title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 23. novembra 2006.#Staatssecretaris van Financiën proti B. F. Joustra.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Hoge Raad der Nederlanden - Nizozemska.#Davčne določbe - Usklajevanje zakonodaj - Direktiva 92/12/EGS - Trošarine - Vino - Členi od 7 do 10 - Določitev države članice, v kateri nastane obveznost za plačilo trošarine - Nakup, ki ga opravi fizična oseba za lastno uporabo in za uporabo drugih fizičnih oseb - Odprema v drugo državo članico preko prevoznega podjetja - Režim, ki se lahko uporabi v namembni državi članici.#Zadeva C-5/05.

text:
      Zadeva C-5/05
      Staatssecretaris van Financiën
      proti
      B. F. Joustri
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Hoge Raad der Nederlanden)
      „Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Direktiva 92/12/EGS – Trošarine – Vino – Členi od 7 do 10 – Določitev države članice, v kateri nastane obveznost za plačilo trošarine – Nakup, ki ga opravi fizična oseba za lastno uporabo in za uporabo drugih fizičnih oseb – Odprema v drugo državo članico po prevoznem podjetju – Režim, ki se lahko uporabi v namembni državi članici“
      Povzetek sodbe
      Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Trošarine – Direktiva 92/12 – Trošarinski izdelki – Določitev države članice nastanka
            obveznosti plačila dajatve
      (Direktiva Sveta 92/12, členi 7, 8 in 22(3))
      Direktivo 92/12 o splošnem režimu za trošarinske proizvode in o skladiščenju, gibanju in nadzoru takih proizvodov je treba
         razlagati tako, da kadar fizična oseba, ki ne deluje poklicno ali s pridobitnim namenom, nabavi v prvi državi članici za lastno
         uporabo in za uporabo drugih fizičnih oseb trošarinske proizvode, ki so bili sproščeni v porabo v tej državi članici, in jih
         nato v svojem imenu odpremi po prevoznem podjetju s sedežem v drugi državi, se uporabi člen 7 te direktive, in ne člen 8,
         tako da se trošarina pobere tudi v tej državi.

      Za uporabo Direktive 92/12 je treba namreč proizvode, ki se ne hranijo v zasebne namene in torej zanje ne velja njen člen
         8, nujno obravnavati, kot da se hranijo v komercialne namene in da zato zanje velja njen člen 7. Uporaba tega člena 8 pa zahteva,
         da zadevne proizvode osebno prevaža fizična oseba, ki jih je nabavila. Na podlagi člena 7(6) navedene direktive se v takem
         primeru trošarina, plačana v tej prvi državi, povrne v skladu s členom 22(3) te direktive.

      (Glej točke 29, 37, 53 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 23. novembra 2006(*)

      „Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Direktiva 92/12/EGS – Trošarine – Vino – Členi od 7 do 10 – Določitev države članice, v kateri nastane obveznost za plačilo trošarine – Nakup, ki ga opravi fizična oseba za lastno uporabo in za uporabo drugih fizičnih oseb – Odprema v drugo državo članico po prevoznem podjetju – Režim, ki se lahko uporabi v namembni državi članici“
      V zadevi C-5/05,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Hoge Raad der Nederlanden
         (Nizozemska) z odločbo z dne 7. januarja 2005, ki je prispela na Sodišče istega dne, v postopku

      Staatssecretaris van Financiën
      proti
      B. F. Joustri,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi A. Rosas, predsednik senata, A. Borg Barthet in A. Ó Caoimh (poročevalec), sodnika,
      generalni pravobranilec: F. G. Jacobs,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za nizozemsko vlado H. G. Sevenster, zastopnica,
      –        za italijansko vlado I. M. Braguglia, zastopnik, skupaj z G. Albenziem, avvocato dello Stato,
      –        za poljsko vlado T. Nowakowski, zastopnik,
      –        za portugalsko vlado L. Fernandes in Â. Seiça Neves, zastopnika,
      –        za švedsko vlado K. Wistrand, zastopnica,
      –        za vlado Združenega kraljestva M. Bethell, zastopnik, skupaj z S. Moore, barrister,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti P. van Nuffel in K. Gross, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 1. decembra 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov od 7 do 9 Direktive Sveta 92/12/EGS z dne 25. februarja
         1992 o splošnem režimu za trošarinske proizvode in o skladiščenju, gibanju in nadzoru takih proizvodov (UL L 76, str. 1),
         kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 92/108/EGS z dne 14. decembra 1992 (UL L 390, str. 124, v nadaljevanju: Direktiva).

      2        Ta predlog je bil predstavljen v okviru spora med Staatssecretaris van Financiën (državni sekretar za finance) in B. F. Joustro
         zaradi obračuna trošarin na Nizozemskem za vino, ki ga je zadevna oseba kupila v Franciji za lastno uporabo ter za uporabo
         drugih fizičnih oseb in ga v svojem imenu odpremila na Nizozemsko po prevoznem podjetju s sedežem v zadnji državi članici.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        V peti, šesti, sedmi in osmi uvodni izjavi Direktive je navedeno:

      „ker vsaka dobava, skladiščenje zaradi dobave ali oskrba gospodarskega subjekta, ki opravlja neodvisno gospodarsko dejavnost,
         ali subjekta, za katerega velja javno pravo, ki se opravi v drugi državi članici kakor tisti, v kateri se proizvod sprosti
         v porabo, povzroči obveznost plačila trošarine v tej drugi državi članici;

      ker je treba pri trošarinskih proizvodih, ki jih nabavijo fizične osebe za svojo lastno uporabo in ki jih sami prevažajo,
         trošarino obračunati v državi, v kateri so ti proizvodi nabavljeni;

      ker morajo države članice pri ugotavljanju, da trošarinski proizvodi niso namenjeni zasebnim, ampak komercialnim namenom,
         upoštevati veliko meril;

      ker je treba od trošarinskih proizvodov, ki jih kupijo osebe, ki niso imetniki trošarinskih skladišč ali pooblaščeni ali nepooblaščeni
         trošarinski prejemniki, in ki jih pošlje ali prevaža neposredno ali posredno prodajalec ali nekdo v njegovem imenu, plačati
         trošarino v namembni državi članici“.

      4        Členi od 1 do 10 Direktive so zajeti pod naslovom I „Splošne določbe“.

      5        Na podlagi člena 3(1) se Direktiva na ravni Skupnosti uporablja za mineralno olje, alkohol in alkoholne pijače ter tobačne
         proizvode.

      6        Člen 4 Direktive vsebuje to opredelitev:

      „[…]
      e)      nepooblaščeni trošarinski prejemnik: fizična ali pravna oseba brez statusa imetnika trošarinskega skladišča, ki ima pravico, da pri opravljanju svoje poslovne
         dejavnosti občasno prejema trošarinske proizvode iz druge države članice pod režimom odloga plačila trošarine. Tovrstni prejemnik
         ne sme niti skladiščiti niti odpremljati proizvodov pod režimom odloga plačila trošarine. Nepooblaščeni trošarinski prejemnik
         mora davčnim organom namembne države članice jamčiti za plačilo trošarine pred odpremo blaga.“

      7        Člen 6(1) Direktive določa:

      „1.      Obveznost za plačilo trošarine nastane ob sprostitvi v porabo […]
      Sprostitev trošarinskih proizvodov v porabo je:
      a)      vsaka odprema, tudi nepravilna, iz režima odloga plačila trošarine;
      b)      vsaka proizvodnja teh proizvodov, tudi nepravilna, zunaj režima odloga plačila trošarine;
      c)      vsak uvoz teh proizvodov, tudi nepravilen, če ti proizvodi niso pod režimom odloga plačila trošarine.“
      8        Člen 7 Direktive določa:

      „1.      Pri trošarinskih proizvodih, ki so že sproščeni v porabo v eni državi članici in se zaradi komercialnih namenov nahajajo v
         drugi državi članici, se trošarina pobere v državi članici, v kateri se proizvodi nahajajo.

      2.      Zato nastane brez poseganja v člen 6 za proizvode, ki so že sproščeni v porabo v eni državi članici v skladu s členom 6, in
         so dobavljeni ali predvideni za dobavo v drugi državi članici ali uporabljeni v drugi državi članici za namene gospodarskega
         subjekta, ki neodvisno opravlja gospodarsko dejavnost, ali za namene subjekta, za katerega velja javno pravo, obveznost za
         plačilo trošarine v tej drugi državi članici.

      3.      Glede na vse okoliščine primera lahko trošarino dolguje oseba, ki opravlja dobavo ali skladišči proizvode za dobavo, ali oseba,
         ki proizvode prejme za uporabo v državi članici, ki ni država, v kateri so proizvodi že sproščeni v porabo, ali ustrezen gospodarski
         subjekt ali subjekt, za katerega velja javno pravo.

      4.      Proizvodi iz odstavka 1 se premikajo med ozemlji držav članic skupaj s spremnim dokumentom, v katerem so navedeni vsi najvažnejši
         podatki iz dokumenta iz člena 18(1). Oblika in vsebina tega dokumenta se določita v skladu s postopkom iz člena 24.

