title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 9. junija 2011. # Bábolna Mezőgazdasági Termelő, Fejlesztő és Kereskedelmi Zrt. proti Mezőgazdasági és Vidékfejlesztési Hivatal Központi Szerve. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Fővárosi Bíróság - Madžarska. # Skupna kmetijska politika -- Uredba (ES) št. 1782/2003 - Dopolnilna nacionalna neposredna pomoč - Pogoji za dodelitev. # Zadeva C-115/10.

text:
      Zadeva C-115/10
      Bábolna Mezőgazdasági Termelő, Fejlesztő és Kereskedelmi Zrt.
      proti
      Mezőgazdasági és Vidékfejlesztési Hivatal Központi Szerve
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Fővárosi Bíróság)
      „Skupna kmetijska politika – Uredba (ES) št. 1782/2003 – Dopolnilna nacionalna neposredna pomoč – Pogoji za dodelitev“
      Povzetek sodbe
      Kmetijstvo – Skupna kmetijska politika – Integrirani upravni in nadzorni sistem za nekatere programe pomoči – Dopolnilna nacionalna
            pomoč
      (Uredba Sveta št. 1782/2003; Sklep Sveta 2004/281)
      Uredbo št. 1782/2003 o skupnih pravilih za sheme neposrednih podpor v okviru skupne kmetijske politike in o uvedbi nekaterih
         shem podpor za kmete, kakor je bila spremenjena s Sklepom o prilagoditvi Akta o pogojih pristopa Češke republike, Republike
         Estonije, Republike Ciper, Republike Latvije, Republike Litve, Republike Madžarske, Republike Malte, Republike Poljske, Republike
         Slovenije in Slovaške republike in prilagoditvah pogodb, na katerih temelji Evropska unija, zaradi reforme skupne kmetijske
         politike (2004/281), je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, na podlagi katere do dopolnilne nacionalne
         pomoči niso upravičene pravne osebe, ki opravljajo kmetijsko dejavnost na ozemlju zadevne države članice, ker so v postopku
         prostovoljne likvidacije, če Komisija pogoja glede neobstoja takega postopka ni predhodno odobrila.

      Namreč, čeprav Uredba št. 1782/2003 novim državam članicam daje določeno polje proste presoje v okviru izvajanja dopolnilne
         nacionalne pomoči, je ta diskrecijska pravica omejena toliko, kolikor so v skladu s členom 143c(7) te uredbe raven, do katere
         se lahko izplačajo dopolnilne nacionalne pomoči, ter stopnja te pomoči in morebitni pogoji za dodelitev pomoči predmet predhodne
         odobritve Komisije.

      (Glej točke 36, 38 in 41 ter izrek.)

SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 9. junija 2011(*)

      „Skupna kmetijska politika – Uredba (ES) št. 1782/2003 – Dopolnilna nacionalna neposredna pomoč – Pogoji za dodelitev“
      V zadevi C‑115/10,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Fővárosi Bíróság (Madžarska)
         z odločbo z dne 31. avgusta 2009, ki je prispela na Sodišče 3. marca 2010, v postopku

      Bábolna Mezőgazdasági Termelő, Fejlesztő és Kereskedelmi Zrt.
      proti
      Mezőgazdasági és Vidékfejlesztési Hivatal Központi Szerve,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi A. Tizzano, predsednik senata, A. Borg Barthet (poročevalec), M. Ilešič, M. Safjan, sodniki, in M. Berger, sodnica,
      generalni pravobranilec: J. Mazák,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za madžarsko vlado Z. Fehér in K. Szíjjártó, zastopnika,
      –        za Evropsko komisijo H. Tserepa-Lacombe in A. Sipos, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 10. februarja 2011
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Uredbe Sveta (EGS) št. 3508/92 z dne 27. novembra 1992 o vzpostavitvi
         integriranega upravnega in nadzornega sistema za nekatere programe pomoči Skupnosti (UL L 355, str. 1) in Uredbe Sveta (ES)
         št. 1259/1999 z dne 17. maja 1999 o skupnih pravilih za sheme neposrednih podpor v okviru skupne kmetijske politike (UL L 160,
         str. 113).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Bábolna Mezőgazdasági Termelő, Fejlesztő és Kereskedelmi Zrt. (v nadaljevanju:
         Bábolna) in Mezőgazdasági és Vidékfejlesztési Hivatal Központi Szerve (urad za kmetijstvo in razvoj podeželja, v nadaljevanju:
         urad Hivatal) zaradi dodelitve dopolnilne nacionalne pomoči družbi Bábolna za leto 2004.

       Pravni okvir
       Ureditev Unije
       Sklep 2004/281/ES
      3        Sklep Sveta z dne 22. marca 2004 o prilagoditvi Akta o pogojih pristopa Češke republike, Republike Estonije, Republike Ciper,
         Republike Latvije, Republike Litve, Republike Madžarske, Republike Malte, Republike Poljske, Republike Slovenije in Slovaške
         republike in prilagoditvah pogodb, na katerih temelji Evropska unija, zaradi reforme skupne kmetijske politike (2004/281/ES)
         (UL L 93, str. 1) je bil sprejet na podlagi člena 2(3) Pogodbe o pristopu Češke republike, Republike Estonije, Republike Ciper,
         Republike Latvije, Republike Litve, Republike Madžarske, Republike Malte, Republike Poljske, Republike Slovenije in Slovaške
         republike (UL L 236, str. 17, v nadaljevanju: Pogodba o pristopu), podpisane v Atenah 16. aprila 2003, in člena 23 Akta o
         pristopu.

      4        V členu 1, točka 5, tega sklepa je med drugim določeno, da se točka 27 poglavja 6. A Priloge II k Aktu o pristopu, katerega
         določbe spreminjajo Uredbo št. 1259/1999, nadomesti z določbami, ki spreminjajo Uredbo št. 1782/2003 z dne 29. septembra 2003
         o skupnih pravilih za sheme neposrednih podpor v okviru skupne kmetijske politike in o uvedbi nekaterih shem podpor za kmete
         ter o spremembi uredb (EGS) št. 2019/93, (ES) št. 1452/2001, (ES) št. 1453/2001, (ES) št. 1454/2001, (ES) št. 1868/94, (ES)
         št. 1251/1999, (ES) št. 1254/1999, (ES) št. 1673/2000, (EGS) št. 2358/71 in (ES) št. 2529/2001 (UL L 270, str. 1, in popravek
         v UL 2004, L 94, str. 70 – ta popravek ne zadeva slovenske različice), da bi se upoštevale prilagoditve, ki so bile v skupno
         kmetijsko politiko (SKP) uvedene s sprejetjem te uredbe po podpisu pristopnih instrumentov.

      5        V uvodni izjavi 10 Sklepa 2004/281 je navedeno:

      „Da bi ohranili koherentnost dopolnilnih nacionalnih neposrednih plačil, je treba po uvedbi nove sheme enotnega plačila opraviti
         nekatere prilagoditve. Predvsem je treba prilagoditi ureditve v Aktu o pristopu, da se zagotovi delovanje teh dopolnilnih
         plačil, kot je načrtovano, po treh različnih scenarijih: prvič po ‚klasični‘ shemi neposrednih plačil, drugič po regionalni
         izbiri nove sheme enotnega plačila in tretjič po shemi enotnega plačila na površino.“

       Uredba (ES) št. 1782/2003
      6        Z Uredbo št. 1782/2003 sta bili z učinkom od 1. maja 2004 razveljavljeni uredbi št. 3508/92 in št. 1259/1999.

      7        V uvodni izjavi 21 Uredbe št. 1782/2003 je navedeno:

      „Sheme podpore v okviru [SKP] predvidevajo neposredno dohodkovno podporo, zlasti z namenom, da se kmetijski skupnosti zagotovi
         primeren življenjski standard. Ta cilj je tesno povezan z ohranitvijo podeželja. […]“

      8        Člen 1 Uredbe št. 1782/2003, kakor je bila spremenjena s Sklepom 2004/281 (v nadaljevanju: Uredba št. 1782/2003), določa:

      „Ta uredba določa:
      –        skupna pravila o neposrednih plačilih iz shem dohodkovne podpore v okviru [SKP], ki se financirajo iz Jamstvenega oddelka
         Evropskega kmetijskega usmerjevalnega in jamstvenega sklada (EKUJS), naštetih v Prilogi I, razen tistih, ki so predvidena
         z Uredbo (ES) št. 1257/1999;

      –        dohodkovno podporo za kmete (v nadaljnjem besedilu: ‚shema enotnega plačila‘);
      –        prehodno poenostavljeno dohodkovno podporo kmetom v novih državah članicah (v nadaljnjem besedilu ‚shema enotnega plačila
         na površino‘);

      […]“
      9        Člen 2 Uredbe št. 1782/2003 določa:

      „[…] uporabljajo [se] naslednje opredelitve:
      a)      ‚kmet‘ je fizična ali pravna oseba oziroma združenje fizičnih ali pravnih oseb, ne glede na pravni status, ki je združenju
         in njenim članom dodeljen z nacionalno zakonodajo, katere kmetijsko gospodarstvo se nahaja na ozemlju Skupnosti, kot je navedeno
         v členu 299 [ES], in ki opravlja kmetijsko dejavnost,

      b)      ‚kmetijsko gospodarstvo‘ so vse proizvodne enote, s katerimi upravlja kmet in ki se nahajajo na ozemlju iste države članice,
      c)      ‚kmetijska dejavnost‘ je proizvodnja, vzreja ali gojenje kmetijskih proizvodov vključno z žetvijo, molžo, rejo živali in kmetijsko
         rejo živali ali ohranjanje zemljišča po dobrih kmetijskih in okoljskih pogojih, določeno v členu 5.“

      10      Člen 22 Uredbe št. 1782/2003 z naslovom „Splošne določbe“, ki je pod naslovom II te uredbe, naslovljenim „Zahtevki za pomoč“,
         v odstavku 1 določa:

      „Vsako leto kmet vloži zahtevek za neposredna plačila, za katerega velja integriran sistem, pri čemer navede, kadar je primerno:
      –        vse enote rabe ali poljine gospodarstva,
      –        število in znesek pravic do plačila,
      –        vse druge informacije, predvidene s to uredbo ali ki jih določi zadevna država članica.“
      11      Člen 28 navedene uredbe z naslovom „Plačilo“ v odstavku 1 določa:

      „Plačila v okviru shem podpore, navedenih v Prilogi I, se v celoti izplačajo upravičencem, razen kjer ta uredba določa drugače.“
      12      V naslovu III Uredbe št. 1782/2003 je urejena shema enotnega plačila. Člen 44, od (1) do (3), navedene uredbe določa:

      „1.      Na podlagi vsake pravice do plačila, ki vključuje upravičen hektar, se pridobi pravica do plačila zneska, ki ga določa pravica
         do plačila.

      2.      ‚Upravičen hektar‘ pomeni vsako kmetijsko površino kmetijskega gospodarstva, ki se uporablja kot orno zemljišče in trajni
         travnik, razen površin, ki se uporabljajo za trajne nasade, gozdove ali nekmetijske dejavnosti.

      3.      Kmet prijavi parcele, ki ustrezajo upravičenemu hektarju, ki je vključen v katero koli pravico do plačila. Razen v primeru
         višje sile ali izjemnih okoliščin so te parcele na razpolago kmetu najmanj 10 mesecev od datuma, ki ga določi država članica,
         vendar ne prej kot od 1. septembra v koledarskem letu pred letom vložitve zahtevka za udeležbo v shemi enotnega plačila.“

      13      Naslov IVa Uredbe št. 1782/2003 je naslovljen „Izvajanje shem podpor v novih državah članicah“.

      14      Člen 143a navedene uredbe določa:

      „V novih državah članicah se uvedejo neposredna plačila dodeljena v skladu z naslednjim razporedom povečanj, izraženih kot
         odstotek ravni takih plačil, ki se takrat uporablja v Skupnosti v njeni sestavi na dan 30. aprila 2004:

      –      25 % v letu 2004,
      –      30 % v letu 2005,
      –      35 % v letu 2006,
      –      40 % v letu 2007,
      –      50 % v letu 2008,
      –      60 % v letu 2009,
      –      70 % v letu 2010,
      –      80 % v letu 2011,
      –      90 % v letu 2012,
      –      100 % od leta 2013.“
      15      Člen 143b Uredbe št. 1782/2003, naslovljen „Shema enotnega plačila na površino“, v odstavkih od 1 do 3 določa:

      „1.      Nove države članice se lahko najkasneje do dne pristopa odločijo, da neposredna plačila med obdobjem uporabe iz odstavka 9
         nadomestijo z enotnim plačilom na površino, ki se izračuna v skladu z odstavkom 2.

      2.      Enotno plačilo na površino se opravi enkrat letno. Izračuna se tako, da se letni finančni okvir, ki je določen v skladu z
         odstavkom 3, deli s kmetijsko površino vsake nove države članice, določeno v skladu z odstavkom 4.

