title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 20. januarja 2011. # CLECE SA proti María Socorro Martín Valor in Ayuntamiento de Cobisa. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha - Španija. # Socialna politika - Direktiva 2001/23/CE - Prenos podjetij - Ohranjanje pravic delavcev - Pojem ,prenos‘ - Dejavnosti čiščenja - Dejavnost, ki jo neposredno opravlja občinska uprava z zaposlitvijo novega osebja. # Zadeva C-463/09.

text:
      Zadeva C-463/09
      CLECE SA
      proti
      Maríi Socorro Martín Valor
      in
      Ayuntamiento de Cobisa
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo
      Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha)
      „Socialna politika – Direktiva 2001/23/ES – Prenos podjetij – Ohranjanje pravic delavcev – Pojem ,prenos‘ – Dejavnosti čiščenja – Dejavnost, ki jo neposredno opravlja občinska uprava z zaposlitvijo novega osebja“
      Povzetek sodbe
      Socialna politika – Približevanje zakonodaj – Prenos podjetij – Ohranjanje pravic delavcev – Direktiva 2001/23 – Področje
            uporabe
      (Direktiva Sveta 2001/23, člen 1(1)(a) in (b))
      Člen 1(1)(a) in (b) Direktive 2001/23 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z ohranjanjem pravic delavcev v primeru
         prenosa podjetij, obratov ali delov podjetij ali obratov je treba razlagati tako, da se ta direktiva ne uporablja, kadar se
         občinska uprava, ki je prepustila čiščenje svojih prostorov zasebnemu podjetju, odloči, da bo odpovedala pogodbo, ki jo je
         sklenila s tem podjetjem, in sama opravljala dejavnosti čiščenja teh prostorov tako, da zato zaposli novo osebje.

      Dejavnost čiščenja se lahko obravnava kot dejavnost, ki v glavnem temelji na delovni sili, in zato lahko skupina delavcev,
         ki jih trajno združuje skupna dejavnost čiščenja, ob neobstoju drugih produkcijskih dejavnikov pomeni gospodarsko enoto. Vendar
         pa mora biti poleg tega identiteta te gospodarske enote ohranjena tudi po zadevnem poslu. Zgolj na podlagi okoliščine, da
         sta si dejavnosti, ki jih opravljata zasebna družba in občina, podobni, pa ni mogoče sklepati, da je identiteta gospodarske
         enote ohranjena. Enote namreč ni mogoče skrčiti na dejavnost, ki jo opravlja. Njena identiteta izhaja iz neločljive pluralnosti
         elementov, kot so zaposleno osebje, okvir, v katerem deluje, organizacija njenega dela, načini upravljanja in v ustreznih
         okoliščinah primera tudi proizvodna sredstva, ki jih ima na voljo. Natančneje, identiteta gospodarske enote ne more biti ohranjena,
         če domnevni pridobitelj bistvenega dela njenih zaposlenih ne prevzame.

      (Glej točke 39, 41 in 43 ter izrek.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 20. januarja 2011(*)

      „Socialna politika – Direktiva 2001/23/CE – Prenos podjetij – Ohranjanje pravic delavcev – Pojem ,prenos‘ – Dejavnosti čiščenja – Dejavnost, ki jo neposredno opravlja občinska uprava z zaposlitvijo novega osebja“
      V zadevi C‑463/09,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Tribunal Superior de Justicia
         de Castilla‑La Mancha (Španija) z odločbo z dne 20. oktobra 2009, ki je prispela na Sodišče 25. novembra 2009, v postopku

