača francoski javni organ
      10      Konvencija med Zvezno republiko Nemčijo in Francosko republiko o izogibanju dvojnega obdavčevanja in določitvi pravil o vzajemni
         upravni in pravni pomoči v zvezi z davki na dohodek in premoženje ter v zvezi z obrtnimi in zemljiškimi davki, podpisana 21. julija 1959
         v Parizu (Bundesgesetzblatt 1961 II, str. 397), kakor je bila spremenjena s protokolom, podpisanim v Parizu 20. decembra 2001 (Bundesgesetzblatt 2002 II, str. 2370, v nadaljevanju: francosko-nemška davčna konvencija), v členu 14(1), prvi stavek, določa „načelo države
         plačnice,“ v skladu s katerim se mezde, plače in drugi podobni prejemki za sedanje storitve v upravi, ki jih pravna oseba
         javnega prava ene države izplača fizični osebi, ki je rezidentka druge države, obdavčijo samo v prvoomenjeni državi.

      11      Člen 20(1) francosko-nemške davčne konvencije za izogibanje dvojnemu obdavčevanju določa, da so dohodki, ki izvirajo iz Francije
         in so na podlagi te konvencije obdavčljivi v Franciji, izvzeti iz nemške davčne osnove rezidentov Zvezne republike Nemčije.
         Določeno je, da to pravilo ne omejuje pravice Zvezne republike Nemčije, da pri določitvi davčne stopnje svojih davkov upošteva
         tako izvzete dohodke.

      12      Te določbe veljajo tako za osnovne plače francoskih uradnikov, ki prebivajo v Nemčiji, kot za dodatna nadomestila, ki jih
         prejemajo zaradi svojega prebivanja v tujini v Nemčiji.

      13      Člen 32b(1), točka 3, EStG določa:

      „Če je neomejeni davčni zavezanec občasno ali med celotnim davčnim obdobjem […]
      […]
      3.      prejemal dohodke, ki so, če so vključeni v odmero dohodnine, oproščeni davka na podlagi Konvencije o izogibanju dvojnega obdavčevanja
         ali drugih mednarodnih sporazumov […], se v skladu s členom 32a(1) za dohodek, ki ga je treba obdavčiti, uporabi posebna davčna
         stopnja.“

      14      Člen 32b(2), točka 2, EStG določa:

      „Posebna davčna stopnja iz odstavka 1 je davčna stopnja, ki se dobi, če se pri izračunu dohodnine dohodek, ki ga je treba
         v skladu s členom 32a(1) obdavčiti, zviša ali zniža […]

      […]
      2.      v primeru iz odstavka 1, točki 2 in 3, za v teh določbah navedene dohodke, pri čemer je treba v teh dohodkih vsebovane izredne
         dohodke upoštevati do ene petine.“

       Obdavčitev v Nemčiji nadomestil za prebivanje v tujini, ki so dodeljena nemškim davčnim zavezancem, ki delajo v tujini
      15      Če so davčni zavezanci, ki kot uradniki delajo v tujini, neomejeno davčno zavezani za dohodnino v Nemčiji, so morebitna nadomestila,
         ki so jim dodeljena zaradi njihovega prebivanja v tujini, v Nemčiji oproščena dohodnine in se ne upoštevajo pri progresivnosti
         navedenega davka.

      16      Člen 3, točka 64, EStG določa:

      „Dohodki zaposlenih, ki so v službenem razmerju z nacionalno pravno osebo javnega prava in zato dobivajo plačo iz nacionalne
         javne blagajne, so oproščeni davka za dejavnost v tujini, če presegajo plačo, ki bi jo prejemal zaposleni za enakovredno dejavnost
         v kraju javne blagajne, iz katere se plačujejo dohodki. Prvi stavek velja tudi, če obstaja delovno razmerje z drugo pravno
         osebo, ki določa plačo v skladu z določbami, ki ustrezajo besedilu prvega stavka, če se plača izplača iz javne blagajne in
         v celoti ali v bistvenem delu iz javnih sredstev. Za druge delavce, ki so za določen čas napoteni v tujino, ki imajo tam prebivališče
         ali običajno prebivališče, je izravnava kupne moči, ki jim jo plačuje nacionalni delodajalec, oproščena davka, če ta ne prekorači
         zneska, ki je dopusten za primerljive dnevnice za delo v tujini, v skladu s členom 54 zveznega zakona o plačah uradnikov (Bundesbesoldungsgesetz).“