      3.      Komisija za vsako novo državo članico določi letni finančni okvir:
      –        kot vsoto sredstev, ki so na razpolago v zadevnem koledarskem letu za dodelitev neposrednih plačil v tej novi državi članici,
      –        v skladu z ustreznimi pravili Skupnosti in na podlagi količinskih parametrov kot npr. na podlagi baznih površin, zgornjih
         mej za premije in maksimalnih zajamčenih količin, določenih v Aktu o pristopu in naknadni zakonodaji Skupnosti za vsako neposredno
         plačilo, in

      –        ki se prilagodi z uporabo ustreznega odstotka, določenega v členu 143a za postopno uvedbo neposrednih plačil.“
      16      Člen 143c navedene uredbe, naslovljen „Dopolnilna nacionalna neposredna plačila in neposredna plačila“, določa:

      „[…]
      2.       Po dovoljenju Komisije imajo nove države članice možnost dopolnjevati katera koli neposredna plačila do:
      […]
      Skupna neposredna podpora, ki se po pristopu lahko dodeli kmetom iz nove države članice v skladu z ustreznim neposrednim plačilom,
         vključno z vsemi dopolnilnimi nacionalnimi neposrednimi plačili, ne preseže ravni neposredne podpore, do katere bi bil upravičen
         kmet v skladu z ustreznim neposrednim plačilom, ki se takrat uporablja za države članice Skupnosti v njeni sestavi na dan
         30. aprila 2004.

      […]
      4.      Če se nova država članica odloči, da uporablja shemo enotnega plačila na površino, lahko dodeljuje dopolnilno nacionalno neposredno
         pomoč v skladu s pogoji iz odstavkov 5 in 8.

      5.       Za leto 2004 je skupni znesek dopolnilnih nacionalnih pomoči po (pod)sektorju, ki se dodelijo v tem letu ob uporabi sheme
         enotnega plačila na površino, omejen s posebnim finančnim okvirjem za vsak (pod)sektor. Ta okvir je enak razliki med:

      –        skupnim zneskom podpor posameznim (pod)sektorjem, ki izvira iz uporabe točk (a) oziroma (b) odstavka 2 in
      –        skupnim zneskom neposredne podpore, ki bi bila za isti (pod)sektor v ustreznem letu na voljo v zadevni državi članici v skladu
         s shemo enotnega plačila na površino.

      Za leta po letu 2005 se omejevanje s pomočjo sektorsko opredeljenih finančnih okvirjev, omenjeno zgoraj, ne uporablja. Vendar
         nove države članice ohranijo pravico do uporabe posebnih (pod)sektorskih finančnih okvirjev, pod pogojem, da se tak poseben
         (pod)sektorski finančni okvir nanaša le na:

      –        neposredna plačila, združena v shemo enotnega plačila, in/ali
      –        eno ali več neposrednih plačil, ki so izključena ali se lahko izključijo iz sheme enotnega plačila v skladu s členom 70(2)
         ali so lahko predmet delnega izvajanja iz člena 64(2).

      6.       Nova država članica lahko na podlagi objektivnih meril in po dovoljenju Komisije določi zneske dopolnilnih nacionalnih pomoči,
         ki se dodelijo.

      7.      Dovoljenje Komisije:
      –        opredeli ustrezne s SKP primerljive nacionalne sheme neposrednih plačil, če se uporablja točka (b) odstavka 2,
      –        določi raven, do katere se lahko izplačajo dopolnilne nacionalne pomoči, stopnjo dopolnilne nacionalne pomoči in, kjer je
         to primerno, pogoje za njeno podelitev,

      –        se podeli ob upoštevanju prilagoditev, ki bi se izkazale za potrebne zaradi razvoja [SKP].
      8.      Dopolnilnih nacionalnih plačil ali pomoči se ne podeljuje za kmetijske dejavnosti, za katere v Skupnosti v njeni sestavi na
         dan 30. aprila 2004 niso predvidena neposredna plačila.

      […]“
       Nacionalna ureditev
      17      Člen 3(1)(a) vladne uredbe št. 6/2004 z dne 22. januarja 2004 o splošnih pogojih dodelitve kmetijskih pomoči Evropske unije,
         dopolnilnih pomoči, financiranih iz nacionalnega proračuna, in kmetijskih pomoči, ki spadajo v nacionalno pristojnost (Magyar Közlöny, št. 2004/7), določa, da so do pomoči s področja uporabe navedene uredbe, med katere spada tudi dopolnilna nacionalna pomoč,
         upravičene tiste pravne osebe ali gospodarske družbe brez statusa pravne osebe, ki niso v postopku prisilne poravnave („csődeljárás“),
         stečaja („felszámolás“), dogovarjanja z upniki („adósságrendezés“) ali prostovoljne likvidacije („végelszámolás“).

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      18      Družba Bábolna je 28. maja 2004 uradu Hivatal predložila zahtevek za enotno plačilo na površino in dopolnilno nacionalno pomoč,
         povezano s tem plačilom.

      19      V skladu z odločbo vlade št. 2186/2004 z dne 22. julija 2004 o reorganizaciji in privatizaciji družbe Bábolna Mezőgazdasági
         Termelő, Fejlesztő és Kereskedelmi Zrt. (Határozatok Tára, št. 2004/33 (22. julij)) se je 1. septembra 2004 začel postopek prostovoljne likvidacije te družbe.

      20      Urad Hivatal je z odločbo z dne 17. maja 2005 delno ugodil zahtevku družbe Bábolna in ji dodelil enotno plačilo na površino
         v znesku 174.410.400 HUF ter dopolnilno nacionalno neposredno pomoč v znesku 70.677.810 HUF za orna zemljišča.

      21      Toda potem ko je urad Hivatal ugotovil, da je bila družba Bábolna od 1. septembra 2004 v postopku prostovoljne likvidacije,
         je sprejel novo odločbo, s katero je spremenil odločbo z dne 17. maja 2005. S to spremenjeno odločbo je na podlagi člena 3(1)(a)
         vladne uredbe št. 6/2004 zavrnil zahtevek za dopolnilno nacionalno pomoč za orna zemljišča in družbi Bábolna naložil vračilo
         že izplačane pomoči iz tega naslova v znesku 15.829.789 HUF.

      22      Družba Bábolna je vložila tožbo, s katero je predlagala razveljavitev navedene spremenjene odločbe in ohranitev veljavnosti
         odločbe z dne 17. maja 2005.

      23      Družba Bábolna pred Fővárosi Bíróság trdi, da pravila Skupnosti, ki jih je treba uporabiti v obravnavanem primeru, ne določajo
         nobene izjeme glede prostovoljne likvidacije. Edini pogoj za dodelitev pomoči je, da mora biti zadevno kmetijsko gospodarstvo
         na ozemlju Skupnosti, pri čemer ni pomemben pravni status, ki ga ima vlagatelj zahtevka za pomoč v skladu z nacionalno zakonodajo.

      24      Urad Hivatal je predlagal, naj se tožba zavrne.

      25      Predložitveno sodišče meni, da je treba za rešitev spora, ki mu je bil predložen, ugotoviti, ali je gospodarska družba, ki
         se v državi članici ukvarja s kmetijsko dejavnostjo, upravičena do dopolnilne nacionalne pomoči, čeprav je v postopku prostovoljne
         likvidacije.

      26      Fővárosi Bíróság se zlasti sprašuje, ali je dopolnilno nacionalno pomoč mogoče urediti samostojno, neodvisno od načel in pravil
         prava Unije. To sodišče zato sprašuje, ali lahko država članica določi pogoje za dodelitev dopolnilne nacionalne pomoči, ki
         so strožji od pogojev, določenih za shemo enotnega plačila na površino, ki je bila uvedena na podlagi tega prava.

      27      To sodišče v zvezi s petim vprašanjem za predhodno odločanje, ki ga je postavilo, poleg tega navaja, da na podlagi madžarskega
         prava obstajajo različne pravne ureditve za postopke prisilne poravnave, stečaja in prostovoljne likvidacije.

      28      Ker je rešitev spora, ki mu je bil predložen, odvisna od razlage uporabljivega prava Unije, je Fővárosi Bíróság prekinilo
         odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali se pogoji za pomoč Skupnosti (EKUJS) v okviru [SKP] lahko razlikujejo od pogojev za dopolnilno nacionalno pomoč oziroma
         ali lahko za pogoje v okviru dopolnilne nacionalne pomoči veljajo druga, strožja pravila kot za pomoči, ki so financirane
         iz EKUJS?

      2.      Ali je področje uporabe člena 1(4) Uredbe [št. 3508/92] oziroma člena 10(a) Uredbe [št. 1259/1999] v zvezi s prejemniki pomoči
         mogoče razlagati tako, da sta s subjektivnega vidika za pomoč določena samo dva pogoja: (a) do pomoči je upravičeno združenje
         kmetov (ali posameznik), ki (b) ima kmetijsko gospodarstvo na ozemlju Skupnosti?

      3.      Ali je zgoraj navedeni uredbi mogoče razlagati tako, da kmet, ki ima kmetijsko gospodarstvo na ozemlju Skupnosti, vendar želi
         dejavnost v prihodnosti (po porabi pomoči) opustiti, ni upravičen do pomoči?

      4.      Kako je treba na podlagi zgoraj navedenih uredb razumeti pravno ureditev po nacionalni zakonodaji?
      5.      Ali v pravno ureditev po nacionalni zakonodaji spada tudi pravna ureditev v zvezi z načinom morebitnega prenehanja kmetijskega
         gospodarstva (ali združenja)? […]

      6.      Ali je mogoče ločiti, medsebojno popolnoma neodvisno, pogoje za enotno plačilo na površino (iz sheme Skupnosti) oziroma za
         dopolnilno nacionalno pomoč? Kakšna je (lahko) povezava med načeli, sistemi in cilji za obe vrsti pomoči?

      7.      Ali je iz dopolnilne nacionalne pomoči mogoče izključiti združenje (ali posameznika), ki sicer izpolnjuje pogoje sheme Skupnosti
         za plačilo na površino?

      8.      Ali se na podlagi člena 1 Uredbe št. 1259/1999 veljavnost uredbe razširi tudi na dopolnilno nacionalno pomoč, upoštevajoč,
         da se tisto, kar EKUJS financira samo delno, zato financira iz naslova dopolnilne nacionalne pomoči?

      9.      Ali je kmet, čigar zakonito in dejansko delujoče kmetijsko gospodarstvo je na ozemlju Skupnosti, upravičen do dopolnilne nacionalne
         pomoči?

      10.      Če je v nacionalnem pravu posebna ureditev postopka prenehanja gospodarske družbe, ali je ta ureditev upoštevna z vidika pomoči
         Skupnosti (in s tem povezanih nacionalnih pomoči)?

      11.      Ali je pravne predpise Skupnosti in nacionalne pravne predpise v zvezi z delovanjem [SKP] mogoče razlagati tako, da morajo
         oblikovati pravni sistem, ki deluje celovito, z enotno razlago in ki temelji na enakih načelih in pogojih?

      12.      Ali je področje uporabe člena 1(4) Uredbe št. 3508/92 oziroma člena 10(a) Uredbe št. 1259/1999 mogoče razlagati tako, da niti
         namera kmeta, da v prihodnosti preneha z dejavnostmi, niti pravna ureditev v zvezi s tem z vidika pomoči nista pomembni?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Uvodne ugotovitve
      29      Akt o pristopu je v okviru širitve Evropske unije leta 2004 določil, da se v Uredbo št. 1259/1999 vnesejo določbe glede uvedbe
         neposrednih plačil v novih državah članicah in glede sheme enotnega plačila na površino. Te določbe so bile nato s Sklepom
         2004/281 vključene v Uredbo št. 1782/2003, s katero sta bili z učinkom od 1. maja 2004 razveljavljeni uredbi št. 3508/92 in
         št. 1259/1999.

      30      V teh okoliščinah se glede na čas dejanskega stanja v sporu o glavni stvari uporablja Uredba št. 1782/2003.

      31      Ker je naloga Sodišča razlaga vseh določb prava Unije, ki jih nacionalna sodišča potrebujejo za odločanje v sporih, ki so
         jim predloženi, tudi če te določbe niso izrecno navedene v vprašanjih, ki jih ta sodišča postavijo (glej zlasti sodbo z dne
         8. marca 2007 v zadevi Campina, C-45/06, ZOdl., str. I-2089, točka 31), je treba vprašanja za predhodno odločanje razumeti
         tako, da se nanašajo na Uredbo št. 1782/2003 ali spadajo v njen okvir.

       Vsa vprašanja
      32      Predložitveno sodišče z dvanajstimi vprašanji, ki jih je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali Uredba št. 1782/2003
         nasprotuje nacionalni ureditvi, na podlagi katere do dopolnilne nacionalne pomoči niso upravičene pravne osebe, ki opravljajo
         kmetijsko dejavnost na ozemlju zadevne države članice, ker so v postopku prostovoljne likvidacije.

      33      Uredba št. 1782/2003 v skladu s členom 1 med drugim določa skupna pravila o neposrednih plačilih iz shem dohodkovne podpore
         v okviru skupne kmetijske politike, dohodkovno podporo za kmete (shema enotnega plačila) in prehodno poenostavljeno dohodkovno
         podporo kmetom v novih državah članicah (shema enotnega plačila na površino).