      5.      Oseba, gospodarski subjekt ali subjekt javnega prava iz odstavka 3 mora izpolnjevati naslednje zahteve:
      a)      pred odpremo prijaviti blago davčnim organom namembne države članice in jamčiti za plačilo trošarine;
      b)      plačati trošarino namembne države članice v skladu s postopkom, ki ga določi ta država članica;
      c)      privoliti v vse preglede, ki administraciji namembne države članice omogočijo ugotoviti, da je blago dejansko prejeto in da
         je trošarina plačana.

      6.      Trošarina, ki je že bila plačana v prvi državi članici iz odstavka 1, se povrne v skladu s členom 22(3).“
      9        Člen 8 Direktive določa:

      „Za proizvode, ki jih nabavijo fizične osebe za lastno uporabo in jih same prevažajo, se po načelu, ki ureja notranji trg,
         trošarina obračuna v državi članici, v kateri so nabavljeni.“

      10      Člen 9 Direktive določa:

      „1.      Brez poseganja v člene 6, 7 in 8 nastane obveznost za plačilo trošarine, kadar so proizvodi sproščeni v porabo v državi članici
         zaradi komercialnih namenov v drugi državi članici.

      V takem primeru dolguje trošarino in plačilo obveznosti državi članici, na ozemlju katere se nahajajo proizvodi, njihov imetnik.
      2.      Za ugotovitev, da so proizvodi iz člena 8 predvideni za komercialne namene, morajo države članice med drugim upoštevati naslednje:
      –        komercialni status imetnika proizvodov in njegove razloge za razpolaganje z njimi,
      –        kraj, kjer se proizvodi nahajajo ali, če je ustreznejše, način uporabljenega prevoza,
      –        vse dokumente, ki se nanašajo na proizvode,
      –        naravo proizvodov,
      –        količino proizvodov.
      Za uporabo vsebine pete alinee prvega pododstavka, lahko države članice določijo okvirne količine samo v obliki seznama. Te
         okvirne količine ne smejo biti nižje od:

      […]
      b)      alkoholne pijače
               […]

               vino (vključno z največ 60 l penečega se vina)
                        […]

               90 litrov

         3. Države članice lahko tudi določijo, da nastane obveznost za plačilo trošarine v državi članici porabe za nabavo mineralnega
         olja, ki je že bilo sproščeno v porabo v drugi državi članici, če take proizvode na neobičajen način prevažajo fizične osebe
         ali kdo drug v njihovem imenu. […]“

      11      Člen 10 Direktive določa:

      „1.      Trošarinski proizvodi, ki jih kupijo osebe, ki niso imetniki trošarinskih skladišč ali pooblaščeni ali nepooblaščeni trošarinski
         prejemniki, in jih neposredno ali posredno pošlje ali prevaža prodajalec ali nekdo v njegovem imenu, so zavezani plačilu trošarine
         v namembni državi članici. Za namene tega člena pomeni ‚namembna država članica‘ tisto državo članico, v katero prispe pošiljka
         ali transport.

      2.      Zato nastane obveznost za plačilo trošarine v namembni državi članici, ko gre za dobavo trošarinskih proizvodov, ki so že
         sproščeni v porabo v državi članici in jih je treba poslati ali prepeljati osebi iz odstavka 1, ki opravlja dejavnost v drugi
         državi članici, in ki jih neposredno ali posredno pošlje ali prevaža prodajalec ali kdo drug v njegovem imenu.

      3.      Trošarina namembne države članice se obračuna prodajalcu ob dostavi. Vendar pa države članice lahko sprejmejo predpise, ki
         določajo, da trošarino plača davčni zastopnik, ki ni prejemnik izdelka. Tak davčni zastopnik mora opravljati dejavnost v namembni
         državi članici in imeti dovoljenje davčnih organov te države.

      Država članica, v kateri prodajalec opravlja dejavnost, mora zagotoviti, da ravna v skladu z naslednjimi zahtevami:
      –        preden odpošlje proizvode, jamči za plačilo trošarine pod pogoji, ki jih določi namembna država članica, in zagotovi, da je
         trošarina plačana po dobavi proizvodov,

      –        vodi evidenco dobavljenih proizvodov.
      4.      V primeru iz odstavka 2 se trošarina, plačana v prvi državi članici, povrne v skladu s členom 22(4).
      […]“
      12      Transakcije, ki jih opravijo nepooblaščeni trošarinski prejemniki, so predmet posebnih določb, zlasti določb členov od 16
         do 19 Direktive pod naslovom III „Gibanje blaga“.

      13      Člen 22(1) in (3) Direktive pod naslovom IV „Vračila“ določa:

      „1.      V ustreznih primerih lahko gospodarski subjekt pri opravljanju svoje dejavnosti zahteva za trošarinske proizvode, sproščene
         v porabo, vračilo trošarine od davčnih organov države članice, v kateri so proizvodi bili sproščeni v porabo, če niso namenjeni
         porabi v tej državi članici.

      Vendar pa države članice lahko zavrnejo zahtevo za vračilo, če niso izpolnjena merila glede pravilnosti, ki jih določijo.
      […]
      3.      V primerih iz člena 7 mora država članica odpreme vrniti plačano trošarino le, če je bila ta že plačana v namembni državi
         članici v skladu s postopkom iz člena 7(5).

      Vendar pa države članice lahko zavrnejo zahtevo za vračilo, če niso izpolnjena merila glede pravilnosti, ki jih določijo.“
       Nacionalna ureditev
      14      Člen 2c Wet op de accijns (zakon o trošarinah) z dne 31. oktobra 1991 (Stb. 1991, str. 561, v nadaljevanju: zakon o trošarinah) določa:

      „1.      Trošarine ni treba plačati, razen kadar fizična oseba, ki ni podjetnik, za lastno uporabo trošarinski proizvod odpremi iz
         države članice na Nizozemsko.

      2.      Ne glede na odstavek 1 velja, da če fizična oseba trošarinske proizvode skladišči za drug namen kot za lastno uporabo, ti
         proizvodi pa so bili sproščeni v porabo v drugi državi članici ali uvoženi in zanje na Nizozemskem ni bila obračunana nobena
         trošarina, se to izenači s sprostitvijo v porabo.

      3.      Če količina proizvodov preseže zgornjo mejo, določeno z ministrskim odlokom, se šteje, kot da se proizvodi hranijo za drug
         namen kot za zasebno uporabo, če se ne dokaže nasprotno.“

      15      Člen 3a Uitvoeringsregeling accijns št. WW 91/440 (odlok o izvedbi zakona o trošarinah) z dne 20. decembra 1991 (Stcrt. 1991,
         št. 252) določa:

      „Količine iz člena 2c(3) zakona so:
      […]
      b)       za vino 90 litrov;
      […]“
       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      16      B. F. Joustra in 70 drugih posameznikov so ustanovili skupino, imenovano „Krog prijateljev vina“ (v nadaljevanju: Krog).

      17      V imenu Kroga B. F. Joustra vsako leto za lastno uporabo in za uporabo drugih članov te skupine naroči vino v Franciji. Po
         njegovem naročilu to vino nato v Franciji prevzame nizozemska prevozna družba, ki ga odpremi na Nizozemsko in dostavi na dom
         B. F. Joustre. Vino se tam hrani nekaj dni, preden se dostavi drugim članom Kroga glede na njihov delež nabavljenih količin.
         B. F. Joustra plača ceno vina in prevoza, nato mu vsak član skupine povrne ceno za količino vina, ki mu je bila dostavljena,
         in za del stroškov prevoza, ki se izračunajo sorazmerno z navedeno količino. Dejstvo je, da B. F. Joustra te dejavnosti ne
         opravlja poklicno ali s pridobitnim namenom.

      18      Iz predložitvene odločbe je razvidno, da je bilo vino, ki ga je naročil B. F. Joustra, sproščeno v porabo v Franciji, in da
         so bile trošarine plačane v tej državi članici. Poleg tega je dejstvo, da količine, dostavljene vsakemu članu Kroga, vključno
         z največ 60 litrov penečega vina, niso presegale 90 litrov vina,

      19      B. F. Joustra je 2. decembra 1997 nizozemskim davčnim organom, ki so mu na njegovo zahtevo predhodno odobrili status nepooblaščenega
         trošarinskega prejemnika, napovedal prejem 13,68 hektolitrov rdečega in belega vina ter 1,44 hektolitra penečega vina. Ti
         davčni organi so za to vino obračunali trošarino 906,20 EUR (1.997 NLG). B. F. Joustra je pred Inspecteur van Belastingsdienst-Douane
         te Roosendaal (inšpektor davčno-carinske uprave Roosendaal, v nadaljevanju: inšpektor) izpodbijal, da bi bil zavezan za to
         trošarino. Njegov ugovor pa je bil zavrnjen.