      CLECE SA
      proti
      Maríi Socorro Martín Valor,

      Ayuntamiento de Cobisa,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi K. Lenaerts, predsednik senata, D. Šváby, sodnik, R. Silva de Lapuerta, sodnica, E. Juhász in J. Malenovský (poročevalec),
         sodnika,

      generalna pravobranilka: V. Trstenjak,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za špansko vlado F. Díez Moreno, zastopnik,
      –        za Evropsko komisijo J. Enegren in R. Vidal Puig, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 26. oktobra 2010
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 1(1) Direktive Sveta 2001/23/ES z dne 12. marca 2001 o približevanju
         zakonodaje držav članic v zvezi z ohranjanjem pravic delavcev v primeru prenosa podjetij, obratov ali delov podjetij ali obratov
         (UL L 82, str. 16).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo CLECE SA (v nadaljevanju: CLECE) na eni strani ter M. S. Martín Valor in
         Ayuntamiento de Cobisa (občinska uprava Cobisa) na drugi strani, ki se nanaša na odpoved pogodbe o zaposlitvi M. S. Martín
         Valor.

       Pravni okvir
       Pravo Unije
      3        Direktiva 2001/23 kodificira Direktivo Sveta 77/187/EGS z dne 14. februarja 1977 o približevanju zakonodaje držav članic v
         zvezi z ohranjanjem pravic delavcev v primeru prenosa podjetij, obratov ali delov podjetij ali obratov (UL L 61, str. 26),
         kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 98/50/ES z dne 29. junija 1998 (UL L 201, str. 88).

      4        V uvodni izjavi 3 Direktive 2001/23 je navedeno, da je treba „[p]redvideti […] varovanje delavcev v primeru, ko se spremeni
         delodajalec, in zlasti zagotoviti, da se njihove pravice ohranijo“.

      5        Člen 1(1) te direktive določa:

      „(a)      Ta direktiva se uporablja za vsak prenos podjetja, obrata ali dela podjetja ali obrata na drugega delodajalca, ki je posledica
         pogodbenega prenosa ali združitve.

      (b)      Ob upoštevanju pododstavka (a) in nadaljnjih določb tega člena se za prenos v smislu te direktive šteje prenos gospodarske
         enote, ki ohrani svojo identiteto, se pravi organiziranega skupka virov, katerega cilj je opravljanje gospodarske dejavnosti,
         ne glede na to, ali je ta dejavnost glavna ali stranska.

      (c)      Ta direktiva se uporablja za javna in zasebna podjetja, ki opravljajo gospodarske dejavnosti, ne glede na to, ali so te pridobitne
         ali ne. Upravna reorganizacija organov oblasti ali prenos upravnih funkcij med organi oblasti niso prenos v smislu te direktive.

      6        Člen 3(1), prvi pododstavek, te direktive določa:

      „Pravice in obveznosti odsvojitelja, ki izhajajo iz na dan prenosa obstoječe pogodbe o zaposlitvi ali delovnega razmerja,
         se na podlagi takega prenosa prenesejo na pridobitelja.“

      7        Člen 4(1), prvi pododstavek, Direktive 2001/23 določa:

      „Prenos podjetja, obrata ali dela podjetja ali obrata sam po sebi odsvojitelju ali pridobitelju ne daje podlage za odpuščanje.
         Ta določba ne preprečuje morebitnega odpuščanja iz ekonomskih, tehničnih ali organizacijskih razlogov, zaradi katerih so potrebne
         kadrovske spremembe.“

       Nacionalno pravo
      8        Direktiva 2001/23 je bila v špansko pravo prenesena s členom 44 kraljeve zakonske uredbe 1/1995 o potrditvi spremenjenega
         besedila zakona o statusu delavcev (Real Decreto Legislativo 1/1995, por el que se aprueba el texto refundido de la Ley del
         Estatuto de los Trabajadores) z dne 24. marca 1995 (BOE št. 75 z dne 29. marca 1995, str. 9654, v nadaljevanju: zakon o statusu
         delavcev).