      34      V skladu s členoma 143a in 143b Uredbe št. 1782/2003 se neposredna plačila ali, če je potrebno, shema enotnega plačila na
         površino v novih državah članicah uvedejo postopoma. Cilj te postopne uvedbe shem pomoči Unije v nove države članice je, da
         ne bi bilo upočasnjeno nujno prestrukturiranje kmetijskega sektorja teh držav članic in da z dodeljevanjem nesorazmernih pomoči
         glede na raven prihodkov kmetov in prebivalstva na splošno ne bi bile ustvarjene prevelike razlike v dohodkih in socialnih
         neenakosti (glej po analogiji sodbo z dne 23. oktobra 2007 v zadevi Poljska proti Svetu, C‑273/04, ZOdl., str. I‑8925, točka 69).

      35      Člen 143c(2) in (4) Uredbe št. 1782/2003 določa, da imajo nove države članice kljub temu možnost dopolnjevati neposredna plačila
         ali enotno plačilo na površino z dopolnilno nacionalno pomočjo, ki se vsaj delno financira iz proračuna novih držav članic.

      36      V zvezi s tem Uredba št. 1782/2003 tem državam članicam daje določeno polje proste presoje v okviru izvajanja dopolnilne nacionalne
         pomoči. Člen 143c(6) te uredbe zlasti določa, da nove države članice na podlagi objektivni meril in po dovoljenju Komisije
         določijo zneske dopolnilnih nacionalnih pomoči, ki se dodelijo.

      37      Toda glede na to, da sprejetje nacionalne ureditve, kakršna je ta, ki se uporablja v postopku v glavni stvari, spada v okvir
         SKP, take ureditve ni mogoče sprejeti ali uporabiti tako, da bi bili ogroženi cilji, ki jim sledi ta politika, zlasti tisti,
         ki se nanašajo na integriran upravni in nadzorni sistem za nekatere programe pomoči Skupnosti (glej v tem smislu sodbo z dne
         5. maja 2011 v združenih zadevah Kurt und Thomas Etling in drugi, C‑230/09 in C‑231/09, še neobjavljena v ZOdl., točka 75),
         in še posebej cilji, ki jim sledijo programi pomoči, določeni v Uredbi št. 1782/2003.

      38      Diskrecijska pravica, ki jo imajo nove države članice, je poleg tega omejena toliko, kolikor so v skladu s členom 143c(7)
         te uredbe raven, do katere se lahko izplačajo dopolnilne nacionalne pomoči in za katero veljajo omejitve, opredeljene v odstavku
         2 in, če je potrebno, v odstavku 5 navedenega člena, ter stopnja te pomoči in morebitni pogoji za dodelitev pomoči predmet
         predhodne odobritve Komisije.

      39      V obravnavanem primeru je treba ugotoviti, da iz spisa izhaja, da program Republike Madžarske z dne 18. maja 2004 glede dopolnilnih
         nacionalnih neposrednih plačil, ki je bil odobren z Odločbo Komisije (C(2004) 2295) z dne 29. junija 2004, ne vsebuje pogoja,
         v skladu s katerim je dopolnilno nacionalno pomoč mogoče dodeliti zgolj kmetom v smislu Uredbe št. 1782/2003, ki niso v postopku
         prostovoljne likvidacije.

      40      V obravnavanem primeru tako zadostuje ugotoviti, da Uredba št. 1782/2003 glede dodelitve dopolnilne nacionalne pomoči, kot
         je ta v postopku v glavni stvari, nasprotuje določitvi pogoja, ki ga Komisija ni odobrila, ne da bi se bilo treba izreči o
         združljivosti tega pogoja s cilji Uredbe št. 1782/2003 in, splošneje, s splošnimi načeli prava Unije, ki so jih države članice
         prav tako zavezane spoštovati (glej zgoraj navedeno sodbo Kurt und Thomas Etling in drugi, točka 74).

      41      Glede na zgornje ugotovitve je na postavljena vprašanja treba odgovoriti, da je treba Uredbo št. 1782/2003 razlagati tako,
         da nasprotuje nacionalni ureditvi, na podlagi katere do dopolnilne nacionalne pomoči niso upravičene pravne osebe, ki opravljajo
         kmetijsko dejavnost na ozemlju zadevne države članice, ker so v postopku prostovoljne likvidacije, če Komisija pogoja glede
         neobstoja takega postopka ni predhodno odobrila.

       Stroški
      42      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      Uredbo Sveta (ES) št. 1782/2003 z dne 29. septembra 2003 o skupnih pravilih za sheme neposrednih podpor v okviru skupne kmetijske
            politike in o uvedbi nekaterih shem podpor za kmete ter o spremembi uredb (EGS) št. 2019/93, (ES) št. 1452/2001, (ES) št.
            1453/2001, (ES) št. 1454/2001, (ES) št. 1868/94, (ES) št. 1251/1999, (ES) št. 1254/1999, (ES) št. 1673/2000, (EGS) št. 2358/71
            in (ES) št. 2529/2001, kakor je bila spremenjena s Sklepom Sveta z dne 22. marca 2004 o prilagoditvi Akta o pogojih pristopa
            Češke republike, Republike Estonije, Republike Ciper, Republike Latvije, Republike Litve, Republike Madžarske, Republike Malte,
            Republike Poljske, Republike Slovenije in Slovaške republike in prilagoditvah pogodb, na katerih temelji Evropska unija, zaradi
            reforme skupne kmetijske politike (2004/281/ES), je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, na podlagi katere
            do dopolnilne nacionalne pomoči niso upravičene pravne osebe, ki opravljajo kmetijsko dejavnost na ozemlju zadevne države
            članice, ker so v postopku prostovoljne likvidacije, če Evropska komisija pogoja glede neobstoja takega postopka ni predhodno
            odobrila.
      Podpisi
      * Jezik postopka: madžarščina.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 4. septembra 2014.#Burgo Group SpA proti Illochroma SA in Jérômu Theettenu.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo cour d’appel de Bruxelles.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe – Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Postopki zaradi insolventnosti – Pojem ,poslovalnica‘ – Skupina družb – Poslovalnica – Pravica do uvedbe sekundarnega postopka zaradi insolventnosti – Merila – Oseba, ki lahko zahteva uvedbo sekundarnega postopka zaradi insolventnosti.#Zadeva C‑327/13.

text:
               Stranke
               Razlogi za odločitev
               Izrek

            Stranke
            V zadevi C‑327/13,
            katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo cour d’appel de Bruxelles (Belgija) z odločbo z dne 7. junija 2013, ki je prispela na Sodišče 17. junija 2013, v postopku
            Burgo Group SpA
            proti
            Illochroma SA , v stečaju,
            Jérômu Theettenu , stečajni upravitelj za Illochroma SA,
            SODIŠČE (prvi senat),
            v sestavi A. Tizzano, predsednik senata, A. Borg Barthet, E. Levits, sodnika, M. Berger (poročevalka), sodnica, in S. Rodin, sodnik,
            generalni pravobranilec: M. Szpunar,
            sodna tajnica: L. Carrasco Marco, administratorka,
            na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 2. aprila 2014,
            ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
            – za Burgo Group SpA R. Huberty in S. Voisin, odvetnika,
            – za Illochroma SA, v stečaju, in J. Theettena, stečajnega upravitelja za Illochroma SA, J. E. Kuntz, odvetnik,
            – za belgijsko vlado M. Jacobs in L. Van den Broeck, agentki, skupaj s F. Gosselinom, odvetnikom,
            – za nemško vlado T. Henze in J. Kemper, agenta,
            – za grško vlado M. Germani, agentka,
            – za špansko vlado M. J. García‑Valdecasas Dorrego, agentka,
            – za poljsko vlado B. Czech in M. Arciszewski, agenta,
            – za Evropsko komisijo M. Wilderspin, agent,
            na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
            izreka naslednjo