      20      Gerechtshof te ’s-Hertogenbosch, ki je odločalo o pritožbi, ki jo je B. F. Joustra vložil zoper odločbo inšpektorja, s katero
         je ta zavrnil ugovor, je z odločbo z dne 28. novembra 2002 ugodilo zahtevi zainteresirane osebe in odredilo povračilo zneska,
         plačanega iz naslova trošarin. Po mnenju tega sodišča je treba – ker ni sporno, da B. F. Joustra vina na domu ne drži v komercialne
         namene – iz tega sklepati, da tega vina ne hrani v drug namen kot za zasebno uporabo v smislu člena 2c(2) zakona o trošarinah,
         s katerim je bil v nacionalno pravo prenesen člen 9 Direktive, in zato ni bil dolžan plačati zadevnih trošarin.

      21      Staatssecretaris van Financiën in B. F. Joustra sta na Hoge Raad der Nederlanden vložila kasacijsko pritožbo oziroma nasprotno
         pritožbo zoper odločbo Gerechtshof te ’s-Hertogenbosch.

      22      V svoji pritožbi Staatssecretaris van Financiën trdi, da se je Gerechtshof te ’s-Hertogenbosch oprlo na napačno razlago pojma
         „zaradi komercialnih namenov nahajajo“, ki se pojavlja v členih 7 in 9 Direktive. Po njegovem mnenju ta pojem izključuje zgolj
         to, da se proizvodi, ki so jih fizične osebe same prevažale, hranijo pri fizičnih osebah za njihovo zasebno uporabo. V nasprotni
         pritožbi B. F. Joustra trdi, da vprašanje obračuna trošarin za zadevno vino spada v člen 8 Direktive. Besedna zveza „prevažajo
         same“, ki je v tej določbi, ne nasprotuje temu, da bi se razlagala tako, da je obračun v namembni državi članici izključen,
         kadar fizična oseba sama kupi trošarinske proizvode v drugi državi članici, v namembno državo članico pa jih po njenem naročilu
         in v njenem imenu prevaža tretja oseba.

      23      Predložitveno sodišče opozarja, da se zdi, da prvotna situacija v postopku v glavni stvari ne spada niti v člen 8 niti v člena
         7 in 9 Direktive, razen če se navedenemu členu 8 prizna večji obseg, kot mu ga je Sodišče priznalo v sodbi z dne 2. aprila
         1998 v zadevi EMU Tabac in drugi (C‑296/95, Recueil, str. I-1605), zlasti v točkah 33 in 37, ali pa je treba pojem „zaradi
         komercialnih namenov nahajajo“, ki se pojavlja v členih 7 in 9 Direktive, razlagati tako, da zajema tudi primer, v katerem
         oseba, ki so ji trošarinski proizvodi dobavljeni, da bi se porazdelili med kupce, opravlja svojo dejavnost, ne da bi pri tem
         delovala poklicno ali s pridobitnim namenom. Vendar to sodišče poudarja, da se zgoraj navedena sodba EMU Tabac in drugi nanaša
         na primer, ko je bil zastopnik, ki je deloval komercialno, udeležen pri nakupih trošarinskih proizvodov in je tudi organiziral
         prevoz v namembno državo članico v imenu kupca. Zato se postavlja vprašanje, ali se lahko ob upoštevanju načela, ki ureja
         notranji trg, kot je predpisan predvsem s členoma 14 ES in 93 ES, presoja Sodišča v tej sodbi prenese na zadevo v postopku
         v glavni stvari.

      24      V teh okoliščinah je Hoge Raad der Nederlanden prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali je treba člen 8 Direktive […] razlagati tako, da se v primeru, ko fizična oseba osebno in za lastno uporabo v eni državi
         članici nabavi trošarinske proizvode, ki jih po prevozni družbi odpremi v drugo državo članico, trošarina obračuna samo v
         državi članici nabave?

      2.      Ali je treba člen 8 Direktive […] razlagati tako, da se trošarina obračuna samo v državi članici nabave v primeru, kot je
         v tej zadevi, ko fizična oseba, ki ne deluje poklicno ali s pridobitnim namenom, v določeni državi članici nabavi trošarinske
         proizvode za druge posameznike in jih v njihovem imenu po prevozni družbi odpremi v drugo državo članico?

      3.      Če bi bil odgovor na eno od teh vprašanj nikalen, ali bi bilo treba člena 7 in 9 Direktive […] razlagati tako, da če tretja
         oseba po naročilu fizične osebe prevaža trošarinske proizvode, ki so bili že sproščeni v porabo v eni državi članici, v drugo
         državo članico, v kateri so namenjeni za njeno lastno uporabo in zasebno uporabo drugih oseb, za katere je tudi posredoval,
         trošarinski proizvodi pa se zaradi komercialnih namenov nahajajo pri fizični osebi v drugi državi članici v smislu členov
         7 in 9 direktive, in sicer tako tiste, ki jih nameni za lastno uporabo, kot tudi tiste, ki jih drugi posamezniki namenjajo
         lastni uporabi, pa čeprav ne deluje poklicno ali s pridobitnim namenom?

      4.      Če je odgovor na tretje vprašanje nikalen, ali izhaja iz kakšne druge določbe Direktive, da je fizična oseba iz tretjega vprašanja
         zavezanec za trošarino v drugi državi članici?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
      25      Z vprašanji, ki jih je treba preučiti skupaj, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba Direktivo razlagati tako,
         da je treba, kadar fizična oseba, kot je B. F. Joustra, ki ne deluje poklicno in s pridobitnim namenom, pridobi v prvi državi
         članici hkrati za lastno uporabo in za uporabo drugih posameznikov trošarinske proizvode – v tem primeru vino – ki so bili
         sproščeni v porabo v tej državi članici, in jih nato v svojem imenu po prevozni družbi s sedežem v drugi državi članici odpremi,
         trošarine plačati tudi v tej zadnji državi.

      26      V zvezi s tem velja, da čeprav posamezna dejstva v spisu dajejo misliti, da je imel B. F. Joustra status nepooblaščenega trošarinskega
         prejemnika, je iz besedila vprašanj, predloženih Sodišču, jasno razvidno, da se domneva, da zadevna oseba ni imela takega
         statusa. Navedena vprašanja je treba zato preučiti samo v okviru splošnih določb iz Direktive, zlasti členov od 6 do 10, in
         ne glede posebnih določb, ki jih ta vsebuje v zvezi z nepooblaščenimi trošarinskimi prejemniki.

      27      Kot je Sodišče že poudarilo, je namen Direktive uvesti določeno število pravil v zvezi s skladiščenjem, gibanjem in nadzorom
         trošarinskih proizvodov, in to predvsem zato, ker mora biti obveznost plačila trošarine v vseh državah članicah enaka (zgoraj
         navedena sodba EMU Tabac in drugi, točka 22; sodbi z dne 5. aprila 2001 v zadevi Van de Water, C-325/99, Recueil, str. I-2729,
         točka 39, in z dne 12. decembra 2002 v zadevi Cipriani, C-395/00, Recueil, str. I-11877, točka 41).

      28      Direktiva glede tega razlikuje, kot je razvidno predvsem iz pete in šeste uvodne izjave, med proizvodi, ki se hranijo v komercialne
         namene in za prevoz katerih se zahtevajo spremni dokumenti, in proizvodi, ki se hranijo v zasebne namene in za prevoz katerih
         se ne zahteva noben dokument (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo EMU Tabac in drugi, točki 23 in 24).

      29      Iz tega razloga in glede na sedmo uvodno izjavo Direktive je treba za uporabo te direktive proizvode, ki se ne hranijo v zasebne
         namene, nujno obravnavati, kot da se hranijo v komercialne namene.

      30      Kadar gre za te zadnje proizvode, velja, da čeprav člen 6 Direktive določa, da obveznost plačila trošarine nastane ob sprostitvi
         v porabo proizvodov v državi članici, ni izključeno, da bi se na podlagi členov 7, 9 ali 10 te direktive trošarine nato pobrale
         v drugi državi članici, pri čemer bi se lahko trošarine, ki so bile morda plačane v prvi državi članici, povrnile na podlagi
         člena 7(6) ali 10(4) navedene direktive (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo EMU Tabac in drugi, točka 42).

      31      Nasprotno pa, kadar gre za proizvode, ki se hranijo v zasebne namene, člen 8 Direktive določa, da se trošarina plača v državi
         članici, v kateri so bili ti proizvodi nabavljeni (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo EMU Tabac in drugi, točka 24).

      32      Da bi se določilo, ali se lahko trošarine zahtevajo tudi v namembni državi članici, je treba v tej zadevi torej najprej preučiti,
         ali situacija, kakor jo v vprašanjih opisuje predložitveno sodišče, spada v člen 8 Direktive.

       Uporabljivost člena 8 Direktive
      33      Kot je Sodišče že ugotovilo, uporaba člena 8 Direktive zahteva, da je izpolnjenih več pogojev. Tako morajo trošarinske proizvode
         nabaviti „fizične osebe“ za „lastno uporabo“ in prevoz opraviti „same“. Ti pogoji morajo omogočiti, da se določi, da se trošarinski
         proizvodi, ki se nabavijo v eni državi članici, nato pa prepeljejo v drugo državo članico, hranijo v strogo zasebne namene
         (glej v tem smislu zgoraj navedeno EMU Tabac in drugi, točki 25 in 26).