      9        Člen 44(1) in (2) zakona o statusu delavcev določa:

      „1.      Prenos podjetja, delovnega centra ali samostojne proizvodne enote tega podjetja sam po sebi ne pomeni, da delovno razmerje
         preneha; novi delodajalec vstopi v pravice in obveznosti prejšnjega delodajalca, ki jih ima na podlagi pogodbe o zaposlitvi
         in socialne varnosti, vključno z obveznostmi glede pokojnin pod pogoji, ki jih določa posebna veljavna zakonodaja, in na splošno
         z vsemi obveznostmi na področju dodatne socialne varnosti, ki jih je nanj prenesel odsvojitelj.“

      2.      Za potrebe tega člena se za prenos podjetja šteje prenos gospodarske enote, ki ohrani svojo identiteto, se pravi organiziranega
         skupka virov, katerega cilj je opravljanje gospodarske dejavnosti, ki je glavna ali stranska.“

      10      Člen 14 kolektivne pogodbe za čiščenje v stavbah in prostorih province Toledo določa:

      „Če se podjetje, v katerem je čiščenje opravljal pogodbeni izvajalec, odloči, da bo to dejavnost opravljalo samo, pri tem
         ni obvezano prevzeti osebja, ki je zadevne storitve opravljalo za pogodbenega izvajalca, če bodo čiščenje poslej opravljali
         njegovi lastni delavci in delavke. Vendar pa je treba delavce in delavke nekdanjega pogodbenega izvajalca prevzeti, če bi
         bilo za čiščenje treba zaposliti novo osebje.“

       Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      11      Družba CLECE – podjetje, ki opravlja storitve čiščenja – je 27. maja 2003 sklenila pogodbo z Ayuntamiento de Cobisa, katere
         predmet je bil opravljanje storitev čiščenja v šolah in prostorih občinske uprave, v njej pa ni bilo določeno, da je za opravljanje
         teh storitev potrebna uporaba „posebnih sredstev“.

      12      Na podlagi te pogodbe je M. S. Martín Valor od 25. marca 2004 opravljala delo za družbo CLECE kot čistilka.

      13      Ayuntamiento de Cobisa je 9. novembra 2007 družbo CLECE obvestila o svoji odločitvi, da z učinkom od 31. decembra 2007 odpove
         pogodbo, ki je bila sklenjena s to družbo.

      14      Družba CLECE je 2. januarja 2008 M. S. Martín Valor obvestila, da je s 1. januarjem 2008 postala del osebja Ayuntamiento de
         Cobisa, saj odslej ta opravlja storitve čiščenja zadevnih prostorov. Po mnenju družbe CLECE je namreč Ayuntamiento de Cobisa
         na podlagi člena 14 kolektivne pogodbe za čiščenje v stavbah in prostorih province Toledo od te družbe prevzela vse pravice
         in obveznosti, ki se nanašajo na delovno razmerje iz postopka v glavni stvari.

      15      M. S. Martín Valor je istega dne prišla v prostore Ayuntamiento de Cobisa, vendar ji opravljanje dela ni bilo dovoljeno. Družba
         CLECE pa je ni prerazporedila na drugo delovno mesto.

      16      Ayuntamiento de Cobisa je 10. januarja 2008 s posredovanjem agencije za zaposlovanje za opravljanje čiščenja svojih prostorov
         zaposlila pet oseb.

      17      M. S. Martín Valor je zato pri Juzgado de lo Social n° 2 de Toledo proti družbi CLECE in Ayuntamiento de Cobisa vložila tožbo,
         v kateri je predlagala, naj se ugotovi, da je bila odpoved pogodbe o zaposlitvi nezakonita.

      18      Juzgado de lo Social n° 2 de Toledo je v sodbi z dne 13. maja 2008 presodilo, da člena 14 kolektivne pogodbe za čiščenje v
         stavbah in prostorih Toleda ni mogoče uporabiti in da zato proti Ayuntamiento de Cobisa ni mogoče sprožiti sodnega postopka.
         Poleg tega je presodilo, da je družba CLECE nezakonito odpovedala pogodbo M. S. Martín Valor, in tej družbi naložilo, naj
         zadevno osebo bodisi ponovno zaposli pod pogoji, ki so veljali pred odpovedjo, bodisi ji izplača odškodnino 6507,10 EUR. Obe
         možnosti sta vključevali tudi izplačilo rednih osebnih dohodkov, ki jih M. S. Martín Valor ni prejela.