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      17      Zakonca Schulz prebivata v Nemčiji in vzdržujeta dva otroka. Odločila sta se, da bosta skupno davčno zavezana za vse svoje
         dohodke, v smislu člena 1 EStG, zato da bi bila upravičena do skupne, ugodnejše, davčne osnove.

      18      P. Schulz, nemški državljan, dela kot zaposleni odvetnik in je za svoje delo prejel dohodke v letih 2005 in 2006.

      19      C. Schulz-Delzers, francoska državljanka, v Nemčiji dela kot uradnica francoske države in poučuje na francosko-nemški osnovni
         šoli. V letih 2005 in 2006 je tožeča stranka od francoske države poleg svoje plače prejela dve nadomestili, ki sta v skladu
         z določbami člena 14 v povezavi s členom 20(1) francosko-nemške davčne konvencije, tako kot njena plača, v Nemčiji oproščeni
         plačila davka, s pridržkom, da se upoštevata za namene davčne progresije.

      20      Dve zadevni nadomestili sta:

      –        nadomestilo, vezano na lokalne življenjske pogoje, ki se odobri francoskim javnim uslužbencem, ki delajo v tujini, na podlagi
         člena 4B(d) zakonske uredbe št. 2002-22 z dne 4. januarja 2002 o upravnem in finančnem položaju osebja francoskih izobraževalnih
         ustanov v tujini (JORF z dne 6. januarja 2002, str. 387), katerega namen je nadomestitev izgube kupne moči in katerega mesečni
         znesek v letih 2005 in 2006 je bil 437,41 EUR oziroma 444,08 EUR, in

      –        „družinski dodatek“, ki se podeli za vzdrževane otroke francoskih javnih uslužbencev, ki delajo v tujini, na podlagi člena
         4B(e) zakonske uredbe št. 2002-22, katerega mesečni znesek v navedenih letih je bil 134,20 EUR oziroma 136,41 EUR.

      21      Na plačo, ki jo je C. Schulz-Delzers prejela za leti iz postopka v glavni stvari, je bila v Franciji obračunana dohodnina.
         V nasprotju s tem pa dve nadomestili, navedeni v prejšnji točki te sodbe, nista bili obdavčeni v Franciji, ker gre za dohodke,
         ki so na podlagi francoske zakonodaje oproščeni davka.

      22      Finanzamt je v odločbah o odmeri dohodnine za leti 2005 in 2006 upošteval oprostitev teh dveh nadomestil, vendar pa ju je
         upošteval, tako kot druge prejemke C. Schulz‑Delzers, po odbitju pavšalnega zneska za poslovne stroške v višini 920 EUR za
         vsako od teh dveh let, na podlagi progresije, v skladu s členom 32b(1), točka 3, in (2), točka 2, EStG. Upoštevanje navedenih
         nadomestil je povzročilo povečanje dohodnine zakoncev Schulz za 654 EUR v letu 2005 in za 664 EUR v letu 2006.

      23      Zakonca Schulz sta zoper ti odločbi o odmeri davka vložila pritožbi, ki ju je Finanzamt z odločbama z dne 30. aprila 2009
         zavrnil kot neutemeljeni.