      34      Ker se v postopku v glavni stvari ni izpodbijalo tega, da je trošarinske proizvode nabavila fizična oseba, je treba preučiti,
         ali sta tudi druga dva pogoja, navedena v členu 8 Direktive, izpolnjena.

      35      Glede prvega od teh pogojev je iz samih izrazov iz člena 8 Direktive razvidno, da ta zahteva, da so proizvodi namenjeni za
         zasebno uporabo fizične osebe, ki jih je nabavila, in da torej izključuje proizvode, ki bi jih fizična oseba nabavila za zasebno
         uporabo drugih fizičnih oseb. Hrambe teh zadnjih proizvodov dejansko ne bi bilo mogoče obravnavati, kot da jih fizična oseba,
         ki jih je nabavila, hrani v strogo zasebne namene.

      36      Iz tega sledi, da kadar – kot v postopku v glavni stvari – trošarinske proizvode nabavi fizična oseba ne samo za lastno uporabo,
         ampak tudi za uporabo drugih fizičnih oseb, lahko v člen 8 Direktive spada samo prvi del teh nakupov.

      37      Glede drugega od pogojev je iz izrazov „same prevažajo“, ki ju vsebuje člen 8 Direktive, razvidno tudi, da uporaba te določbe
         zahteva, da zadevne proizvode osebno prevaža fizična oseba, ki jih je nabavila (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo EMU
         Tabac in drugi, točka 33).

      38      Vendar Komisija Evropskih skupnosti trdi, da se v zadevi, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, za varovanje načela, ki
         ureja notranji trg, omenjenega v členu 8 Direktive, ta pogoj ne bi smel razlagati, kot da nujno nakazuje, da bi morala fizična
         oseba sama spremiti trošarinske proizvode. Dejansko se s tem pogojem skuša zgolj določiti, da se trošarinski proizvodi hranijo
         v strogo zasebne namene. Kadar fizična oseba prevzame pobudo, da tretjim osebam prepusti prevoz trošarinskih proizvodov in
         da ta prevoz organizira, kot da bi zanj sama poskrbela, kot je to v primeru B. F. Joustre v postopku v glavni stvari, je še
         vedno mogoče določiti, ali se proizvodi hranijo v strogo zasebne namene. Ta zadeva bi bila torej drugačna od zadeve, ki je
         vodila do zgoraj navedene sodbe EMU Tabac in drugi. Poleg tega lahko države članice ob zlorabi uporabo člena 8 Direktive zavrnejo.

      39      V zvezi s tem je treba spomniti, kot je Sodišče že razsodilo v točki 32 zgoraj navedene sodbe EMU Tabac in drugi, da kadar
         je imel normodajalec Skupnosti namen, da se Direktiva uporabi pri posredovanju tretje osebe pri prevozu proizvodov, je storil
         to z izrecno določbo, oblikovano prav za ta namen. Za to gre v členih 9(3) in 10(1) navedene direktive.

      40      Poleg tega je v točki 33 te iste sodbe Sodišče ugotovilo tudi, da nobena od jezikovnih različic člena 8 Direktive ne določa
         izrecno takega posredovanja in da, nasprotno, danska in grška različica še posebej jasno nakazujeta, da mora prevoz opraviti
         kupec trošarinskih proizvodov osebno, da bi se trošarine plačale v državi članici nabave.

      41      Zato in glede na besedilo člena 8 Direktive, ki ni dvoumno, je Sodišče v točkah 37 in 40 navedene sodbe že razsodilo, da se
         ta določba ne uporabi, kadar nakup in/ali prevoz trošarinskih proizvodov opravi posrednik, saj zakonodajalec Skupnosti nikoli
         ni imel namena, da bi se ta določba uporabila pri takem posredovanju.

      42      Res je, kot je Komisija navedla v točki 48 zgoraj navedene sodbe EMU Tabac in drugi, da je Sodišče poudarilo, da je nakup
         in prevoz trošarinskih proizvodov v tej zadevi opravil posrednik, ki ni deloval na pobudo fizičnih oseb, ampak je od njih
         dobil naročila, da bi jih dal izključno prodajalcu, s katerim tvori gospodarski subjekt. Ta ugotovitev pa je Sodišče vodila
         zgolj do tega, da ugotovi, da je zadevne proizvode neposredno ali posredno odpremil ali prevažal prodajalec ali nekdo v njegovem
         imenu v smislu člena 10 Direktive. Ta ugotovitev je, nasprotno, neupoštevna za uporabo člena 8 navedene direktive.

      43      Poleg tega je treba, ne glede na to, ali je pobudo za prevoz dala fizična oseba ali ne, ugotoviti, da že samo dejstvo, da
         trošarinske proizvode prevaža v drugo državo članico prevozno podjetje, kar olajša prevoz količine proizvodov, ki izrazito
         presega količine, ki jih je za lastno uporabo nabavila fizična oseba, zadošča za dokaz, da se proizvodi ne hranijo v strogo
         zasebne namene, kar zahteva člen 8 Direktive. V zvezi s tem je treba sicer poudariti, da so na podlagi člena 9(2) Direktive
         tako način prevoza, kot tudi količine, ki se prevažajo, upoštevni dejavniki za ugotovitev, da se proizvodi iz člena 8 hranijo
         za komercialne in torej ne v zasebne namene.

      44      Ta razlaga je še toliko bolj utemeljena, saj če bi se člen 8 Direktive uporabil tudi, kadar prevoza ne bi opravila fizična
         oseba osebno, bi to za pristojne oblasti držav članic pomenilo povečano tveganje goljufije, saj se za prevoz proizvodov iz
         te določbe ne zahteva noben dokument.

      45      Komisija vseeno poudarja, da taka razlaga člena 8 za državljane Evropske unije pomeni korak nazaj glede na situacijo, ki je
         prevladovala pred začetkom veljavnosti Direktive, če so bile na podlagi ureditve, ki je veljala takrat, osebne stvari, ki
         so se ob selitvi prenesle v drugo državo članico, in manjše pošiljke, ki jih je fizična oseba poslala drugi fizični osebi
         in ki niso imele komercialne narave, oproščene trošarin v državi članici uvoza.

      46      V zvezi s tem zadošča ugotoviti, da če, kot sicer priznava Komisija, člen 8 Direktive pomeni vrzel v zvezi s to točko, je
         naloga normodajalca Skupnosti, da to vrzel po potrebi odpravi tako, da za spremembo te določbe sprejme potrebne ukrepe, kar
         sicer potrjuje dejstvo, da je Komisija Svetu Evropske unije dejansko predložila predlog spremembe direktive, da se ugodnost
         iz člena 8 te direktive med drugim razširi na proizvode, ki se prevažajo v imenu fizičnih oseb.

      47      Iz tega sledi, kot trdijo vse vlade, ki so predložile stališča, da se člen 8 ne uporabi, kadar – tako kot v postopku v glavni
         stvari – fizična oseba trošarinskih proizvodov, ki jih je nabavila v eni državi članici za lastno uporabo, ne odpremi v drugo
         državo članico sama, ampak po prevoznem podjetju, ki deluje v njenem imenu.

       Uporabljivost členov 7, 9 in 10 Direktive
      48      Ker se člen 8 Direktive ne more uporabiti za situacijo, kakršna je ta sporna v postopku v glavni stvari, bi ta situacija lahko
         bila zajeta s členi 7, 9 ali 10 Direktive.

      49      Kot je razvidno iz točke 42 te sodbe, člena 10 Direktive, ki se nanaša na nabave, ki jih je opravila fizična oseba, odpremil
         ali prevažal pa jih je neposredno ali posredno prodajalec ali nekdo v njegovem imenu, ni mogoče uporabiti, ker, kot v postopku
         v glavni stvari, pobude za prevoz ni dal prodajalec, ampak fizična oseba, ki je trošarinske proizvode nabavila (zgoraj navedena
         sodba EMU Tabac in drugi, točki 48 in 49).

      50      Glede člena 9 Direktive je iz odstavka 2 razvidno, da se ta določba uporabi za proizvode iz člena 8 navedene direktive, to
         je za proizvode, ki jih nabavi fizična oseba za lastno uporabo in jih sama prevaža. Ker iz zgoraj navedenega sledi, da se
         člen 8 ne more uporabiti za situacijo v postopku v glavni stvari, zato tudi navedenega člena 9 kot takega za to situacijo
         ni mogoče uporabiti.