      19      Družba CLECE je 26. decembra 2008 na Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha vložila pritožbo zoper navedeno sodbo.
         Družba CLECE v pritožbi med drugim trdi, da je Ayuntamiento de Cobisa v skladu s členom 14 kolektivne pogodbe za čiščenje
         v stavbah in prostorih Toleda v povezavi s členom 44 zakona o statusu delavcev in sodno prakso, ki jo je navedla, vstopila
         v delovno razmerje z M. S. Martín Valor.

      20      Predložitveno sodišče navaja, da je iz sodne prakse, ki je združena v sodbi Tribunal Supremo (Španija) z dne 10. decembra
         2008, razvidno, da določbe iz kolektivne pogodbe za čiščenje javnih stavb in prostorov ne veljajo za podjetje naročnika, ki
         se ukvarja z drugo dejavnostjo in ki se po prenehanju pogodbe s podjetjem za čiščenje odloči, da bo samo skrbelo za čistočo
         svojih prostorov, saj se ne more šteti, da to podjetje naročnik spada na področje uporabe te kolektivne pogodbe.

      21      V teh okoliščinah se predložitveno sodišče sprašuje, ali je treba šteti, da na področje uporabe člena 1(1)(a) in (b) Direktive
         2001/23 spada položaj, ko se občinska uprava odloči, da bo z lastnim osebjem opravljala čiščenje svojih prostorov – to dejavnost
         pa je pred tem opravljalo podjetje za čiščenje na podlagi pogodbe, ki je bila odpovedana – in zato zaposli novo osebje, ob
         tem pa za podjetje naročnika ne velja kolektivna pogodba za čiščenje v stavbah in prostorih, ki določa obveznost prevzema
         delavcev v takih okoliščinah.

      22      Natančneje, predložitveno sodišče se sprašuje, ali je v zadevi iz postopka v glavni stvari treba upoštevati posledice, ki
         izvirajo iz člena 1(1)(a) in (b) Direktive 2001/23, čeprav se kolektivna pogodba iz sektorja za čiščenje v stavbah in prostorih
         province Toledo za Ayuntamiento de Cobisa ne uporablja in čeprav je posebnost tega subjekta v tem, da gre za delodajalca,
         za katerega velja javno pravo, zaradi česar veljajo na podlagi člena 103(3) španske ustave za delovna razmerja, ki jih sklepa,
         posebna pravila.

      23      V teh okoliščinah je Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje
         predložilo to vprašanje:

      „Ali na področje uporabe Direktive [2001/23], kot je opredeljeno v členu 1(1)(a) in (b), spada primer, v katerem občinska
         uprava spet začne opravljati ali prevzame čiščenje svojih prostorov, ki ga je pred tem opravljal pogodbeni izvajalec, in zato
         zaposli novo osebje?“

       Vprašanje za predhodno odločanje
      24      Predložitveno sodišče s svojim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 1(1)(a) in (b) Direktive 2001/23 razlagati
         tako, da se ta direktiva uporablja za položaj, ko se občinska uprava, ki je prepustila čiščenje svojih prostorov zasebnemu
         podjetju, odloči, da bo odpovedala pogodbo, ki jo je sklenila s tem podjetjem, in sama opravljala storitve čiščenja ter zato
         zaposlila novo osebje.

      25      Najprej je treba navesti, da se Direktiva 2001/23 v skladu s členom 1(1)(c) te direktive uporablja za javna podjetja, ki opravljajo
         gospodarsko dejavnost, ne glede na to, ali je ta pridobitna ali ne.