            Razlogi za odločitev
            Sodbo
            1. Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 3, 16 in od 27 do 29 Uredbe Sveta (ES) št. 1346/2000 z dne 29. maja 2000 o postopkih v primeru insolventnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 1, str. 191, v nadaljevanju: Uredba).
            2. Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Burgo Group SpA (v nadaljevanju: Burgo Group) ter družbo Illochroma SA (v nadaljevanju: Illochroma), v stečaju, in J. Theettenom, stečajnim upraviteljem družbe Illochroma, v zvezi z uvedbo sekundarnega postopka zaradi insolventnosti v Belgiji (v nadaljevanju: sekundarni postopek), ki se nanaša na premoženje družbe Illochroma.
            Pravni okvir
            3. V uvodnih izjavah 11, 12 in od 17 do 19 Uredbe je navedeno:
             „(11)	Ta uredba priznava dejstvo, da na podlagi zelo različnega materialnega prava uvedba postopkov v primeru insolventnosti z univerzalnim področjem uporabe v celotni Skupnosti ni izvedljiva. Uporaba prava države, v kateri so bili postopki uvedeni, brez kakršne koli izjeme bi zaradi tega ozadja lahko pogosto povzročala težave. […] Ta uredba mora to upoštevati […]  poleg glavnih postopkov v primeru insolventnosti [(v nadaljevanju: glavni postopek)] z univerzalnim področjem uporabe [je treba] dovoliti tudi nacionalne postopke, ki zajemajo samo premoženje, ki se nahaja v državi, v kateri so bili uvedeni postopki v primeru insolventnosti.
             (12)	[…] Zaradi zaščite raznolikosti interesov ta uredba omogoča uvedbo sekundarnih postopkov […], vzporedno z glavnimi postopki. Uvedba sekundarnih postopkov je mogoča v državi članici, v kateri ima dolžnik poslovalnico. […]
            […]
             (17)	Pred uvedbo glavnih postopkov […] mora biti pravica zahtevati uvedbo postopka v primeru insolventnosti v državi članici, v kateri ima dolžnik poslovalnico, omejena na domače upnike in na upnike domače poslovalnice ali na primere, v katerih pravo države članice, v kateri je središče dolžnikovih glavnih interesov, ne dovoljuje uvedbe glavnih postopkov. Razlog za to omejitev je v tem, da so primeri, v katerih se uvedba krajevnih postopkov […] zahteva pred glavnimi postopki. Po uvedbi glavnih postopkov […] postanejo krajevni postopki sekundarni.
             (18)	Po uvedbi glavnih postopkov […] pravica zahtevati uvedbo postopkov […] v državi članici, v kateri ima dolžnik poslovalnico, ni omejena s to uredbo. Upravitelj v glavnih postopkih […] ali katera koli druga oseba, pooblaščena po nacionalnem pravu navedene države članice, lahko zahteva uvedbo sekundarnih postopkov […].
             (19)	Sekundarni postopki […] imajo lahko poleg zaščite lokalnih interesov različne namene. Lahko se pojavijo primeri, v katerih je dolžnikovo premoženje preveč kompleksno, da bi se upravljalo kot celota, ali so razlike v zadevnih pravnih sistemih tako velike, da bi razširitev učinkov prava države, v kateri je bil uveden postopek, v druge države, v katerih se nahaja premoženje, lahko povzročila težave. Iz tega razloga lahko upravitelj glavnih postopkov […] zahteva uvedbo sekundarnih postopkov, kadar je to potrebno zaradi uspešnega upravljanja s premoženjem.“
            4. Člen 2 Uredbe, naslovljen „Opredelitve pojmov“, določa:
            „Za namene te uredbe se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:
            […]
            (h) ,poslovalnica‘ pomeni katerikoli kraj poslovanja, v katerem dolžnik opravlja stalno gospodarsko dejavnost, ki predpostavlja udeležbo ljudi in premoženja.“
            5. Člen 3 Uredbe, naslovljen „Mednarodna pristojnost“, določa:
            „1. Sodišča držav članic, na katerih ozemlju je središče dolžnikih glavnih interesov, so pristojna za uvedbo postopkov v primeru insolventnosti. Pri družbi ali pravni osebi se, dokler se ne dokaže nasprotno, domneva, da je središče dolžniških glavnih interesov registrirani sedež.
            2. Kadar je središče dolžnikovih glavnih interesov na ozemlju države članice, so sodišča druge države članice pristojna za uvedbo postopkov v primeru insolventnosti zoper navedenega dolžnika samo, če ima ta poslovalnico na ozemlju navedene druge države članice. 	Učinki teh postopkov so omejeni na dolžnikovo premoženje, ki se nahaja na ozemlju slednje države članice.
            3. Kadar so bili postopki v primeru insolventnosti uvedeni po odstavku 1, so vsi postopki, ki so bili pozneje uvedeni po odstavku 2, sekundarni. Ti slednji postopki morajo biti likvidacijski.
            4. Uvedba teritorialnih [krajevnih] postopkov v primeru insolventnosti, navedenih v odstavku 2, je mogoča pred uvedbo glavnih postopkov […] v skladu z odstavkom 1 samo:
            […]
            (b) kadar uvedbo postopkov v primeru insolventnosti zahteva upnik, ki ima stalno ali običajno prebivališče ali registrirani sedež v državi članici, na katere ozemlju ima poslovalnico, ali čigar terjatev izhaja iz poslovanja navedene poslovalnice.“
            6. Na podlagi člena 16(1) Uredbe se „[v]saka odločba o uvedbi postopkov v primeru insolventnosti, ki jo sprejme sodišče države članice, pristojno po členu 3, prizna v vseh drugih državah članicah od trenutka, ko začne učinkovati v državi, v kateri so bili uvedeni postopki“.
            7. Člen 27 Uredbe, naslovljen „Uvedba postopkov“, določa:
            „Če sodišče države članice uvede postopke iz člena 3(1), ki so priznani v drugi državi članici (glavni postopki), lahko sodišče navedene druge države članice, pristojno po členu 3(2), uvede sekundarne postopke […] brez ugotavljanja dolžnikove insolventnosti v navedeni drugi državi. […] Njihove posledice se omejijo na dolžnikovo premoženje, ki se nahaja na ozemlju navedene druge države članice.“
            8. Člen 28 Uredbe, naslovljen „Pravo, ki se uporablja“, določa:
            „Če ta uredba ne določa drugače, je pravo, ki se uporablja v sekundarnih postopkih, pravo države članice, na katere ozemlju so bili uvedeni sekundarni postopki.“
            9. Člen 29 Uredbe, naslovljen „Pravica zahtevati uvedbo postopka“, določa:
            „Uvedbo sekundarnih postopkov lahko zahtevajo:
            (a) upravitelj v glavnih postopkih;
            (b) katera koli druga oseba ali organ, ki ima po pravu države članice, na katere ozemlju se zahteva uvedba sekundarnih postopkov, pravico zahtevati uvedbo postopkov v primeru insolventnosti.“
            10. Člen 40(1) Uredbe določa:
            „Takoj po uvedbi postopkov v primeru insolventnosti v državi članici pristojno sodišče navedene države članice ali upravitelj, ki ga je imenovalo to sodišče, nemudoma obvesti znane upnike z običajnim ali stalnim prebivališčem ali registriranim sedežem v drugih državah članicah.“
            Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
            11. Tribunal de commerce de Roubaix-Tourcoing (Francija) je 21. aprila 2008 proti vsem družbam iz skupine Illochroma, med katerimi je bila tudi družba Illochroma s sedežem v Bruslju (Belgija), uvedlo postopek prisilne poravnave in za zastopnika imenovalo odvetnika J. Theettena. Navedeno sodišče je 25. novembra 2008 proti družbi Illochroma uvedlo stečajni postopek in J. Theettena imenovalo za stečajnega upravitelja.
            12. Družba Burgo Group s sedežem v Altavilli-Vicentini-Vicenzi (Italija) je upnica družbe Illochroma, saj je dobavila blago, ki ni bilo plačano. Družba Burgo Group je 4. novembra 2008 J. Theettenu poslala prijavo terjatve v znesku 359.778,48 EUR.
            13. J. Theetten je družbo Burgo Group z dopisom z dne 5. novembra 2008 obvestil, da prijave ne more upoštevati, ker je prepozna.
            14. Družba Burgo Group je 15. januarja 2009 proti družbi Illochroma pri tribunal de commerce de Bruxelles (Belgija) podala predlog za uvedbo stečaja v okviru sekundarnega postopka. Ker je bil ta predlog na prvi stopnji zavrnjen, je družba Burgo Group pri predložitvenem sodišču vložila pritožbo in ponovila svoj prvotni predlog.
            15. Predložitveno sodišče ugotavlja, da Uredba določa, da je „poslovalnica“ kateri koli kraj, v katerem dolžnik opravlja stalno gospodarsko dejavnost, ki predpostavlja udeležbo ljudi in premoženja, kar je v tej zadevi podano. Družba Illochroma naj bi imela namreč dva sedeža poslovanja v Belgiji, kjer naj bi bila lastnica nepremičnine, kupovala in prodajala blago ter zaposlovala ljudi.
            16. Toženi stranki v postopku v glavni stvari pa, nasprotno, trdita, da ker je sedež družbe Illochroma v Belgiji, je ni mogoče šteti za poslovalnico v smislu Uredbe. Sekundarni postopki naj bi se namreč uporabljali le za poslovalnice, ki niso pravne osebe.
            17. Predložitveno sodišče meni, da belgijsko pravo, ki se uporablja v tem primeru, določa, da vsak upnik, tudi če nima sedeža v Belgiji, lahko zahteva uvedbo stečajnega postopka pred belgijskim sodiščem. Družba Illochroma pa naj bi trdila, da imajo to pravico le upniki s sedežem v državi članici sodišča, ki odloča o uvedbi sekundarnega postopka, saj je cilj tega postopka zaščita lokalnih interesov.
            18. Nazadnje, predložitveno sodišče ugotavlja, da v Uredbi ni pojasnjeno, ali je možnost, ki jo imajo osebe iz člena 29, da v državi članici, v kateri je sedež poslovalnice, zahtevajo uvedbo sekundarnega postopka, pravica, ki jo mora priznati sodišče, ki odloča o zadevi, ali pa ima to sodišče možnost presoditi, ali je tej zahtevi primerno ugoditi, zlasti zaradi zaščite lokalnih interesov.
            19. V teh okoliščinah je cour d’appel de Bruxelles prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
            „Ali je treba Uredbo […], zlasti njene člene 3, 16 in od 27 do 29, razlagati tako, da:
            1. ,poslovalnica‘ iz člena 3(2) pomeni podružnico dolžnika, proti kateremu je bil uveden glavni postopek, in da nasprotuje temu, da bi bil lahko v okviru sočasnega stečaja več družb iz iste skupine zoper te družbe uveden sekundarni postopek v državi članici, v kateri imajo sedež, ker imajo pravno osebnost?
            2. mora imeti oseba ali organ, ki ima pravico zahtevati uvedbo sekundarnega postopka, stalno prebivališče ali sedež na ozemlju sodišča države članice, pred katerim se zahteva uvedba tega postopka, ali pa morajo imeti to pravico vsi državljani Unije, če dokažejo obstoj pravne povezave z zadevno poslovalnico?
            3. če je glavni postopek […] stečajni postopek, je mogoče odrediti uvedbo sekundarnega postopka […] poslovalnice samo, če ta poslovalnica izpolnjuje merila primernosti, katerih presoja je prepuščena sodišču države članice, pred katerim je sprožen sekundarni postopek?“
            Vprašanja za predhodno odločanje
            Prvo vprašanje
            20. Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 3(2) Uredbe razlagati tako, da je lahko v okviru stečajnega postopka družbe v državi članici, v kateri ta družba nima sedeža, ta družba tudi predmet sekundarnega postopka v drugi državi članici, v kateri ima sedež in v kateri ima pravno osebnost.
            21. Družba Burgo Group, nemška, grška, španska in poljska vlada ter Evropska komisija trdijo, da določbe Uredbe v primeru, kot je ta v glavni stvari, ne nasprotujejo uvedbi sekundarnega postopka.
            22. Zlasti družba Burgo Group meni, da je opredelit ev pojma „poslovalnica“ iz člena 2(h) Uredbe jasna in ne upošteva niti pojma „podružnica“ niti pojma „pravna osebnost“. Poleg tega naj besedilo člena 3(2) Uredbe ne bi preprečilo tega, da se sekundarni postopek uvede zoper pravno osebo, ki ima sedež na istem ozemlju kot poslovalnica, ki upravičuje pristojnost sodišča, ki odloča o tem sekundarnem postopku, če se izkaže, da je središče glavnih interesov te pravne osebe v drugi državi članici.
            23. Toženi stranki v postopku v glavni stvari pa trdita, da družba Illochroma v Belgiji nima „poslovalnice“. Družba Illochroma naj bi bila pravna oseba belgijskega prava, zato naj bi bilo mogoče v Belgiji uvesti le glavni postopek, če tak postopek ni že uveden v Franciji, kjer je središče glavnih interesov te družbe.
            24. Belgijska vlada dodaja, da je bil glavni postopek, ki je bil uveden v Franciji, neupravičen, saj je središče glavnih interesov družbe Illochroma v Belgiji.
            25. Poljska vlada je na obravnavi poudarila, da čeprav je treba člen 3(2) Uredbe razlagati tako, da v okoliščinah, kot so te v postopku v glavni stvari, omogoča uvedbo sekundarnega postopka, je treba paziti, da se kraj, kjer je središče glavnih interesov družbe, določi strogo glede na merila, ki jih je postavilo Sodišče v sodbi Eurofood IFSC (C‑341/04, EU:C:2006:281).
            26. V zvezi s tem je treba opozoriti, da je v členu 3(1) Uredbe jasno navedeno, da so sodišča držav članic, na ozemlju katerih je središče dolžnikovih glavnih interesov, pristojna za uvedbo glavnega postopka.
            27. Na podlagi člena 16(1) Uredbe je glavni postopek, ki je uveden v eni od držav članic, priznan v vseh ostalih državah članicah od takrat, ko začne učinkovati v državi, v kateri je bil uveden. To pravilo pomeni, da sodišča iz drugih držav članic priznajo odločbo, s katero je bil uveden glavni postopek v primeru insolventnosti, ne da bi imela možnost preveriti presojo prvega sodišča o svoji pristojnosti (sodba Bank Handlowy in Adamiak, C‑116/11, EU:C:2012:739, točka 41 in navedena sodna praksa).
            28. Iz tega izhaja, da v odločitev sodišča države članice, da bo uvedlo glavni postopek proti družbi dolžnici, in v vsaj posredno ugotovitev dejstva, da je središče glavnih interesov te družbe v tej državi, sodišča drugih držav članic načeloma ne smejo posegati.
            29. Glede tega središča glavnih interesov člen 3(1), drugi stavek, Uredbe določa, da se pri družbi ali pravni osebi, dokler se ne dokaže nasprotno, domneva, da je središče glavnih interesov registrirani sedež družbe. Tako iz samega besedila te določbe izhaja, da to središče glavnih interesov družbe za uporabo Uredbe ne sme sovpadati s krajem, v katerem je sedež te družbe.
            30. Poleg tega je treba opozoriti, da je v uvodni izjavi 18 Uredbe navedeno, da po uvedbi glavnih postopkov pravica zahtevati uvedbo postopkov v primeru insolventnosti v državi članici, v kateri ima dolžnik poslovalnico, ni omejena z Uredbo. Tako člen 3(2) Uredbe določa, da so v takem primeru sodišča druge države članice pristojna za uvedbo sekundarnega postopka samo, če ima dolžnik poslovalnico na ozemlju navedene druge države članice.
            31. Pojem „poslovalnica“ je opredeljen v členu 2(h) Uredbe kot „katerikoli kraj poslovanja, v katerem dolžnik opravlja stalno gospodarsko dejavnost, ki predpostavlja udeležbo ljudi in premoženja“. Kot pa je Sodišče že presodilo, dejstvo, da ta opredelitev povezuje opravljanje gospodarske dejavnosti z udeležbo ljudi, dokazuje, da sta potrebni minimalna organizacija in določena stabilnost, in iz tega a contrario  izhaja, da zgolj premoženje ali zgolj bančni računi načeloma ni dovolj, da lahko govorimo o „poslovalnici“ (sodba Interedil, C‑396/09, EU:C:2011:671, točka 62).
            32. Vendar ni sporno, da opredelitev iz člena 2(h) Uredbe ne vsebuje nobene določbe glede sedeža družbe dolžnice ali pravne oblike kraja zadevnih transakcij. Ta opredelitev torej glede na svoje besedilo ne izključuje, da ima lahko poslovalnica za namene te določbe pravno osebnost in da je v državi članici, kjer ima ta družba sedež, če izpolnjuje pogoje iz te določbe.
            33. Tako razlago potrjujejo tudi cilji, povezani z možnostjo – ki je med drugim določena v členu 29(b) Uredbe – zahtevati uvedbo sekundarnega postopka.
            34. V uvodni izjavi 11 Uredbe je namreč navedeno, da „na podlagi zelo različnega materialnega prava uvedba postopkov v primeru insolventnosti z univerzalnim področjem uporabe v celotni Skupnosti ni izvedljiva“, da bi „uporaba prava države, v kateri so bili postopki uvedeni, brez kakršne koli izjeme […] zaradi tega ozadja lahko pogosto povzročala težave“ in, nazadnje, da bi morala Uredba to upoštevati in tako zlasti „dovoliti […] tudi nacionalne postopke, ki zajemajo samo premoženje, ki se nahaja v državi, v kateri so bili uvedeni postopki“. Prav tako je v uvodni izjavi 12 Uredbe navedeno, da je uvedba sekundarnih postopkov dovoljena med drugim „zaradi zaščite raznolikosti interesov“, v uvodni izjavi 19 Uredbe pa je dodano, da imajo lahko sekundarni postopki poleg zaščite lokalnih interesov „različne namene“.
            35. Čeprav je treba pojem „poslovalnica“ razlagati tako, da ne more vključevati kraja dejavnosti družbe dolžnice, ki je kraj, ki izpolnjuje merila, izrecno določena v členu 2(h) Uredbe, in ki je na ozemlju države članice, v kateri je sedež te družbe, se „lokalnim interesom“, med katerimi so med drugim interesi upnikov, ki imajo sedež v tej državi članici, odreče zaščita, ki jo določa ta uredba, in sicer v obliki uvedbe sekundarnega postopka v navedeni državi članici.
            36. V zvezi s tem je treba navesti, po eni strani, da čeprav zaščita domačih upnikov res ni edini cilj, ki ga ponuja možnost uvedbe sekundarnega postopka, ostane dejstvo, da je razlaga, kot je ta iz prejšnje točke, jasno nasprotovala temu bistvenemu cilju Uredbe toliko bolj, ker je na splošno verjetno, da se „lokalni“ interesi, ki zaslužijo zaščito, ki jo zagotavljajo določbe Uredbe, uresničijo prav v državi članici, v kateri je sedež zadevne družbe dolžnice, in to celo v primeru, v katerem naj bi bilo središče glavnih interesov te družbe v drugi državi članici.
            37. Ti interesi so lahko namreč v legitimnem pričakovanju upnika, da lahko uresniči stvarno pravico na premoženju dolžnika, ki je del zadevne poslovalnice, ali da uresniči druge prednostne pravice v skladu s pravili, ki veljajo v državi članici, kjer je ta poslovalnica, saj so ta pravila za upnika predvidljiva takrat, ko z dolžnikom stopi v poslovno razmerje.
            38. Po drugi strani pa bi razlaga, kot je ta iz točke 35 te sodbe, lahko povzročila diskriminatorno obravnavanje upnikov s sedežem v državi članici, v kateri ima družba dolžnica svoj sedež, zlasti glede na upnike s sedežem v drugih državah članicah, v katerih so lahko celo druge dolžnikove poslovalnice.
            39. V teh okoliščinah je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 3(2) Uredbe razlagati tako, da je lahko v okviru stečajnega postopka družbe v državi članici, ki ni država njenega sedeža, ta družba tudi predmet sekundarnega postopka v drugi državi članici, v kateri ima sedež in pravno osebnost.
            Drugo vprašanje
            40. Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 29(b) Uredbe razlagati tako, da mora imeti oseba ali organ, ki ima pravico zahtevati uvedbo sekundarnega postopka, stalno prebivališče ali sedež na ozemlju države članice, v kateri se uvedba tega postopka zahteva, ali pa imajo to pravico vsi državljani, katerih terjatev je povezana z dejavnostjo te poslovalnice.
            41. Družba Burgo Group, v bistvu pa tudi belgijska in grška vlada ter Komisija, v zvezi s tem trdijo, da ni nujno, da ima upnik, ki predlaga uvedbo sekundarnega postopka, stalno prebivališče ali sedež v državi članici, v kateri je zadevna poslovalnica, ali da dokaže, da njegova terjatev izhaja iz dejavnosti te poslovalnice. Ti pogoji naj bi se na podlagi člena 3(4)(b) Uredbe uporabili le, če bi bila uvedba neodvisnega krajevnega postopka predlagana pred uvedbo glavnega postopka v drugi državi članici. Nasprotno pa naj bi po uvedbi glavnega postopka pogoje za uvedbo sekundarnega postopka načeloma urejala nacionalna zakonodaja države članice, v kateri je zadevna poslovalnica.
            42. Toženi stranki v postopku v glavni stvari pa sta trdili, da lahko v skladu z belgijskim pravom veljavno predlaga uvedbo sekundarnega postopka le upnik s prebivališčem ali sedežem v Belgiji, pri čemer Sodišče ni pristojno za razlago belgijskih predpisov, ki so edini odločilni v postopku v glavni stvari.
            43. Nemška vlada trdi, da zlasti iz ciljev Uredbe izhaja, da čeprav je nacionalno pravo tisto, ki je odločilno za vprašanje, kdo poleg stečajnega upravitelja, ki je določen v glavnem postopku, lahko zahteva uvedbo sekundarnega postopka, se to pravo ne more določiti na podlagi sedeža ali prebivališča upnika ali organa, ki zahteva uvedbo postopka, v zadevni državi članici.
            44. Španska vlada dodaja, da ker cilj sekundarnih postopkov ni le zaščita lokalnih interesov, procesno upravičenje ni omejeno le na osebe, ki imajo „lokalno“ vez.
            45. V zvezi s tem je treba opozoriti, da na podlagi člena 29(b) Uredbe uvedbo sekundarnih postopkov poleg upravitelja v glavnih postopkih lahko zahteva „katera koli druga oseba ali organ, ki ima po pravu države članice, na katere ozemlju se zahteva uvedba sekundarnih postopkov, pravico zahtevati uvedbo postopkov v primeru insolventnosti“. Iz te določbe torej jasno izhaja, da je treba pravico zahtevati uvedbo sekundarnega postopka najprej presojati na podlagi zadevnega nacionalnega prava.
            46. Vendar pa morajo države članice s sprejetjem nacionalnih pravil, ki urejajo vprašanje o tem, katere osebe lahko zahtevajo uvedbo sekundarnega postopka, v skladu z ustaljeno sodno prakso zagotoviti polni učinek Uredbe ob upoštevanju njenega cilja (glej v tem smislu zlasti sodbo Endress, C‑209/12, EU:C:2013:864, točka 23 in navedena sodna praksa).
            47. Vendar po eni strani, kot izhaja iz člena 34 te sodbe, se z določbami Uredbe v zvezi z pravico upnika, da zahteva uvedbo sekundarnega postopka, skušajo omiliti posledice splošne uporabe prava države članice na ozemlju, kjer je bil uveden glavni postopek, tako da se pod določenimi pogoji dopusti uvedba sekundarnih postopkov za zaščito „različnih interesov“, ki vključujejo druge interese kot „lokalne interese“.
            48. Po drugi strani iz uvodnih izjav 17 in 18 ter iz člena 3(2) in (4) Uredbe izhaja, da ta uredba jasno razlikuje med krajevnimi postopki, ki so bili uvedeni pred glavnim postopkom, in sekundarnimi postopki. Vendar le glede prvih postopkov velja, da ima pravico zahtevati uvedbo postopka le upnik, ki ima stalno ali običajno prebivališče ali registrirani sedež v državi članici, na ozemlju katere je zadevna poslovalnica, ali čigar terjatev izhaja iz poslovanja te poslovalnice (glej v tem smislu sodbo Zaza Retail, C‑112/10, EU:C:2011:743, točka 30). Iz tega a contrario  izhaja, da se te omejitve ne uporabljajo za sekundarne postopke.
            49. Nazadnje, natančneje glede mogoče omejitve pravice zahtevati uvedbo sekundarnega postopka le na lokalne upnike je treba ugotoviti, da bi taka omejitev vsebovala razlikovanje na podlagi meril, ki lahko škodujejo predvsem državljanom drugih držav članic, ker osebe, ki nimajo prebivališča na nacionalnem ozemlju, najpogosteje niso državljani te države. Tako razlikovanje pa bi pomenilo posredno diskriminacijo na podlagi državljanstva, ki je v skladu s sodno prakso načeloma prepovedana (glej zlasti sodbo Komisija/Italija, C‑388/01, EU:C:2003:30, točka 14 in navedena sodna praksa).
            50. Čeprav je v uvodni izjavi 17 Uredbe navedena izrecna utemeljitev prednostnega obravnavanja, ki je določeno v členu 3(4)(b) Uredbe, za upnike s prebivališčem ali sedežem družbe v državi članici, na ozemlju katere je zadevna poslovalnica, in za upnike, katerih terjatev izhaja iz poslovanja te poslovalnice, v zvezi z uvedbo krajevnega postopka pred uvedbo glavnega postopka, kar utemeljuje omejitev uvedbe neodvisnih krajevnih postopkov pred glavnim postopkom na najmanjše mogoče število, ta utemeljitev ni podana niti na podlagi določb Uredbe ne bi mogla veljati za sekundarne postopke.
            51. Glede na navedeno je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 29(b) Uredbe razlagati tako, da je vprašanje, katera oseba ali organ ima pravico zahtevati uvedbo sekundarnega postopka, treba presojati na podlagi nacionalnega prava države članice, na ozemlju katere se uvedba tega postopka zahteva. Pravice zahtevati uvedbo sekundarnega postopka vseeno ni mogoče omejiti le na upnike, ki imajo prebivališče ali sedež družbe v državi članici, na ozemlju katere je zadevna poslovalnica, ali le na upnike, katerih terjatev izhaja iz poslovanja te poslovalnice.
            Tretje vprašanje
            52. S tretjim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba uvedbo sekundarnega postopka zoper poslovalnico, če je glavni postopek postopek likvidacije, omejiti z merili primernosti, katerih presoja je prepuščena sodišču države članice, pred katerim je sprožen sekundarni postopek.
            53. Družba Burgo Group trdi, da je pravica – in ne le možnost – zahtevati uvedbo sekundarnega postopka popravek načela univerzalnosti stečaja, ki je določeno v Uredbi, ki ne določa, da sodišče, ki odloča o zahtevi po uvedbi sekundarnega postopka, ne presoja razlogov primernosti.
            54. Toženi stranki v postopku v glavni stvari pa, nasprotno, trdita, da je uvedba sekundarnega postopka le možnost, ki jo imajo na voljo sodišča, ter da mora predlagatelj stečaja izkazati interes za uvedbo tega postopka in dokazati, da mu uvedba tega postopka omogoča boljši položaj ali kakšno drugo prednostno pravico.
            55. Belgijska vlada opozarja na široko diskrecijsko pravico v zvezi z uvedbo sekundarnega postopka, ki jo ima sodišče, ki v skladu s členom 29 Uredbe odloča o predlogu uvedbe.
            56. Nemška in grška vlada se v bistvu pridružujeta stališču družbe Burgo Group. Besedilo in cilji določb Uredbe naj bi govorili v prid razlagi, v skladu s katero zadevno sodišče v teh okoliščinah ne sme preučevati vprašanj primernosti. V zvezi s tem naj ne bi bilo odločilno dejstvo, ali je že uvedeni glavni postopek postopek prisilne poravnave ali stečajni postopek.
            57. Španska vlada poudarja, da je v nasprotju z zadevo, v kateri je bila izdana sodba Bank Handlowy in Adamiak (EU:C:2012:739, točka 63), zadevni glavni postopek v tej zadevi stečajni postopek. Poleg tega naj se Sodišče v tej sodbi ne bi sklicevalo na možnost oziroma nemožnost uvedbe sekundarnega postopka, temveč na naloge sodišča takrat, ko je sekundarni postopek že uveden.
            58. Komisija iz sodbe Bank Handlowy in Adamiak (EU:C:2012:739) sklepa, da Uredba ne nalaga obveznosti uvedbe sekundarnega postopka, ampak le določa možnost te uvedbe. Če upnik, ki zahteva uvedbo sekundarnega postopka, ni upošteval roka za priglasitev svoje terjatve v glavnem postopku, bi bil njegov interes, da jo priglasi v sekundarnem postopku, dopusten le, če v skladu s členom 40 Uredbe ni bil pravilno obveščen o uvedbi glavnega postopka.
            59. Pri odgovoru na tretje vprašanje je treba najprej opozoriti, da na podlagi člena 27 Uredbe uvedba glavnega postopka omogoča, da se v drugi državi članici, katere sodišče bi bilo pristojno na podlagi člena 3(2) Uredbe, uvede sekundarni postopek. Kot izhaja iz sodne prakse Sodišča, je uvedba takega postopka mogoča, če bi imel glavni postopek varovalni namen in a fortiori če bi šlo za stečajni postopek (glej v tem smislu sodbo Bank Handlowy in Adamiak, EU:C:2012:739, točka 63).
            60. Opozoriti je tudi treba, da člen 28 Uredbe določa, da če Uredba ne določa drugače, je pravo, ki se uporablja v sekundarnih postopkih, pravo države članice, na ozemlju katere so bili uvedeni sekundarni postopki.
            61. V zvezi s tem je treba poudariti tudi, da uvodna izjava 12 in člen 27 Uredbe le omogočata uvedbo sekundarnega postopka na zahtevo oseb iz člena 29 Uredbe, ne da bi pristojnim sodiščem neodvisno od nacionalnega prava, ki se uporablja, izrecno podelila diskrecijsko pravico glede upoštevanja elementov primernosti v teh okoliščinah.
            62. Poleg tega, čeprav Uredba v poglavju III, naslovljenem „Sekundarni postopki v primeru insolventnosti“, res vsebuje določbe, ki se med drugim nanašajo na sodelovanje med upravitelji, ki so bili imenovani v glavnem postopku in v tekočem sekundarnem postopku oziroma postopkih, ne vsebuje nobene določbe v zvezi z morebitnimi merili „primernosti“, ki bi jih sodišče, ki odloča o zahtevi za uvedbo sekundarnega postopka, moralo upoštevati.
            63. Iz tega izhaja, da ker Uredba ne vsebuje nobene določbe, ki pod nekaterimi pogoji nalaga ali prepoveduje sodišču, ki odloča, da uvede sekundarni postopek, vprašanje, ali ima v zvezi s tem to sodišče diskrecijsko pravico, na podlagi katere lahko med drugim upošteva elemente primernosti, načeloma spada v nacionalno pravo države članice, na ozemlju katere je bila zahtevana uvedba tega postopka.
            64. Vendar pa je treba v teh okoliščinah opozoriti, prvič, da morajo države članice ob določanju pogojev za uvedbo sekundarnega postopka spoštovati pravo Unije in zlasti njegova splošna načela ter določbe Uredbe (glej v tem smislu sodbo Deutsche Lufthansa, C‑109/09, EU:C:2011:129, točka 37 in navedena sodna praksa). Države članice torej ne bi smele določiti pogojev za uvedbo sekundarnega postopka, ki bi v nasprotju z načelom prepovedi diskriminacije razlikovali med upniki, ki zahtevajo uvedbo tega postopka, glede na njihovo prebivališče in njihov sedež družbe.
            65. Drugič, sodišče, ki odloča o zahtevi za uvedbo sekundarnega postopka, mora v skladu s svojim nacionalnim pravom upoštevati cilje, ki jim sledi možnost uvedbe tega postopka, kot so bili navedeni v točki 34 te sodbe.
            66. Tretjič, poudariti je treba, da mora po uvedbi sekundarnega postopka sodišče, ki je ta postopek uvedlo, upoštevati cilje glavnega postopka in besedilo Uredbe ob spoštovanju načela lojalnega sodelovanja (sodba Bank Handlowy in Adamiak, EU:C:2012:739, točka 63).
            67. Glede na navedeno je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da je treba Uredbo razlagati tako, da če je glavni postopek stečajni postopek, upoštevanje meril primernosti s strani sodišča, ki odloča o zahtevi za uvedbo sekundarnega postopka, ureja nacionalno pravo države članice, na ozemlju katere se uvedba tega postopka zahteva. Države članice morajo ob določanju pogojev za uvedbo sekundarnega postopka vseeno spoštovati pravo Unije in zlasti njegova splošna načela ter določbe Uredbe.
            Stroški
            68. Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopkih pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