      24      Zakonca Schulz sta s tožbo, ki sta jo 18. maja 2009 vložila pri predložitvenem sodišču, izpodbijala upoštevanje dveh nadomestil
         iz postopka v glavni stvari za namene izračuna davčne stopnje, ki se uporablja za druge dohodke ob uporabi progresivne davčne
         lestvice. Predlagata, da se nadomestila, ki jih je prejela C. Schulz-Delzers, ne upoštevajo pri davčni progresiji. Trdita,
         da upoštevanje teh nadomestil v ta namen pomeni kršitev člena 39 ES, glede na to, da se enakovredna nadomestila, prejeta pod
         pogoji, določenimi v členu 3, točka 64, EStG, ne upoštevajo.

      25      Predložitveno sodišče meni, da lahko člen 3, točka 64, EStG odvrne francoskega uradnika od dela v Nemčiji v okviru njegove
         službe, saj sta nadomestili iz postopka v glavni stvari vključeni v izračun posebne davčne stopnje, medtem ko nemški delavec,
         ki dela zunaj nemškega območja, prejme enaka nadomestila, ne da bi se ta upoštevala pri progresiji.

      26      Ne glede na kršitev člena 39, od (1) do (3), člen 3, točka 64, EStG po mnenju predložitvenega sodišča pomeni tudi prikrito
         diskriminacijo glede na državljanstvo, ker so po navadi nemški državljani tisti, ki so v zaposlitvenem razmerju z nemško pravno
         osebo javnega prava, in ker so torej oni najprej deležni ugodnosti iz člena 3, točka 64, EStG.

      27      Finanzgericht Baden-Württemberg je v teh okoliščinah prekinilo odločanje in Sodišču predložilo ti vprašanji za predhodno odločanje:

      „1.      a)      Ali je člen 3, točka 64, EStG, v skladu s prostim gibanjem delavcev iz člena [39 ES, postal člen 45 PDEU]?
            b)      Ali člen 3, točka 64, EStG vsebuje prikrito diskriminacijo glede na državljanstvo, ki je prepovedana s členom [12 ES, postal
         člen 18 PDEU]?

      2.      Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen, ali je člen 3, točka 64, EStG v skladu s prostim gibanjem državljanov Unije iz člena
         [18 ES, postal člen 21 PDEU]?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
      28      Najprej je treba ugotoviti, kot je v točkah od 39 do 43 sklepnih predlogov opozoril generalni pravobranilec, da je od členov
         Pogodbe ES, ki jih je v vprašanjih navedlo predložitveno sodišče, v zadevi v glavni stvari mogoče uporabiti le člen 39 ES.

      29      Prvič, člen 12 ES, ki določa splošno načelo prepovedi vsakršne diskriminacije glede na državljanstvo, se namreč samostojno
         uporablja le v primerih, ki jih ureja pravo Unije, za katere pa Pogodba ES ne določa posebnih pravil prepovedi diskriminacije.
         Načelo prepovedi diskriminacije pa je bilo glede prostega gibanja delavcev urejeno s členom 39 ES (glej zlasti sodbo z dne
         10. septembra 2009 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C-269/07, ZOdl., str. I‑7811, točki 98 in 99 in navedena sodna praksa).

      30      Drugič, člen 18 ES, ki na splošno določa pravico vsakega državljana Unije do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav
         članic, je še posebej izražen v členu 39 ES v zvezi s prostim gibanjem delavcev (glej sodbo z dne 1. oktobra 2009 v zadevi
         Leyman, C‑3/08, ZOdl., str. I‑9085, točka 20 in navedena sodna praksa).

      31      Toda, prvič, ni sporno, da je C. Schulz‑Delzers odšla iz Francije, da bi se nastanila v Nemčiji, in, drugič, ni sporen njen
         status delavke v smislu člena 39 ES. Zato je treba zastavljena vprašanja presojati ob upoštevanju zadnjenavedene določbe (glej
         v tem smislu zlasti zgoraj navedeno sodbo Leyman, točke od 18 do 20 in navedena sodna praksa).