      51      Nasprotno se lahko člen 7 Direktive uporabi v zadevi iz postopka v glavni stvari, saj se glede na odstavek 2 ta določba nanaša
         na situacijo, v kateri so proizvodi dobavljeni, namenjeni za dobavo ali uporabljeni v drugi državi članici za namene gospodarskega
         subjekta, ki neodvisno opravlja gospodarsko dejavnost. Za tak primer gre pri fizični osebi, ki tako kot v tej zadevi ne deluje
         s pridobitnim namenom, saj je odprema trošarinskih proizvodov opravljena s posredovanjem gospodarskega subjekta, ki deluje
         v svojem imenu (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo EMU Tabac in drugi, točka 52). Kot je razvidno iz točke 29 te sodbe,
         Direktiva dejansko temelji na ideji, da je treba proizvode, ki se ne hranijo za zasebne namene, nujno obravnavati, kot da
         se hranijo za komercialne namene.

      52      Kadar se trošarina na podlagi člena 7 Direktive pobere v državi članici, v kateri so proizvodi zaradi komercialnih namenov,
         medtem ko so že bili sproščeni v porabo v prvi državi članici, odstavek 6 te določbe določa, da se trošarina, ki je bila plačana
         v tej prvi državi članici, povrne v skladu s členom 22(3) navedene direktive.

      53      Zato je treba na vprašanja za predhodno odločanje odgovoriti, da je treba Direktivo razlagati tako, da kadar – tako kot v
         zadevi iz postopka v glavni stvari – fizična oseba, ki ne deluje poklicno ali s pridobitnim namenom, nabavi v prvi državi
         članici za lastno uporabo in za uporabo drugih fizičnih oseb trošarinske proizvode, ki so bili sproščeni v porabo v tej državi
         članici, in jih nato v svojem imenu odpremi po prevoznem podjetju s sedežem v drugi državi, se uporabi člen 7 Direktive, in
         ne člen 8, tako da se trošarina pobere tudi v tej državi. Na podlagi člena 7(6) navedene direktive se trošarina, plačana v
         tej prvi državi, povrne v skladu s členom 22(3) te direktive.

       Stroški
      54      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      Direktivo Sveta št. 92/12/EGS z dne 25. februarja 1992 o splošnem režimu za trošarinske proizvode in o skladiščenju, gibanju
            in nadzoru takih proizvodov, kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 92/108/EGS z dne 14. decembra 1992, je treba razlagati
            tako, da kadar – tako kot v zadevi iz postopka v glavni stvari – fizična oseba, ki ne deluje poklicno ali s pridobitnim namenom,
            nabavi v prvi državi članici za lastno uporabo in za uporabo drugih fizičnih oseb trošarinske proizvode, ki so bili sproščeni
            v porabo v tej državi članici, in jih nato v svojem imenu odpremi po prevoznem podjetju s sedežem v drugi državi, se uporabi
            člen 7 te direktive, in ne člen 8, tako da se trošarina pobere tudi v tej državi. Na podlagi člena 7(6) navedene direktive
            se trošarina, plačana v tej prvi državi, povrne v skladu s členom 22(3) te direktive.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nizozemščina.


Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 12. decembra 2002. # Kabushiki Kaisha Fernandes proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti. # Zadeva T-39/01.


Sodba Splošnega sodišča (četrti senat) z dne 12. julija 2017.#Republika Estonija proti Evropski komisiji.#EKJS in EKSRP – Odhodki, izključeni iz financiranja – Odhodki Estonije – Navzkrižna skladnost – Obveznost obrazložitve – Sorazmernost – Načelo dobrega upravljanja – Pravna varnost.#Zadeva T-157/15.


Sodba Sodišča z dne 22. marca 1977. # Iannelli & Volpi SpA proti Ditta Paolo Meroni. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Pretura di Milano - Italija. # Zadeva 74/76.


Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 18. aprila 1996. # Nicolaos Kyrpitsis proti Ekonomsko-socialnemu odboru Evropskih skupnosti. # Uradniki - Obvestilo o prostem delovnem mestu - Napotitev - Interes službe - Zavrnitev prijave - Obrazložitev. # Zadeva T-13/95.


Sodba Sodišča z dne 6. decembra 1973. # Direction régionale de la sécurité sociale de la région parisienne in Caisse régionale d'assurance maladie de Paris proti Carmela Mancuso in Caisse nationale d'assurance vieillesse des travailleurs salariés. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Cour d'appel de Paris - Francija. # Zadeva 140-73.


title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 18. decembra 2014.#Fag og Arbejde (FOA) proti Kommunernes Landsforening (KL).#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo retten i Kolding.#Predhodno odločanje – Socialna politika – Odpoved pogodbe o zaposlitvi s strani delodajalca – Razlog – Debelost delavca – Splošno načelo prepovedi diskriminacije zaradi debelosti – Neobstoj – Direktiva 2000/78/ES – Enako obravnavanje pri zaposlovanju in delu – Prepoved vsakršne diskriminacije zaradi invalidnosti – Obstoj „invalidnosti“.#Zadeva C‑354/13.

text:
         SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 18. decembra 2014 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Socialna politika — Odpoved pogodbe o zaposlitvi s strani delodajalca — Razlog — Debelost delavca — Splošno načelo prepovedi diskriminacije zaradi debelosti — Neobstoj — Direktiva 2000/78/ES — Enako obravnavanje pri zaposlovanju in delu — Prepoved vsakršne diskriminacije zaradi invalidnosti — Obstoj ‚invalidnosti‘“
      V zadevi C‑354/13,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Retten i Kolding (Danska) z odločbo z dne 25. junija 2013, ki je prispela na Sodišče 27. junija 2013, v postopku

         Fag og Arbejde (FOA), ki zastopa Karstena Kaltofta,
      proti

         Kommunernes Landsforening (KL), ki zastopa Billund Kommune,
      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi L. Bay Larsen, predsednik senata, J. Malenovský, sodnik, K. Jürimäe, sodnica, M. Safjan (poročevalec), sodnik, in A. Prechal, sodnica,
      generalni pravobranilec: N. Jääskinen,
      sodna tajnica: C. Strömholm, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 12. junija 2014,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Fag og Arbejde (FOA), ki zastopa K. Kaltofta, J. Sand, odvetnik,

               —

               za Kommunernes Landsforening (KL) v imenu Billund Kommune, Y. Frederiksen, odvetnica,

               —

               za dansko vlado C. Thorning in M. Wolff, agenta,

               —

               za Evropsko komisijo M. Clausen in D. Martin, agenta,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 17. julija 2014
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago splošnih načel prava Unije in Direktive Sveta 2000/78/ES z dne 27. novembra 2000 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu (posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 4, str. 79).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Fag og Arbejde (FOA), sindikatom delavcev, ki zastopa K. Kaltofta, in Kommunernes Landsforening (KL) (nacionalno združenje danskih občin), ki zastopa Billund Kommune (občina Billund, Danska), zaradi zakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi K. Kaltofta, domnevno zaradi njegove debelosti.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               V uvodnih izjavah 1, 11, 12, 15, 28 in 31 Direktive 2000/78 je navedeno:

                        „(1)

                        Evropska unija v skladu s členom 6 [PEU] temelji na načelih svobode, demokracije, spoštovanja človekovih pravic in temeljnih svoboščin ter vladavine prava, načelih, ki so skupna vsem državam članicam, ter spoštuje temeljne pravice, ki jih jamči Evropska konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin[, podpisana v Rimu 4. Novembra 1950,] in kakršne izhajajo iz ustavnih tradicij, skupnih državam članicam, kot splošnih načel prava Skupnosti.

                  […]

                        (11)

                        Diskriminiranje zaradi vere ali prepričanja, hendikepiranosti, starosti ali spolne usmerjenosti lahko ogrozi uresničevanje ciljev iz Pogodbe o Evropski skupnosti, še zlasti cilje visoke ravni zaposlenosti in socialnega varstva, višanja življenjske ravni in kakovosti življenja, ekonomske in socialne kohezije in solidarnosti ter prostega gibanja oseb.

                        (12)

                        V vsej Skupnosti bi zato morali prepovedati vsakršno neposredno ali posredno diskriminacijo zaradi vere ali prepričanja, hendikepiranosti, starosti ali spolne usmerjenosti na področjih, ki jih ureja ta direktiva. […]

                  […]

                        (15)

                        Presoja o dejstvih, na podlagi katerih je mogoče sklepati, da obstaja neposredna ali posredna diskriminacija, je stvar nacionalnih sodnih ali drugih pristojnih instanc, v skladu z nacionalno zakonodajo in prakso. Ti predpisi lahko predvidijo zlasti, da je posredno diskriminacijo mogoče ugotavljati s kakršnimi koli sredstvi, tudi na podlagi statističnih podatkov.

                  […]

                        (28)

                        Ta direktiva navaja posamezne minimalne zahteve, kar daje državam članicam možnost, da uvedejo ali obdržijo ugodnejše določbe. Izvajanje te direktive ne sme služiti za utemeljevanje morebitnega nazadovanja glede na sedanji položaj v posameznih državah članicah.