            Izrek
            Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
            1. Člen 3(2) Uredbe Sveta (ES) št. 1346/2000 z dne 29. maja 2000 o postopkih v primeru insolventnosti je treba razlagati tako, da je lahko v okviru stečajnega postopka družbe v državi članici, ki ni država njenega sedeža, ta družba tudi predmet sekundarnega postopka v drugi državi članici, v kateri ima sedež in pravno osebnost.
            2. Člen 29(b) Uredbe št. 1346/2000 je treba razlagati tako, da je vprašanje, katera oseba ali organ ima pravico zahtevati uvedbo sekundarnega postopka, treba presojati na podlagi nacionalnega prava države članice, na ozemlju katere se uvedba tega postopka zahteva. Pravice zahtevati uvedbo sekundarnega postopka vseeno ni mogoče omejiti le na upnike, ki imajo prebivališče ali sedež družbe v državi članici, na ozemlju katere je zadevna poslovalnica, ali le na upnike, katerih terjatev izhaja iz poslovanja te poslovalnice.
            3. Uredbo št. 1346/2000 je treba razlagati tako, da če je glavni postopek stečajni postopek, upoštevanje meril primernosti s strani sodišča, ki odloča o zahtevi za uvedbo sekundarnega postopka, ureja nacionalno pravo države članice, na ozemlju katere se uvedba tega postopka zahteva. Države članice morajo ob določanju pogojev za uvedbo sekundarnega postopka vseeno spoštovati pravo Unije in zlasti njegova splošna načela ter določbe Uredbe št. 1346/2000.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 28. septembra 2006.#Kazenski postopek proti Giuseppe Francesco Gasparini in drugi.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Audiencia Provincial de Málaga - Španija.#Konvencija o izvajanju Schengenskega sporazuma - Člen 54 - Načelo "ne bis in idem" - Področje uporabe - Oprostitev obdolžencev zaradi zastaranja kaznivega dejanja.#Zadeva C-467/04.