      32      Poleg tega je treba poudariti, da je vprašanje skladnosti člena 3, točka 64, EStG s členom 39 ES v postopku v glavni stvari
         zastavljeno le v delu, v katerem se navedeni člen 3, točka 64, uporablja za nadomestila, ki jih prejmejo nemški uradniki,
         ki delajo v tujini, medtem ko se ne uporablja za nadomestila, ki jih prejmejo uradniki druge države članice, ki delajo na
         nemškem ozemlju. Ni pa sporno, da se ta določba nemškega prava med drugim ne uporablja za nadomestila, ki jih prejmejo uradniki
         druge države članice, ki so v Nemčiji zavezani za plačilo davka in ki delajo v drugi državi članici.

      33      V teh okoliščinah je treba predložena vprašanja, ki jih je treba obravnavati skupaj, razumeti tako, da se z njimi v bistvu
         sprašuje, ali je treba člen 39 ES razlagati tako, da nasprotuje določbi, kot je člen 3, točka 64, EStG, v skladu s katero
         se nadomestila, kot so ta v zadevi v glavni stvari, ki so dodeljena uradniku države članice, ki dela v drugi državi članici,
         za nadomestitev izgube kupne moči v kraju opravljanja poklica, ne upoštevajo pri določitvi davčne stopnje, ki se uporablja
         v tej prvi državi članici za druge dohodke davčnega zavezanca ali njegovega zakonca, medtem ko se enakovredna nadomestila,
         dodeljena uradniku te druge države članice, ki dela na ozemlju prve države članice, upoštevajo pri določitvi te davčne stopnje.

      34      V zvezi s tem je iz ustaljene sodne prakse razvidno, da člen 39 ES nasprotuje, prvič, očitni diskriminaciji na podlagi državljanstva
         in tudi vsem prikritim oblikam diskriminacije, ki z uporabo drugih razlikovalnih meril dejansko povzročijo enak rezultat (sodba
         z dne 14. februarja 1995 v zadevi Schumacker, C‑279/93, Recueil, str. I‑225, točka 26), in da ta člen, drugič, prepoveduje
         vsako določbo, čeprav se uporablja brez razlikovanja, ki preprečuje ali odvrača državljana druge države članice, da zapusti
         matično državo, da bi izvrševal pravico do prostega gibanja (sodba z dne 12. decembra 2002 v zadevi de Groot, C‑385/00, Recueil,
         str. I‑11819, točka 78).

      35      V zadevi v glavni stvari ni sporno, da C. Schulz‑Delzers, ki je izvrševala svojo pravico do prostega gibanja, v drugi državi
         članici ni obravnavana manj ugodno v primerjavi z državljanom te države članice v popolnoma nacionalnem položaju. Člena 3,
         točka 64, EStG namreč že samo zaradi njegove narave ni mogoče uporabiti za davčne zavezance, ki delajo na nemškem ozemlju,
         in daje ugodnost izključno davčnim zavezancem, ki delajo zunaj tega ozemlja.

      36      Torej se je na člen 39 ES v zadevi v glavni stvari mogoče učinkovito sklicevati le, če je zavrnitev podelitve te ugodnosti
         davčnemu zavezancu, ki je v položaju C. Schulz‑Delzers, mogoče opredeliti kot diskriminatorno iz drugih razlogov, kar pomeni,
         da je položaj C. Schulz-Delzers primerljiv s položajem prejemnikov navedene ugodnosti.

      37      Toda, ugotoviti je treba, da take primerljivosti ni, če se upošteva cilj, ki se uresničuje z uporabo progresivne davčne lestvice,
         ki nujno temelji – kot je bilo ugotovljeno v točkah od 5 do 8 te sodbe – na presoji davčne sposobnosti davčnega zavezanca,
         ki se opravi na podlagi življenjskih pogojev na ozemlju zadevne države članice.

      38      S tega vidika nadomestila, kot so ta, ki spadajo na področje uporabe člena 3, točka 64, EStG – ki so namenjena zgolj temu,
         da se prejemniku omogoči, da ima kljub višjim življenjskim stroškom v tujini enake življenjske pogoje, kot jih je imel v Nemčiji
         – ne povečujejo davčne sposobnosti davčnega zavezanca in se torej pri progresiji ne upoštevajo.