                  […]

                        (31)

                        Pravila o dokaznem bremenu se morajo prilagoditi, kadar gre za primer evidentne diskriminacije[,] in kadar so predloženi dokazi o takšni diskriminaciji, se zaradi učinkovitosti uporabe načela enakega obravnavanja dokazno breme vrne na toženo stran. Vendar pa dokazovanje, da je tožnik pripadnik določene vere ali da ima določeno prepričanje ali hendikep, da je določene starosti ali spolne usmerjenosti, ni stvar tožene stranke.“

               4

               Člen 1 te direktive določa:
               „Namen te direktive je opredeliti splošni okvir boja proti diskriminaciji zaradi vere ali prepričanja, hendikepiranosti, starosti ali spolne usmerjenosti pri zaposlovanju in delu, zato da bi v državah članicah uresničevali načelo enakega obravnavanja.“

               5

               Člen 2(1) in (2) navedene direktive določa:
               „1.   V tej direktivi ‚načelo enakega obravnavanja‘ pomeni, da ne obstaja nikakršna neposredna ali posredna diskriminacija zaradi katerega od razlogov iz člena 1.
               2.   V smislu odstavka 1

                        (a)

                        se šteje, da gre za neposredno diskriminacijo, kadar je, je bila ali bi bila oseba obravnavana manj ugodno kakor neka druga v primerljivi situaciji zaradi katerega od razlogov iz člena 1;

                  […]“

               6

               Člen 3(1)(c) te direktive določa:
               „V mejah pristojnosti, ki so prenesene na Skupnost, se ta direktiva uporablja za vse osebe, bodisi v javnem bodisi v zasebnem sektorju, vključno z javnimi telesi, kar zadeva:
               […]

                        (c)

                        zaposlitev in delovne pogoje, vključno z odpustitvijo in plačilom;“

               7

               Člen 5 Direktive 2000/78/ES določa:
               „Da se zagotovi skladnost z načelom enakega obravnavanja, kar zadeva hendikepirane osebe, se zagotovijo razumne prilagoditve. To pomeni, da delodajalci sprejmejo ustrezne ukrepe glede na potrebe v konkretni situaciji, da se hendikepirani osebi omogoči dostop, sodelovanje ali napredovanje v službi ali usposabljanje, razen če bi taki ukrepi delodajalca nesorazmerno obremenili. Obremenitev ni nesorazmerna, če jo zadosti kompenzirajo ukrepi v okviru politike, ki jo zadevna država članica izvaja v zvezi s hendikepiranimi osebami.“

               8

               Člen 8(1) te direktive določa:
               „Države članice lahko uvedejo ali ohranijo določbe, za varovanje načela enakega obravnavanja, ugodnejše od teh, ki so določene s to direktivo.“

               9

               Člen 10(1) in (2) navedene direktive določa:
               „1.   Države članice sprejmejo ukrepe, kakršni so v skladu z njihovim sodnim sistemu potrebni, s katerimi zagotovijo, da je, kadar osebe, ki menijo, da jim je bila storjena krivica, ker ni bilo uporabljeno načelo enakega obravnavanja, pred sodiščem ali drugim pristojnim organom oblasti dokažejo dejstva, na podlagi katerih je mogoče domnevati, da je šlo za neposredno ali posredno diskriminacijo, dokazno breme, da načelo enakega obravnavanja ni bilo kršeno, naloženo toženi stranki.
               2.   Odstavek 1 ne preprečuje državam članicam, da sprejmejo za tožnike ugodnejše predpise o dokaznem bremenu.“

         Dansko pravo

               10

               Direktiva 2000/78 je bila v dansko pravo prenesena z zakonom št. 1417 z dne 22. decembra 2004, s katerim je bil spremenjen zakon o prepovedi diskriminacije na trgu dela (lov nr. 1417 om ændring af lov om forbud mod forskelsbehandling på arbejdsmarkedet m. v.).

               11

               Ta zakon v različici, objavljeni z odlokom št. 1349 o konsolidaciji z dne 16. septembra 2008 (v nadaljevanju: zakon o prepovedi diskriminacije), v členu 1(1) določa:
               „Diskriminacija v smislu tega zakona pomeni neposredno ali posredno diskriminacijo na podlagi rase, polti, vere ali prepričanja, politične pripadnosti, spolne usmerjenosti, starosti, invalidnosti, nacionalnosti ali družbene ali etnične pripadnosti.“

               12

               Člen 2(1) navedenega zakona določa:
               „Delodajalec ne sme diskriminirati delavcev ali kandidatov za zaposlitev pri zaposlovanju, odpovedih pogodb o zaposlitvi, premestitvah, napredovanju ali pri plačilu in delovnih pogojih.“

               13

               Člen 2a istega zakona določa:
               „Delodajalec sprejme ustrezne ukrepe glede na potrebe v konkretni situaciji, da se invalidni osebi omogoči dostop do zaposlitve, njeno izvajanje, napredovanje ali usposabljanje. Ta obveznost ne nastane, če bi delodajalcu povzročila nesorazmerno breme. Obremenitev se ne šteje za nesorazmerno, če je zadostno izravnana z javnimi ukrepi.“

               14

               Člen 7(1) zakona o prepovedi diskriminacije določa:
               „Komur so s kršitvijo členov od 2 do 4 kršene pravice, lahko zahteva odškodnino.“

               15

               Člen 7a tega zakona določa:
               „Če oseba meni, da je bila prizadeta zaradi neizpolnjevanja zahtev iz členov od 2 do 4, in predloži dokaze, iz katerih je mogoče sklepati, da je prišlo do neposredne ali posredne diskriminacije, mora tožena stranka dokazati, da ni bilo kršitve načela enakega obravnavanja.“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               16

               Billund Kommune (občina Billund), eden od danskih javnih organov, je 1. novembra 1996 zaposlila K. Kaltofta na podlagi pogodbe za določen čas kot varuha otrok, da bi varoval otroke na svojem domu.

               17

               Billund Kommune je nato zaposlila K. Kaltofta kot varuha otrok na podlagi pogodbe za nedoločen čas z učinkom od 1. januarja 1998. K. Kaltoft je opravljal to delo približno petnajst let.

               18

               Stranki v postopku v glavni stvari soglašata, da je bil K. Kaltoft ves čas zaposlitve pri Billund Kommune po definiciji Svetovne zdravstvene organizacije (SZO) „debel“; debelost je uvrščena v oznako E66 mednarodne klasifikacije bolezni in sorodnih zdravstvenih problemov, ki jo je sprejela SZO (CIM 10).

               19

               K. Kaltoft je poskušal shujšati in Billund Kommune ga je v okviru svoje zdravstvene politike v obdobju od januarja 2008 do januarja 2009 finančno podpirala, da je lahko obiskoval fitnes studio in druge fizične aktivnosti. K. Kaltoft je težo tako kot v prejšnjih poizkusih izgubil, a jo nato pridobil nazaj.

               20

               K. Kaltoft je marca 2010, potem ko je vzel leto dni dopusta iz družinskih razlogov, ponovno začel opravljati delo varuha otrok. Nato je večkrat dobil nenapovedan obisk vodje varuhov otrok, ki se je želela pozanimati o njegovi izgubi teže. Ob teh obiskih je vodja varuhov otrok ugotovila, da je teža K. Kaltofta ostala praktično nespremenjena.

               21

               Zaradi vse manjšega števila otrok v Billund Kommune je K. Kaltoft od osemintridesetega tedna leta 2010 varoval le tri otroke namesto štirih, za kolikor je bil pooblaščen.

               22

               V skladu s predložitveno odločbo so bili inšpektorji vzgojiteljev v Billund Kommune pozvani, naj predlagajo varuha otrok, ki se mu naj odpove pogodba o zaposlitvi, in vodja za varuhe otrok je na podlagi prejetih predlogov odločila, da je ta oseba K. Kaltoft.

               23

               K. Kaltoft je bil 1. novembra 2010 po telefonu obveščen, da namerava Billund Kommune začeti postopek v zvezi z odpovedjo njegove pogodbe o zaposlitvi, v okviru katerega se je nato začel postopek zaslišanja v zvezi z odpovedjo pogodbe o zaposlitvi javnega uslužbenca.

               24

               Istega dne je nato K. Kaltoft med pogovorom z vodjo varuhov otrok in ob prisotnosti predstavnika delavcev vprašal, zakaj je edini varuh otrok, čigar pogodba o zaposlitvi je bila odpovedana. Stranki v postopku v glavni stvari soglašata, da je bila med tem razgovorom izpostavljena debelost K. Kaltofta. Vendar se stranki ne strinjata glede tega, zakaj se je med tem razgovorom razpravljalo o debelosti K. Kaltofta, prav tako kot se ne strinjata glede tega, ali je bila debelost K. Kaltofta upošteven dejavnik v postopku odločanja, na podlagi katerega mu je bila pogodba o zaposlitvi odpovedana.

               25

               Billund Kommune je z dopisom z dne 4. novembra 2010 K. Kaltofta uradno obvestila o tem, da namerava odpovedati njegovo pogodbo o zaposlitvi, in ga pozvala, naj ji v zvezi s tem posreduje morebitno stališče. V tem dopisu je bilo navedeno, da je bilo o predvideni odpovedi pogodbe o zaposlitvi odločeno „po konkretnem preverjanju zaradi upadanja števila otrok in s tem obsega dela, kar prinaša resne finančne posledice za storitev varovanja otrok in njeno organizacijo“.