text:
      Zadeva C-467/04
      Kazenski postopek
      proti
      Giuseppeju Francescu Gaspariniju in drugim
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo
      Audiencia Provincial de Málaga)
      „Konvencija o izvajanju Schengenskega sporazuma – Člen 54 – Načelo ne bis in idem – Področje uporabe – Oprostitev obdolžencev zaradi zastaranja kaznivega dejanja“
      Povzetek sodbe
      1.        Evropska unija – Policijsko in pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah – Protokol o vključitvi schengenskega pravnega reda
            – Konvencija o izvajanju Schengenskega sporazuma – Načelo ne bis in idem
      (Konvencija o izvajanju Schengenskega sporazuma, člen 54)
      2.        Evropska unija – Policijsko in pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah – Protokol o vključitvi schengenskega pravnega reda
            – Konvencija o izvajanju Schengenskega sporazuma – Načelo ne bis in idem
      (člen 2, prvi odstavek, alinea 4e, UE; Konvencija o izvajanju Schengenskega sporazuma, člen 54)
      3.        Prosti pretok blaga – Blago v prostem prometu
      (člen 24 ES; Konvencija o izvajanju Schengenskega sporazuma, člen 54)
      4.        Evropska unija – Policijsko in pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah – Protokol o vključitvi schengenskega pravnega reda
            – Konvencija o izvajanju Schengenskega sporazuma – Načelo ne bis in idem
      (Konvencija o izvajanju Schengenskega sporazuma, člen 54))
      1.        Načelo ne bis in idem, uzakonjeno v členu 54 Konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma, se uporablja za odločitev sodišča države pogodbenice,
         s katero je bil obdolženec pravnomočno oproščen zaradi zastaranja kaznivega dejanja, ki je bilo predmet pregona.

      Glavna trditev v edinem stavku navedenega člena 54 se namreč ne nanaša na vsebino pravnomočne sodbe. Torej ne velja za sodbe,
         s katerimi se izreče kazen.

      Člen 54 se tudi ne uporabi v primeru, če je bil obdolženec pravnomočno oproščen zaradi zastaranja kazenskega dejanja, ki je
         predmet pregona, če ogroža izvedbo navedenega cilja te določbe, ki je preprečiti, da bi se zoper osebo, ki izvršuje svojo
         pravico do prostega gibanja, zaradi istih dejanj začel pregon na ozemlju več držav pogodbenic. Tako osebo je treba torej obravnavati,
         kot da je bil njen sodni postopek že pravnomočno končan v smislu te določbe.

      Seveda na področju zastaralnih rokov ni bilo uskladitve med zakonodajami držav pogodbenic. Vendar nobena določba naslova VI
         Pogodbe EU glede policijskega in pravosodnega sodelovanja v kazenskih zadevah niti Schengenskega sporazuma ali same konvencije
         o njegovem izvajanju uporabe člena 54 ne podreja uskladitvi ali vsaj približevanju kazenskih zakonodaj držav članic na področju
         postopkov, ki vodijo do izčrpanja možnosti začetka kazenskega pregona, in, bolj splošno, do uskladitve ali približevanja kazenskih
         zakonodaj teh držav. Načelo ne bis in idem nujno kaže na to, da obstaja vzajemno zaupanje držav pogodbenic v njihove kazenske sisteme in da vsaka od teh držav sprejema
         uporabo kazenskega prava, ki velja v drugih državah pogodbenicah, čeprav bi izvajanje njenega nacionalnega prava pripeljalo
         do drugačne rešitve.

      Okvirni sklep 2002/584 o evropskem nalogu za prijetje in postopkih predaje med državami članicami ne nasprotuje uporabi načela
         ne bis in idem pod predpostavko pravnomočne oprostitve zaradi zastaranja. Izvajanje možnosti, določene v členu 4, točka 4, tega okvirnega
         sklepa, ki dovoljuje zavrnitev izvršitve evropskega naloga za prijetje, kadar je kazenski pregon zahtevane osebe po zakonodaji
         izvršitvene države članice zastaral in ko ta dejanja spadajo v pristojnost te države članice po njenem kazenskem pravu, namreč
         ni podrejeno obstoju sodbe, ki temelji na zastaranju. Primer, ko država članica zahtevani osebi izreče pravnomočno sodbo za
         ista dejanja, ureja člen 3, točka 2, navedenega okvirnega sklepa, določba, v kateri so navedeni razlogi za obvezno neizvršitev
         evropskega naloga za prijetje.

      (Glej točke 24, od 27 do 31, 33 in točko 1 izreka.)
      2.        Načelo ne bis in idem, uzakonjeno v členu 54 Konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma, ne velja za druge osebe kot le za tiste, glede katerih
         je bil sodni postopek v državi pogodbenici pravnomočno končan.To razlago, ki temelji na besedilu navedenega člena 54, potrjuje
         namen določb naslova VI Pogodbe EU, kot je naveden v členu 2, prvi odstavek, četrta alinea, EU.

      (Glej točki 36 in 37 ter točko 2 izreka.)
      3.        Kazensko sodišče države pogodbenice ne more obravnavati blaga, kot da je v prostem prometu na njenem ozemlju le na podlagi
         dejstva, da je kazensko sodišče druge države pogodbenice glede istega blaga ugotovilo, da je kaznivo dejanje tihotapljenja
         zastaralo.

      Na podlagi člena 24 ES morajo biti – da se lahko izdelki iz tretjih držav obravnavajo, kot da so v prostem prometu v neki
         državi članici – izpolnjeni trije pogoji. Ugotovitev sodišča države članice, da je kaznivo dejanje tihotapljenja zastaralo,
         ne spremeni pravne kvalifikacije zadevnega proizvoda, ker načelo ne bis in idem, ukazonjeno v členu 54 Konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma, zavezuje sodišča držav pogodbenic le toliko, kolikor
         prepoveduje, da se obdolženec, glede katerega je bil že pravnomočno končan sodni postopek v drugi državi pogodbenici, še enkrat
         preganja za ista dejanja.

      (Glej točke od 49 do 52 in točko 3 izreka.)
      4.        Edino upoštevno merilo za uporabo pojma „ista dejanja“ v smislu člena 54 Konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma je
         merilo istovetnosti dejanj v smislu obstoja celote med seboj neločljivo povezanih konkretnih okoliščin. Zato je dajanje blaga
         na trg v drugi državi članici po uvozu v državo članico, v kateri je bila izrečena oprostitev zaradi zastaranja kaznivega
         dejanja tihotapljenja, ravnanje, ki je lahko del „istih dejanj“ v smislu omenjenega člena 54. Vendar dokončna presoja o tem
         pripada pristojnim nacionalnim sodiščem, ki morajo ugotoviti, ali obravnavana dejanja pomenijo celoto dejanj, ki so med seboj
         časovno, prostorsko in glede predmeta neločljivo povezana.

      (Glej točke 54, 56, 57 in točko 4 izreka.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 28. septembra 2006(*)

      „Konvencija o izvajanju Schengenskega sporazuma – Člen 54 – Načelo ne bis in idem – Področje uporabe – Oprostitev obdolžencev zaradi zastaranja kaznivega dejanja“
      V zadevi C-467/04,
      zaradi predloga za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 35 EU, ki ga je vložilo Audiencia Provincial de Málaga (Španija)
         z odločbo z dne 8. julija 2004, ki je na Sodišče prispela 2. novembra 2004, v kazenskem postopku zoper

      Giuseppeja Francesca Gasparinija,

      Joséja Ma L. A. Gasparinija,

      Giuseppeja Costo Bozzo,

      Juana de Lucchija Calcagna,

      Francesca Maria Gasparinija,

      Joséja A. Hormigo Marrera,

      Sindicatura Quiebra,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, N. Colneric (poročevalka), sodnica, J. N. Cunha Rodrigues, M. Ilešič in E. Levits, sodniki,
      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 16. marca 2006,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za G. F. Gasparinija H. Oliva García, L. Pinto, I. Ayala Gómez in P. González Rivero, odvetniki,
      –        za J. Mª L. A. Gasparinija C. Font Felíu, odvetnik,
      –        za G. Costo Bozzo L. Rodríguez Ramos, odvetnik, in C. Randón Reyna, procurador,
      –        za J. de Lucchija Calcagna F. García Guerrero-Strachan, odvetnik, in B. De Lucchi López, procuradora,
      –        za F. M. Gasparinija J. García Alarcón, odvetnik,
      –        za špansko vlado M. Muñoz Pérez, zastopnik,
      –        za francosko vlado J.-C. Niollet, zastopnik,
      –        za italijansko vlado I. M. Braguglia, zastopnik, skupaj z G. Aiellom, avvocato dello Stato,
      –        za nizozemsko vlado H. G. Sevenster, C. Wissels in C. ten Dam, zastopnice,
      –        za poljsko vlado T. Nowakowski, zastopnik,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti L. Escobar Guerrero, W. Bogensberger in F. Jimeno Fernández, zastopniki,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 15. junija 2006,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago, na eni strani, člena 54 Konvencije o izvajanju Schengenskega
         sporazuma z dne 14. junija 1985 med vladami držav Gospodarske unije Beneluks, Zvezne republike Nemčije in Francoske republike
         o postopni odpravi kontrol na skupnih mejah (UL 2000, L 239, str. 19), ki je bila podpisana v Schengnu 19. junija 1990 (v
         nadaljevanju: KISS), in, na drugi strani, člena 24 ES.

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru kazenskega postopka proti G. F. Gaspariniju, J. Ma L. A. Gaspariniju, G. Costi Bozzu, J. de Lucchiju Calcagnu, F. M. Gaspariniju in J. A. Hormigu Marreru in de la Sindicatura
         Quiebra, ki so osumljeni, da so dali na španski trg pretihotapljeno olivno olje.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        V skladu s členom 1 Protokola, ki vključuje schengenski pravni red v okvir Evropske unije in je priložen k Pogodbi o ustanovitvi
         Evropske skupnosti z Amsterdamsko pogodbo (v nadaljevanju: Protokol), lahko trinajst držav članic Evropske unije, med njimi
         Kraljevina Španija in Portugalska republika, vzpostavi med seboj okrepljeno sodelovanje na področju, ki spada v uporabo schengenskega
         pravnega reda, kot je določen v prilogi k temu protokolu.