      39      Nadomestila, ki jih prejema C. Schulz-Delzers v Nemčiji, pa so namenjena prav prilagoditvi plačil prejemnika nadomestil življenjskim
         stroškom v Nemčiji in torej povečujejo njegovo davčno sposobnost, ki se presoja na podlagi življenjskih pogojev na ozemlju
         te države članice, zato se upoštevajo pri progresiji.

      40      To, da naj bi bil z vidika francoskega zakonodajalca namen navedenih nadomestil zgolj njihovim prejemnikom omogočiti, da kljub
         višjim življenjskim stroškom v Nemčiji ohranijo enake življenjske pogoje, kot so jih imeli v Franciji, v zvezi s tem ni upoštevno,
         ker je treba primerljivost položajev nujno presojati v okviru istega davčnega sistema in ker pri neobstoju ukrepov na ravni
         Unije za poenotenje in uskladitev glede odprave dvojnega obdavčevanja države članice ostanejo pristojne za določitev meril
         za obdavčitev prihodkov.

      41      To, da je izbira zakoncev Schulz za skupno obdavčenje, da bi tako zanju veljala skupna davčna osnova, ki je ugodnejša od dveh
         ločenih davčnih osnov, povzročila vključitev nadomestil, izplačanih C. Schulz-Delzers v izračun davčne stopnje na podlagi
         progresivne davčne lestvice, tako ni posledica diskriminatornega ravnanja v smislu člena 39 ES, temveč uporabe meril za obdavčitev,
         ki pa jih določijo države članice.

      42      V zvezi s tem je treba opozoriti, da Pogodba državljanu Unije ne zagotavlja, da prenos njegovih dejavnosti v drugo državo
         članico, ki ni tista, v kateri je do takrat prebival, ne bo vplival na obdavčitev. Na podlagi razlik med ureditvami držav
         članic na tem področju je tak prenos za državljana, odvisno od posameznega primera, lahko bolj ali manj ugoden (glej v tem
         smislu sodbi z dne 15. julija 2004 v zadevi Lindfors, C-365/02, ZOdl., str. I‑7183, točka 34, in z dne 12. julija 2005 v zadevi
         Schempp, C-403/03, ZOdl., str. I‑6421, točka 45).

      43      Zato je treba na postavljeni vprašanji odgovoriti, da je treba člen 39 ES razlagati tako, da ne nasprotuje določbi, kot je
         člen 3, točka 64, EStG, v skladu s katero se nadomestila, kot so ta v zadevi v glavni stvari, ki so dodeljena uradniku države
         članice, ki dela v drugi državi članici, za nadomestitev izgube kupne moči v kraju opravljanja poklica, ne upoštevajo pri
         določitvi davčne stopnje, ki se uporablja v prvi državi članici za druge dohodke davčnega zavezanca ali njegovega zakonca,
         medtem ko se enakovredna nadomestila, dodeljena uradniku te druge države članice, ki dela na ozemlju prve države članice,
         upoštevajo pri določitvi te davčne stopnje.

       Stroški
      44      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:
      Člen 39 ES je treba razlagati tako, da ne nasprotuje določbi, kot je člen 3, točka 64, zakona o dohodnini (Einkommensteuergesetz),
            v skladu s katero se nadomestila, kot so ta v zadevi v glavni stvari, ki so dodeljena uradniku države članice, ki dela v drugi
            državi članici, za nadomestitev izgube kupne moči v kraju opravljanja poklica, ne upoštevajo pri določitvi davčne stopnje,
            ki se uporablja v prvi državi članici za druge dohodke davčnega zavezanca ali njegovega zakonca, medtem ko se enakovredna
            nadomestila, dodeljena uradniku te druge države članice, ki dela na ozemlju prve države članice, upoštevajo pri določitvi
            te davčne stopnje.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.