               26

               K. Kaltoftu pa niso bili navedeni konkretni razlogi, zakaj je bil med varuhi otrok odpuščen ravno on. Bil je namreč edini odpuščeni varuh zaradi domnevno zmanjšanega obsega dela.

               27

               K. Kaltoft je v roku, ki mu ga je Billund Kommune dala za predložitev stališča, v dopisu z dne 10. novembra 2010 navedel, da ima občutek, da je razlog za odpovedjo njegove pogodbe o zaposlitvi njegova debelost.

               28

               Billund Kommune je z dopisom z dne 22. novembra 2010 K. Kaltoftu odpovedala pogodbo o zaposlitvi in pri tem navedla, da je bilo o tej odpovedi odločeno „po konkretnem preverjanju zaradi upadanja števila otrok“. Billund Kommune ni podala nobene navedbe glede občutka K. Kaltofta o resničnem razlogu za odpoved njegove pogodbe o zaposlitvi, ki ga je izpostavil v dopisu z dne 10. novembra 2010.

               29

               FOA, ki zastopa K. Kaltofta, je pri Retten i Kolding (prvostopenjsko sodišče v Koldingu) vložil tožbo, ker naj bi bil K. Kaltoft pri odpovedi njegove pogodbe o zaposlitvi žrtev diskriminacije zaradi debelosti in bi moral iz naslova te diskriminacije prejeti odškodnino.

               30

               V teh okoliščinah je retten i Kolding prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali je diskriminacija zaradi debelosti na trgu dela na splošno ali zlasti, če diskriminira delodajalec v javnem sektorju, v nasprotju s pravom Unije, kot na primer pride do izraza v členu 6 Pogodbe o Evropski uniji, ki obravnava temeljne pravice?

                        2.

                        Ali se lahko morebitna prepoved diskriminacije zaradi debelosti na podlagi prava Unije neposredno uporablja v razmerju med danskim državljanom in njegovim delodajalcem, ki je javni organ?

                        3.

                        Ali je treba, če bo Sodišče razsodilo, da v Evropski uniji obstaja prepoved diskriminacije zaradi debelosti na trgu dela na splošno ali zlasti, če diskriminira delodajalec v javnem sektorju, preizkus, ali je bilo kršeno morebitno načelo prepovedi diskriminacije zaradi debelosti, po potrebi opraviti na podlagi deljenega dokaznega bremena, tako da je treba za učinkovito izvrševanje prepovedi v primerih, v katerih obstaja očiten primer diskriminacije, dokazno breme premakniti nazaj na toženega delodajalca […]?

                        4.

                        Ali lahko debelost obravnavamo kot eno od invalidnosti, za katere velja varstvo Direktive Sveta 2000/78/ES […], in če je tako, katera merila so odločilna za to, da je oseba, ki je debela, konkretno zavarovana s prepovedjo diskriminacije zaradi invalidnosti, ki jo določa ta direktiva?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Prvo vprašanje

               31

               Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba pravo Unije razlagati tako, da določa splošno načelo prepovedi diskriminacije zaradi debelosti pri zaposlovanju in delu.

               32

               V skladu s sodno prakso Sodišča je med temeljnimi pravicami, ki so sestavni del splošnih načel prava Skupnosti, tudi splošno načelo o prepovedi diskriminacije in to načelo torej zavezuje države članice, če nacionalni položaj, ki je predmet postopka v glavni stvari, sodi na področje uporabe prava Skupnosti (glej v tem smislu sodbo Chacón Navas, C‑13/05, EU:C:2006:456, točka 56).

               33

               V zvezi s tem je treba ugotoviti, da nobena določba pogodb EU in DEU ne vsebuje prepovedi diskriminacije zaradi debelosti. Tudi v členih 10 PDEU in 19 PDEU se debelost ne omenja.

               34

               Natančneje glede člena 19 PDEU iz sodne prakse Sodišča izhaja, da ta člen določa samo pristojnosti Unije in da ne more biti pravna podlaga za ukrepe Sveta Evropske unije za boj proti taki diskriminaciji, ker se ne nanaša na diskriminacijo zaradi debelosti (glej po analogiji sodbo Chacón Navas, EU:C:2006:456, točka 55).

               35

               Tudi sekundarna zakonodaja Unije ne določa načela prepovedi diskriminacije zaradi debelosti pri zaposlovanju in delu. Natančneje, Direktiva 2000/78 debelosti kot razloga za diskriminacijo ne omenja.

               36

               V skladu s sodno prakso Sodišča pa področja uporabe Direktive 2000/78 ni treba po analogiji razširiti onkraj diskriminacije na podlagi razlogov, ki so taksativno našteti v členu 1 te direktive (glej sodbi Chacón Navas, EU:C:2006:456, točka 56, in Coleman, C‑303/06, EU:C:2008:415, točka 46).

               37

               Zato debelost ne more šteti za dodatni razlog poleg tistih, na podlagi katerih Direktiva 2000/78 prepoveduje vsakršno diskriminacijo. (glej po analogiji sodbo Chacón Navas, EU:C:2006:456, točka 57).

               38

               V tej zadevi spis, predložen Sodišču, ne vsebuje nobenega elementa, na podlagi katerega bi bilo mogoče sklepati, da položaj v postopku v glavni stvari, ki se nanaša na odpoved pogodbe o zaposlitvi, ki naj bi temeljila na debelosti, spada na področje uporabe prava Unije.

               39

               V tem smislu se tudi določbe Listine Evropske unije o temeljnih pravicah za tak položaj ne uporabljajo (glej v tem smislu sodbo Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, točki 21 in 22).

               40

               Glede na navedeno je treba na prvo zastavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba pravo Unije razlagati tako, da ne določa splošnega načela prepovedi diskriminacije zaradi debelosti pri zaposlovanju in delu.

         Drugo in tretje vprašanje

               41

               Ob upoštevanju odgovora na prvo vprašanje na drugo in tretje vprašanje ni treba odgovoriti.

         Četrto vprašanje

               42

               S četrtim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba Direktivo Sveta 2000/78/ES razlagati tako, da lahko debelost delavca obravnavamo kot „hendikepiranost“ v smislu te direktive, in če je tako, po katerih merilih je zadevna oseba zaradi take debelosti upravičena do varstva, ki se z navedeno direktivo zagotavlja zoper diskriminacijo na podlagi invalidnosti.

         Dopustnost

               43

               Danska vlada trdi, da četrto vprašanje ni dopustno, ker je hipotetično. Iz dejanskega stanja, kot ga je predstavilo predložitveno sodišče, naj namreč ne bi izhajalo, da K. Kaltoft ni mogel opravljati nalog v obdobju, ko je bil zaposlen pri Billund Kommune, sploh pa ni bil obravnavan kot „hendikepiran“ v smislu Direktive 2000/78. Odgovor na to vprašanje naj torej ne bi bil koristen za rešitev spora v postopku v glavni stvari.

               44

               Danska vlada še navaja, da odgovor na četrto vprašanje ne pušča nobenega razumnega dvoma, saj je o njem mogoče jasno sklepati iz sodne prakse Sodišča. Glede na točko 47 sodbe HK Danmark (C‑335/11 in C‑337/11, EU:C:2013:222) naj bi predložitveno sodišče v postopku v glavni stvari lahko dejansko samo odločilo o opredelitvi pojma „hendikepiranost“ v smislu Direktive 2000/78.

               45

               V zvezi s tem je treba spomniti, da v okviru postopka, določenega v členu 267 PDEU, le nacionalno sodišče, ki odloča o sporu in ki mora prevzeti odgovornost za sodno odločbo, ki mora biti sprejeta, glede na posebnosti zadeve presoja nujnost sprejetja predhodne odločbe, da bi lahko izdalo sodbo, in upoštevnost vprašanj, ki jih postavi Sodišču. Zato je Sodišče, če se predložena vprašanja nanašajo na razlago prava Unije, načeloma dolžno odločiti. Domnevo upoštevnosti, ki velja za vprašanja za predhodno odločanje, ki jih predložijo nacionalna sodišča, je mogoče zavrniti le izjemoma, če je očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora v postopku v glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo pravnih in dejanskih elementov, da bi lahko na zastavljena vprašanja dalo koristne odgovore (glej zlasti sodbi Åkerberg Fransson, EU:C:2013:105, točki 39 in 40, in B., C‑394/13, EU:C:2014:2199, točka 19).

               46

               V tej zadevi predložitveno sodišče dvomi o razlagi pojma „invalidnost“ v smislu Direktive 2000/78 in želi s četrtim vprašanjem izvedeti, ali tak pojem velja za delavca, ki je debel in čigar pogodba o zaposlitvi je bila odpovedana.

               47

               V teh okoliščinah se ne zdi očitno, da razlaga prava Unije, ki jo zahteva predložitveno sodišče, ni nujna za to, da bi rešilo spor, o katerem odloča.