      4        Tako kot KISS je del tako določenega schengenskega pravnega reda tudi Sporazum med vladami držav Gospodarske unije Beneluks,
         Zvezne republike Nemčije in Francoske republike o postopni odpravi kontrol na skupnih mejah (UL 2000, L 239, str. 13), podpisan
         v Schengnu 14. junija 1985 (v nadaljevanju: Schengenski sporazum).

      5        V skladu s členom 2(1), prvi pododstavek, Protokola se od dneva začetka veljavnosti Amsterdamske pogodbe schengenski pravni
         red začne takoj uporabljati v trinajstih državah članicah iz člena 1 tega Protokola.

      6        Na podlagi drugega stavka člena 2(1), drugi pododstavek, Protokola je Svet Evropske unije 20. maja 1999 sprejel Sklep 1999/436/ES
         o določitvi pravne podlage za vsako določbo ali sklep, ki sestavlja schengenski pravni red, skladno z ustreznimi določbami
         Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti in Pogodbe o Evropski uniji (UL L 176, str. 17). Iz člena 2 tega Sklepa v povezavi
         z njegovo prilogo A izhaja, da je Svet določil člena 34 EU in 31 EU, ki sta del naslova VI Pogodbe EU, naslovljenega „Določbe
         o policijskem in pravosodnem sodelovanju v kazenskih zadevah“, kot pravno podlago členov od 54 do 58 KISS.

      7        Členi od 54 do 58 KISS sestavljajo poglavje 3 z naslovom „Uporaba načela ne bis in idem“ naslova III KISS, imenovanega „Policija in varnost“.

      8        Člen 54 KISS določa:

      „Oseba, proti kateri je bil sodni postopek v eni pogodbenici pravnomočno končan, se za ista dejanja ne sme preganjati v drugi
         pogodbenici, pod pogojem, da je bila izrečena kazen tudi izvršena, da je v postopku izvrševanja ali je po zakonodaji pogodbenice,
         ki jo je izrekla, ni več mogoče izvršiti.“

      9        Okvirni sklep Sveta 2002/584/JAI z dne 13. junija 2002 o evropskem nalogu za prijetje in postopkih predaje med državami članicami
         (UL L 190, str. 1) v svojem členu 3, naslovljenem „Razlogi za obvezno neizvršitev evropskega naloga za prijetje“, določa:

      „Izvršitveni pravosodni organ države članice (v nadaljevanju: izvršitveni pravosodni organ) zavrne izvršitev evropskega naloga
         za prijetje v naslednjih primerih:

      […]
      2.      če izvršitveni pravosodni organ dobi obvestilo, da je zahtevani osebi država članica izrekla pravnomočno sodbo za ista dejanja,
         pod pogojem, da je v primeru izrečene kazni ta kazen že prestala ali se po zakonodaji izvršitvene države članice ne more več
         obsoditi;

      […]“
      10      Člen 4 navedenega okvirnega Sklepa, naslovljen „Razlogi za fakultativno neizvršitev evropskega naloga za prijetje“, določa:

      „Izvršitveni pravosodni organ lahko zavrne izvršitev evropskega naloga za prijetje:
      […]
      4.      kadar sta kazenski pregon ali kaznovanje zahtevane osebe po zakonodaji izvršitvene države članice zastarala in spadajo ta
         dejanja v pristojnost te države članice po njenem kazenskem pravu;

      […]“
      11      Pristojnost Sodišča za predhodno odločanje v zadevah iz naslova VI Pogodbe EU ureja njen člen 35.

      12      Kraljevina Španija je izjavila, da priznava pristojnost Sodišča za predhodno odločanje o veljavnosti in razlagi aktov iz člena
         35 EU v skladu s pogoji in načini, določenimi v odstavkih 2 in 3(a) tega člena (UL 1999, C 120, str. 24).

      13      V skladu s členom 24 ES velja:

      „Za izdelke iz tretjih držav velja, da so v prostem prometu v neki državi članici, če so bile v tej državi zanje opravljene
         uvozne formalnosti in plačane vse predpisane carine ali dajatve z enakim učinkom in če te carine ali dajatve niso bile v celoti
         ali delno povrnjene.“

       Nacionalna ureditev
      14      Člen 1(1), točki 1 in 2, loi organique št. 7/1982 z dne 13. julija 1982, ki je spremenil zakonodajo na področju tihotapljenja
         in uredil kazniva dejanja in prekrške na tem področju (BOE št. 181 z dne 30. julija 1982, str. 20623), določa:

      „1.      Za kaznivo dejanje tihotapljenja, če vrednost blaga znaša milijon pezet ali več, se obdolži tistega, ki:
      (1)      zakonito uvaža ali izvaža trgovsko blago, ne da bi ga predložil carinskemu uradu;
      (2)      opravlja trgovinske dejavnosti, ima oziroma zakonito daje v obtok blago iz tujine, ne da bi izpolnjeval zakonsko določene
         pogoje uvoza.“

      15      V skladu s členom 847 zakona o kazenskem postopku (ley de enjuiciamento criminal) ni mogoča pritožba zoper odločbo Audiencia
         Provincial, če ima ta vlogo pritožbenega organa.

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      16      Po mnenju Audiencia Provincial de Málaga iz logičnih indicev izhaja, da so na nedoločen datum leta 1993 delničarji in upravitelji
         družbe Minerva sklenili preko pristanišča Setúbal (Portugalska) uvoziti prečiščeno olivno olje (tj. rafinirano) iz Tunizije
         in Turčije, ki pri carinskih organih ni bilo prijavljeno. Blago naj bi bilo nato s tovornjaki transportirano iz Setúbala v
         Málago (Španija). Obdolženci naj bi vzpostavili sistem ponarejanja računov z namenom zavajanja, da ima olje švicarsko poreklo.

      17      Po mnenju predložitvenega sodišča je Supremo Tribunal de Justiça (Portugalska) v sodbi, izdani na podlagi pritožbe zoper sodbo
         Tribunal de Setúbal, ugotovilo, da prečiščeno olivno olje, uvoženo na Portugalsko, izvira v desetih primerih iz Tunizije in
         v enem primeru iz Turčije in da je bila pri portugalskih carinskih organih prijavljena manjša količina, kot je bila dejansko
         uvožena.

      18      Supremo Tribunal de Justiça je zaradi zastaranja oprostilo dva obdolženca, ki sta preganjana tudi v postopku v glavni stvari.

      19      Audiencia Provincial de Málaga pojasnjuje, da mora odgovoriti na vprašanje, ali obstaja kaznivo dejanje tihotapljenja ali,
         nasprotno, takega kaznivega dejanja ni, in sicer glede na pravnomočnost sodbe Supremo Tribunal de Justiça oziroma glede na
         dejstvo, da je blago v prostem prometu na ozemlju Skupnosti.

      20      V teh okoliščinah je Audiencia Provincial de Málaga prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali ugotovitev sodišča države članice o zastaranju pregona za kaznivo dejanje zavezuje sodišča v drugih državah članicah?
      2.      Ali lahko oprostitev obdolženca za kaznivo dejanje zaradi zastaranja pregona učinkuje v korist oseb, preganjanih v drugih
         državah članicah, če so jim očitana ista dejanja? Ali je z drugimi besedami mogoče šteti, da zastaranje koristi tudi osebam,
         ki so za ista dejanja preganjane v drugi državi članici?

      3.      Če kazensko sodišče države članice ugotovi, da neskupnostni izvor blaga v zvezi s kaznivim dejanjem tihotapljenja ni bil dokazan,
         in obdolženca oprostijo, ali lahko sodišče druge države članice razširi preiskavo, da bi dokazalo vnos blaga, za katerega
         niso bile plačane carinske dajatve, iz tretje države?

      4.      Če je kazensko sodišče države članice ugotovilo, da nezakonit vnos blaga na ozemlje Skupnosti ni dokazan ali da je kaznivo
         dejanje tihotapstva zastaralo:

      a)      Ali se lahko šteje, da je to blago v prostem prometu na ozemlju drugih držav članic?
      b)      Ali je treba dajanje na trg v drugi državi članici, po uvozu v državo članico, v kateri je bila izrečena oprostitev, obravnavati
         kot samostojno ravnanje, ki je torej kaznivo, ali gre, nasprotno, za ravnanje, ki je neločljivo povezano z uvozom?“

       Pristojnost Sodišča
      21      Iz točk 12 in 15 te sodbe izhaja, da je v tem primeru Sodišče pristojno odločati o razlagi člena 54 KISS na podlagi člena
         35, od (1) do (3)(a), EU.

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      22      S tem vprašanjem predložitveno sodišče sprašuje, ali se načelo ne bis in idem, uzakonjeno v členu 54 KISS, uporablja za odločitev sodišča države pogodbenice, s katero je bil obdolženec pravnomočno oproščen
         zaradi zastaranja kaznivega dejanja, ki je bilo predmet pregona.

      23      V skladu s členom 54 se nobena oseba, proti kateri je bil sodni postopek v eni pogodbenici „pravnomočno končan“, za ista dejanja
         ne sme preganjati v drugi pogodbenici, pod pogojem, da je bila izrečena kazen tudi izvršena, da je v postopku izvrševanja
         ali je ni več mogoče izvršiti.

      24      Glavna trditev v edinem stavku člena 54 KISS se ne nanaša na vsebino pravnomočne sodbe. Torej ne velja le za sodbe, s katerimi
         se izreče kazen (glej v tem smislu sodbo z današnjim dnem v zadevi Van Straaten, C-150/05, ZOdl., str. I-9327, točka 56).

      25      Tako se načelo ne bis in idem iz člena 54 KISS uporablja za odločbo sodnih organov države pogodbenice, na podlagi katere je obtoženec pravnomočno oproščen
         zaradi pomanjkanja dokazov (zgoraj navedena sodba Van Straaten, točka 61).

      26      V postopku v glavni stvari se postavlja vprašanje, ali enako velja za pravnomočno oprostitev zaradi zastaranja kaznivega dejanja,
         ki je bilo predmet pregona.

      27      Ni sporno, da je namen člena 54 KISS preprečiti, da bi se zoper osebo, ki izvršuje svojo pravico do prostega gibanja, zaradi
         istih dejanj začel pregon na ozemlju več držav pogodbenic (glej sodbi z dne 11. februarja 2003 v združenih zadevah Gözütok
         in Brügge, C‑187/01 in C-385/01, Recueil, str. I-1345, točka 38, in zgoraj navedeno sodbo Van Straaten, točka 57). Osebam,
         glede katerih je bil postopek po njihovem pregonu pravnomočno končan, zagotavlja varstvo pred ponovnim pregonom. Tem osebam
         je treba omogočiti, da se prosto gibajo, ne da bi se ob tem morale bati novih kazenskih pregonov za ista dejanja v drugi državi
         pogodbenici.

      28      Člen 54 KISS se ne uporabi v primeru, če je sodišče države pogodbenice v kazenskem postopku sprejelo odločitev, s katero je
         bil obdolženec pravnomočno oproščen zaradi zastaranja kazenskega dejanja, ki je predmet pregona, če ogroža izvedbo navedenega
         cilja. Tako osebo je treba torej obravnavati, kot da je bil njen sodni postopek že pravnomočno končan v smislu te določbe.

      29      Seveda na področju zastaralnih rokov ni bilo uskladitve med zakonodajami držav pogodbenic. Vendar nobena določba naslova VI
         Pogodbe EU glede policijskega in pravosodnega sodelovanja v kazenskih zadevah, v katerem sta bila člena 34 in 31 določena
         kot pravni temelj za člene od 54 do 58 KISS, niti Schengenskega sporazuma ali same KISS ne pogojuje uporabe člena 54 KISS
         z uskladitvijo ali vsaj s približevanjem kazenskih zakonodaj držav članic na področju postopkov, ki vodijo do izčrpanja možnosti
         začetka kazenskega pregona (zgoraj navedena sodba Gözütok in Brügge, točka 32), in, bolj splošno, z uskladitvijo ali približevanjem
         kazenskih zakonodaj teh držav (glej sodbo z dne 9. marca 2006 v zadevi Van Esbroeck, C-436/04, ZOdl., str. I-2333, točka 29).

      30      Treba je dodati, da načelo ne bis in idem iz člena 54 KISS nujno kaže na to, da obstaja vzajemno zaupanje držav pogodbenic v njihove kazenske sisteme in da vsaka od
         teh držav sprejema uporabo kazenskega prava, ki velja v drugih državah pogodbenicah, tudi če bi imelo izvajanje njenega nacionalnega
         prava drugačno rešitev (zgoraj navedena sodba Van Esbroeck, točka 30).