               48

               Poleg tega nikakor ni prepovedano, da nacionalno sodišče Sodišču zastavi vprašanje za predhodno odločanje, na katero odgovor ne pušča nobenega razumnega dvoma (glej sodbo Painer, C‑145/10, EU:C:2011:798, točka 64 in navedena sodna praksa).

               49

               Zato je treba četrto vprašanje šteti za dopustno.

         Utemeljenost

               50

               Najprej je treba navesti, da je namen Direktive 2000/78, kot je razvidno iz njenega člena 1, opredeliti splošni okvir boja proti diskriminaciji pri zaposlovanju in delu, ki temelji na enem od razlogov, ki so navedeni v tem členu, med katerimi je invalidnost.

               51

               V skladu s členom 2(2)(a) navedene direktive se šteje, da gre za neposredno diskriminacijo, kadar je, je bila ali bi bila oseba med drugim zaradi invalidnosti obravnavana manj ugodno kakor neka druga oseba v primerljivem položaju.

               52

               V mejah pristojnosti, ki so prenesene na Unijo, se Direktiva 2000/78 v skladu s svojim členom 3(1)(c) uporablja za vse osebe, bodisi v javnem bodisi v zasebnem sektorju, vključno z javnimi subjekti, tudi kar zadeva odpovedi pogodbe o zaposlitvi s strani delodajalca.

               53

               Po tem ko je Unija ratificirala Konvencijo ZN o pravicah invalidov, ki je bila v imenu Evropske skupnosti odobrena s sklepom Sveta 2010/48/ES z dne 26. novembra 2009 (UL 2010, L 23, str. 35), je Sodišče menilo, da je treba pojem „hendikepiranosti“ v smislu Direktive 2000/78 razumeti kot omejitev, ki je med drugim posledica trajnih telesnih okvar oziroma umskih ali duševnih motenj, ki lahko v povezavi z različnimi ovirami zadevni osebi preprečujejo, da bi polno in učinkovito sodelovala v poklicnem življenju enako kot drugi delavci (glej sodbe HK Danmark, EU:C:2013:222, točke od 37 do 39; Z., C‑363/12, EU:C:2014:159, točka 76, in Glatzel, C‑356/12, EU:C:2014:350, točka 45).

               54

               Ta pojem „hendikepiranost“ je treba razumeti ne le kot nezmožnost opravljanja poklicne dejavnosti, ampak tudi kot oviro pri opravljanju take dejavnosti. Drugačna razlaga ne bi bila združljiva s ciljem te direktive, ki je zlasti ta, da se invalidni osebi zagotovi dostop do zaposlitve ali opravljanje zaposlitve (glej sodbo Z., EU:C:2014:159, točka 77 in navedena sodna praksa).

               55

               Poleg tega, če bi bila uporaba te direktive odvisna od vzroka hendikepiranosti, bi bilo to v nasprotju z njenim ciljem, ki je uresničevanje enakega obravnavanja (glej sodbo HK Danmark, EU:C:2013:222, točka 40).

               56

               Pojem „hendikepiranost“ v smislu Direktive 2000/78 namreč ni odvisen od tega, v kolikšni meri je oseba prispevala k nastanku svoje invalidnosti.

               57

               Dalje, opredelitev pojma „hendikepiranost“ v smislu člena 1 Direktive 2000/78 je navedena pred opredelitvijo in presojo ustreznih prilagoditvenih ukrepov iz člena 5 te direktive. V skladu z uvodno izjavo 16 Direktive 2000/78 se namreč s temi ukrepi skušajo upoštevati potrebe invalidnih oseb, ki so torej posledica in ne bistveni element pojma „hendikepiranost“ (glej v tem smislu sodbo HK Danmark, EU:C:2013:222, točki 45 in 46). Zato le okoliščina, da taki prilagoditveni ukrepi niso bili sprejeti glede K. Kaltofta, ne zadostuje za ugotovitev, da ta ne more biti invalidna oseba v smislu navedene direktive.

               58

               Ugotoviti je treba, da debelost sama ni „hendikepiranost“ v smislu Direktive 2000/78, ker omejitev, kot je navedena v točki 53 te sodbe, ni njena nujna posledica.

               59

               Če pa v danih okoliščinah debelost zadevnega delavca pomeni omejitev, ki je posledica zlasti telesnih okvar oziroma umskih ali duševnih motenj, ki lahko v povezavi z različnimi ovirami tej osebi preprečujejo, da bi polno in učinkovito sodelovala v poklicnem življenju enako kot drugi delavci, in če je ta omejitev dolgotrajna, taka bolezen lahko pomeni „hendikepiranost“ v smislu Direktive 2000/78 (glej v tem smislu sodbo HK Danmark, EU:C:2013:222, točka 41).

               60

               Tako bi bilo med drugim v primeru, da bi debelost delavcu zaradi zmanjšane gibljivosti ali nenadnega pojava bolezni, ki bi mu preprečevala opravljanje dela ali bi ga ovirala pri opravljanju njegove poklicne dejavnosti, preprečevala, da bi polno in učinkovito sodeloval v poklicnem življenju enako kot drugi delavci.

               61

               V tej zadevi je ugotovljeno, kot to navaja predložitveno sodišče, da je bil K. Kaltoft debel v celotnem obdobju zaposlitve pri Billund Kommune, torej daljše obdobje.

               62

               Predložitveno sodišče je pristojno preveriti, ali je v postopku v glavni stvari, čeprav je K. Kaltoft, kot je navedeno v točki 17 te sodbe, opravljal svoje delo približno 15 let, debelost K. Kaltofta pomenila omejitev, ki izpolnjuje pogoje iz točke 53 te sodbe.

               63

               Če bi predložitveno sodišče ugotovilo, da debelost K. Kaltofta izpolnjuje pogoje iz točke 53 te sodbe, je treba opozoriti, da morajo glede upoštevnega dokaznega bremena države članice v skladu s členom 10(1) Direktive 200/78 sprejeti ukrepe, kakršni so v skladu z njihovim sodnim sistemu potrebni, s katerimi zagotovijo, da je, kadar osebe, ki menijo, da jim je bila storjena krivica, ker ni bilo uporabljeno načelo enakega obravnavanja, pred sodiščem ali drugim pristojnim organom oblasti dokažejo dejstva, na podlagi katerih je mogoče domnevati, da je šlo za neposredno ali posredno diskriminacijo, dokazno breme, da načelo enakega obravnavanja ni bilo kršeno, naloženo toženi stranki. V skladu z odstavkom 2 navedenega člena njegov odstavek 1 ne preprečuje državam članicam, da sprejmejo za tožeče stranke ugodnejša pravila o dokaznem bremenu.

               64

               Glede na navedeno je treba na četrto zastavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba Direktivo 2000/78 razlagati tako, da pomeni debelost delavca „hendikepiranost“ v smislu te direktive, če pomeni omejitev, ki je med drugim posledica trajnih telesnih okvar oziroma umskih ali duševnih motenj, ki lahko v povezavi z različnimi ovirami zadevni osebi preprečujejo, da bi polno in učinkovito sodelovala v poklicnem življenju enako kot drugi delavci. Nacionalno sodišče je pristojno preveriti, ali so ti pogoji v postopku v glavni stvari izpolnjeni.

         Stroški

               65

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:

                           1.

                           Pravo Unije je treba razlagati tako, da ne določa splošnega načela prepovedi diskriminacije zaradi debelosti pri zaposlovanju in delu.

                           2.

                           Direktivo Sveta 2000/78/ES z dne 27. novembra 2000 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu je treba razlagati tako, da pomeni debelost delavca „hendikepiranost“ v smislu te direktive, če pomeni omejitev, ki je med drugim posledica trajnih telesnih okvar oziroma umskih ali duševnih motenj, ki lahko v povezavi z različnimi ovirami zadevni osebi preprečujejo, da bi polno in učinkovito sodelovala v poklicnem življenju enako kot drugi delavci. Nacionalno sodišče je pristojno preveriti, ali so ti pogoji v postopku v glavni stvari izpolnjeni.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: danščina.


Sodba Sodišča prve stopnje (drugi razširjeni senat) z dne 14. maja 1997. # Vereniging van Groothandelaren in Bloemkwekerijprodukten, Florimex BV, Inkoop Service Aalsmeer BV in M. Verhaar BV proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Konkurenca. # Zadeva T-77/94.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 5. julija 1988. # Central-Import Münster GmbH & Co. KG proti Hauptzollamt Münster. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Finanzgericht Düsseldorf - Nemčija. # Zaščitni ukrepi. # Zadeva 291/86.


Sodba Sodišča z dne 6. julija 1971. # Zvezna republika Nemčija proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Evropski socialni sklad. # Zadeva 2-71.


Sodba Sodišča z dne 14. decembra 1995. # Inge Nolte proti Landesversicherungsanstalt Hannover. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Sozialgericht Hannover - Nemčija. # Zadeva C-317/93.