      31      Okvirni sklep 2002/584 ne nasprotuje uporabi načela ne bis in idem pod predpostavko pravnomočne oprostitve zaradi zastaranja. Njegov člen 4, točka 4, na katerega se sklicuje nizozemska vlada
         v stališčih, ki jih je predložila Sodišču, dovoljuje izvršitvenemu pravosodnemu organu, da med drugim zavrne izvršitev evropskega
         naloga za prijetje, kadar je kazenski pregon zahtevane osebe po zakonodaji izvršitvene države članice zastaral in spadajo
         ta dejanja v pristojnost te države članice po njenem kazenskem pravu. Izvajanje te možnosti ni pogojeno z obstojem sodbe,
         ki temelji na zastaranju kazenskega postopka. Primer, ko zahtevani osebi država članica izreče pravnomočno sodbo za ista dejanja,
         ureja člen 3, točka 2, navedenega okvirnega Sklepa, določba, ki navaja razloge za obvezno neizvršitev evropskega naloga za
         prijetje.

      32      Glede na kompleksnost zadeve v postopku v glavni stvari je treba na koncu poudariti, da je nacionalno sodišče pristojno preučiti,
         ali so dejanja, glede katerih je sodni postopek pravnomočno končan, ista.

      33      Iz zgornjih premislekov izhaja, da je na prvo vprašanje treba odgovoriti, da se načelo ne bis in idem, uzakonjeno v členu 54 KISS, uporablja glede odločitve sodišča države pogodbenice v kazenskem postopku, s katero je bil obdolženec
         pravnomočno oproščen zaradi zastaranja kazenskega dejanja, ki je predmet pregona.

       Drugo vprašanje
      34      Z drugim vprašanjem predložitveno sodišče sprašuje, katere osebe lahko koristijo načelo ne bis in idem.

      35      Glede tega iz besedila člena 54 KISS jasno izhaja, da lahko koristijo načelo ne bis in idem le osebe, glede katerih je bil sodni postopek že pravnomočno končan.

      36      To razlago potrjuje namen določb naslova VI Pogodbe EU, kot je naveden v členu 2, prvi odstavek, četrta alinea, EU, in sicer
         „ohranjati in razvijati Unijo kot območje svobode, varnosti in pravice, na katerem se prosto gibanje oseb zagotavlja v povezavi
         z ustreznimi ukrepi […] glede preprečevanja kriminala in boja proti njemu“.

      37      Posledično je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da načelo ne bis in idem, uzakonjeno v členu 54 KISS, ne velja za druge osebe kot le za tiste, glede katerih je bil sodni postopek v državi pogodbenici
         pravnomočno končan.

       Tretje vprašanje
      38      Tretje vprašanje temelji na predpostavki, da kazenska sodišča države članice ugotavljajo, da neskupnostni izvor blaga v zvezi
         s kaznivim dejanjem tihotapljenja ni bil dokazan.

      39      Taka predpostavka pa nasprotuje dejstvom v postopku v glavni stvari, kot jih opisuje predložitveno sodišče, in povzetim v
         točkah od 16 do 18 te sodbe.

      40      Seveda večina obdolžencev očita predložitvenemu sodišču, da je napačno razlagalo sodbo Supremo Tribunal de Justiça. Trdijo,
         da v nasprotju z navedbami v predložitveni odločbi to sodišče ni ugotovilo, da naj bi bila pri carinskih organih prijavljena
         manjša količina od količine, dejansko uvožene na Portugalsko. Po njihovem mnenju bi moral biti kazenski postopek, ki se nanaša
         na kazniva dejanja tihotapljenja in ponarejanja dokumentov, ustavljen zaradi njihovega zastaranja, ki naj bi bilo ugotovljeno
         s sodno odločbo, izdano pred začetkom obravnave pred navedenim sodiščem. Civilne odgovornosti za škodo na podlagi zahteve,
         vložene v okviru istega postopka, naj bi bili obdolženci oproščeni, saj očitana dejstva niso bila dokazana.

      41      Poudariti je treba, da je mogoče ureditev iz člena 234 ES uporabiti tudi za člen 35 EU pod pogoji, ki jih zadnjenavedeni člen
         vsebuje (glej sodbo z dne 16. junija 2005 v zadevi Pupino, C-105/03, ZOdl., str. I-5285, točka 28). V okviru postopka, določenega
         v členu 234 ES, ki temelji na jasni ločitvi nalog med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, presoja zadevnih dejstev spada v pristojnost
         nacionalnega sodišča. Sodišče se je tako pristojno opredeliti le o razlagi ali veljavnosti skupnostnega besedila na podlagi
         dejstev, ki mu jih je predložilo nacionalno sodišče (glej sodbi z dne 16. julija 1998 v zadevi Dumon in Froment, C‑235/95,
         Recueil, str. I‑4531, točka 25, in z dne 16. oktobra 2003 v zadevi Traunfellner, C‑421/01, Recueil, str. I‑11941, točka 21).

      42      Vendar je glede na razumevanje predložitvenega sodišča sodbe Supremo Tribunal de Justiça vprašljiva dopustnost tretjega vprašanja.

      43      Dejansko je treba glede na tako razumevanje ugotoviti, da postavka, na katero se opira tretje vprašanje, in sicer oprostitev
         obdolžencev zaradi neobstoja ali pomanjkanja dokazov o neskupnostnem izvoru blaga, ne obstaja.

      44      Čeprav je Sodišče v skladu s svojo ustaljeno sodno prakso načeloma pristojno odločati o postavljenih vprašanjih, ki se nanašajo
         na razlago prava Skupnosti, pa mora v izjemnih okoliščinah pri preverjanju svoje pristojnosti preizkusiti okoliščine, v katerih
         mu je nacionalno sodišče zadevo predložilo. Sprejetje predhodne odločbe o vprašanju, ki ga postavi nacionalno sodišče, je
         mogoče zavrniti le, kadar je očitno, da zahtevana razlaga prava Skupnosti nima nikakršne zveze z dejanskim stanjem ali predmetom
         spora o glavni stvari, kadar gre za hipotetičen problem oziroma kadar Sodišče nima na voljo potrebnih dejanskih in pravnih
         elementov, da bi lahko koristno odgovorilo na postavljena vprašanja (glej zlasti sodbo z dne 11. julija 2006 v zadevi Chacón
         Navas, C‑13/05, ZOdl., str. I‑6467, točki 32 in 33 in tam navedena sodna praksa).

      45      V obravnavanem primeru glede na opis dejstev predložitvenega sodišča tretje vprašanje obravnava hipotetičen problem.

      46      Sodišču na to vprašanje ni treba odgovoriti.

       Četrto vprašanje
      47      Iz istih razlogov, kot so navedeni v točkah od 41 do 45 te sodbe, je četrto vprašanje nedopustno, kolikor se opira na postavko
         oprostitve obdolžencev zaradi neobstoja ali pomanjkanja dokazov. Nasprotno pa je dopustno v delu, v katerem se sklicuje na
         postavko, da je sodišče države članice ugotovilo zastaranje kaznivega dejanja tihotapljenja.

       Četrto vprašanje, točka (a)
      48      S četrtim vprašanjem, točka (a), predložitveno sodišče dejansko sprašuje, ali se lahko sklepa iz odločbe sodišča države pogodbenice,
         ki je postala pravnomočna in s katero je bilo ugotovljeno zastaranje kaznivega dejanja tihotapljenja, da je zadevno blago
         v prostem prometu na ozemlju drugih držav članic.

      49      Na podlagi člena 24 ES morajo biti izpolnjeni trije pogoji, da se lahko obravnavajo izdelki iz tretjih držav, kot da so v
         prostem prometu v neki državi članici. Za take se štejejo izdelki, prvič, za katere so bile v tej državi zanje opravljene
         uvozne formalnosti, drugič, za katere so bile v tej državi članici plačane vse predpisane carine ali dajatve z enakim učinkom
         in, tretjič, za katere te carine ali dajatve niso bile v celoti ali delno povrnjene.

      50      Ugotovitev sodišča države članice, da je kaznivo dejanje tihotapljenja zastaralo, ne spremeni pravne kvalifikacije zadevnega
         proizvoda.

      51      Načelo ne bis in idem zavezuje sodišča držav pogodbenic le toliko, kolikor prepoveduje, da se obdolženca, glede katerega je bil že pravnomočno
         končan sodni postopek v drugi državi pogodbenici, preganja še enkrat za ista dejanja.

      52      Na četrto vprašanje, točka (a), je treba odgovoriti, da kazensko sodišče države pogodbenice ne more obravnavati blaga, kot
         da je v prostem prometu na njenem ozemlju le na podlagi dejstva, da je kazensko sodišče druge države pogodbenice glede istega
         blaga ugotovilo, da je kaznivo dejanje tihotapljenja zastaralo.

       Četrto vprašanje, točka (b)
      53      Predložitveno sodišče s četrtim vprašanjem, točka (b), v bistvu sprašuje, ali je treba dajanje blaga na trg v drugi državi
         članici, po uvozu v državo članico, v kateri je bila izrečena oprostitev zaradi zastaranja, obravnavati kot del istih dejanj
         ali kot samostojno ravnanje glede na uvoz v prvo državo članico.

      54      Edino upoštevno merilo za uporabo pojma „ista dejanja“ v smislu člena 54 KISS je merilo istovetnosti dejanj v smislu obstoja
         celote med seboj neločljivo povezanih konkretnih okoliščin (glej zgoraj navedeno sodbo Van Esbroeck, točka 36).

      55       Zlasti v zadevi, kot se obravnava v postopku v glavni stvari, je treba ugotoviti, da lahko pomeni tako celoto dejanj.

      56       Vendar dokončna presoja o tem pripada pristojnim nacionalnim sodiščem, ki morajo ugotoviti, ali obravnavana dejanja pomenijo
         celoto dejanj, ki so med seboj časovno, prostorsko in glede predmeta neločljivo povezana (glej zgoraj navedeno sodbo Van Esbroeck,
         točka 38).

      57      Iz vseh zgornjih ugotovitev izhaja, da je dajanje blaga na trg v drugi državi članici po uvozu v državo članico, v kateri
         je bila izrečena oprostitev, ravnanje, ki je lahko del „istih dejanj“ v smislu člena 54 KISS.

       Stroški
      58      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      1)      Načelo ne bis in idem, uzakonjeno v členu 54 Konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma z dne 14. junija 1985 med vladami držav Gospodarske
            unije Beneluks, Zvezne republike Nemčije in Francoske republike o postopni odpravi kontrol na skupnih mejah, ki je bila podpisana
            v Schengnu 19. junija 1990, se uporablja glede odločitve sodišča države pogodbenice v kazenskem postopku, s katero je bil
            obdolženec pravnomočno oproščen zaradi zastaranja kazenskega dejanja, ki je predmet pregona.
      2)      To načelo ne velja za druge osebe kot le za tiste, glede katerih je bil sodni postopek v državi pogodbenici pravnomočno končan.
      3)      Kazensko sodišče države pogodbenice ne more obravnavati blaga, kot da je v prostem prometu na njenem ozemlju le na podlagi
            dejstva, da je kazensko sodišče druge države pogodbenice glede istega blaga ugotovilo, da je kaznivo dejanje tihotapljenja
            zastaralo.
      4)      Dajanje blaga na trg v drugi državi članici po uvozu v državo članico, v kateri je bila izrečena oprostitev, je ravnanje,
            ki je lahko del „istih dejanj“ v smislu omenjenega člena 54.
      Podpisi
      * Jezik postopka: španščina.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 6. decembra 1972. # X proti Svetu Evropskih skupnosti. # Zadeva 18-70.


Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 15. junija 2000. # Sophia Fantechi proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki. # Zadeva T-51/99.


Sodba Sodišča za uslužbence (tretji senat) z dne 5. februarja 2016.#Adrian Barnett in Sven-Ole Mogensen proti Evropska komisija.#Javni uslužbenci – Upokojeni uradniki – Starostne pokojnine – Člen 64 Kadrovskih predpisov – Korekcijski koeficienti – Letna posodobitev korekcijskih koeficientov – Člen 65(2) Kadrovskih predpisov – Vmesna posodobitev – Členi 3, 4 in 8 Priloge XI h Kadrovskim predpisom – Prag občutljivosti – Sprememba življenjskih stroškov – Člen 65(4) Kadrovskih predpisov – Neposodobitev za leti 2013 in 2014 v skladu z odločitvijo zakonodajalca – Obseg – Uredba št. 1416/2013 – Precenitev korekcijskega koeficienta za Dansko – Znižanje korekcijskega koeficienta z mehanizmom vmesne posodobitve – Zloraba pooblastil.#Zadeva F-56/15.


Sodba Sodišča z dne 23. novembra 1988. # Naturally Yours Cosmetics Limited proti Commissioners of Customs and Excise. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Value Added Tax Tribunal, London - Združeno kraljestvo. # Zadeva 230/87.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 13. novembra 1984. # Van Gend & Loos NV in Expeditiebedrijf Wim Bosman BV proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Odpust uvoznih dajatev. # Združeni zadevi 98/83 in 230/83.


Sodba Sodišča prve stopnje (sodnik posameznik) z dne 13. aprila 2000. # Peter Reichert proti Evropskemu parlamentu. # Uradnik. # Zadeva T-18/98.


Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 17. oktobra 2006. # André Bonnet proti Sodišču Evropskih skupnosti. # Uradniki - Zaposlovanje - Akt, ki posega v položaj. # Zadeva T-406/04.