      26      Sodišče je že presodilo, da zgolj zaradi dejstva, da je pridobitelj pravna oseba javnega prava, v tem primeru občinska uprava,
         ni mogoče izključiti obstoja prenosa, ki spada na področje uporabe Direktive 2001/23 (glej sodbi z dne 26. septembra 2000
         v zadevi Mayeur, C‑175/99, Recueil, str. I‑7755, točke 29, 33 in 34, in z dne 29. julija 2010 v zadevi UGT-FSP, C‑151/09,
         še neobjavljena v ZOdl., točka 23).

      27      Zato dejstvo, da je ena od zadevnih oseb občinska uprava – kot je to v postopku v glavni stvari – samo po sebi ne nasprotuje
         uporabi Direktive 2001/23.

      28      Dalje, v skladu s členom 1(1)(a) Direktive 2001/23 se ta direktiva uporablja za vsak prenos podjetja, obrata ali dela podjetja
         ali obrata na drugega delodajalca, ki je posledica pogodbenega prenosa ali združitve.

      29      V zvezi s tem iz ustaljene sodne prakse izhaja, da vsebine te določbe ni mogoče določiti zgolj na podlagi besedne razlage.
         Zaradi razlik med jezikovnimi različicami te direktive in razhajanj v nacionalnih zakonodajah glede pojma pogodbenega prenosa,
         je Sodišče dalo dovolj prilagodljivo obrazložitev tega pojma, da se zadosti cilju te direktive, ki je – kot je razvidno iz
         njene uvodne izjave 3 – varovanje delavcev ob zamenjavi vodje podjetja (glej v tem smislu sodbo z dne 13. septembra 2007 v
         zadevi Jouini in drugi, C‑458/05, ZOdl., str. I‑7301, točka 24 in navedena sodna praksa).

      30      Sodišče je tako presodilo, da se Direktiva 77/187, ki je bila kodificirana z Direktivo 2001/23, uporablja ob vseh zamenjavah
         – v okviru pogodbenih razmerij – fizične ali pravne osebe, ki je odgovorna za obratovanje podjetja in ki prevzema obveznosti
         delodajalca do zaposlenih v podjetju (glej sodbi z dne 7. marca 1996 v združenih zadevah Merckx in Neuhuys, C‑171/94 in C‑172/94,
         Recueil, str. I‑1253, točka 28, in z dne 10. decembra 1998 v združenih zadevah Hernández Vidal in drugi, C‑127/96, C‑229/96
         in C‑74/97, Recueil, str. I‑8179, točka 23).

      31      Sodišče je tudi menilo, da na področje uporabe Direktive 77/187 lahko spada položaj, ko se podjetje, ki je pri drugem podjetju
         naročilo čiščenje svojih prostorov ali dela svojih prostorov, odloči, da bo odpovedalo pogodbo, ki jo je sklenilo z navedenim
         podjetjem, in odslej samo opravljalo te storitve (glej zgoraj navedeno sodbo Hernández Vidal in drugi, točka 25).

      32      Iz navedenega je razvidno, da ni mogoče takoj izključiti uporabe Direktive 2001/23 v okoliščinah, kot so te v zadevi iz postopka
         v glavni stvari, ko se občinska uprava enostransko odloči, da bo odpovedala pogodbo, ki jo je sklenila z zasebnim podjetjem,
         in sama opravljala dejavnosti čiščenja, ki jih je zaupala navedenemu podjetju.

      33      Vendar pa se mora v skladu s členom 1(1)(b) Direktive 2001/23 za to, da bi se ta direktiva lahko uporabljala, prenos nanašati
         na gospodarsko enoto, ki ohrani svojo identiteto po zamenjavi vodstva podjetja.

      34      Da bi ugotovili, ali taka enota ohrani svojo identiteto, je treba upoštevati vse dejanske okoliščine, ki opredeljujejo zadevni
         posel, med katerimi so zlasti vrsta zadevnega podjetja ali obrata, to, ali je bil opravljen prenos opredmetenih sredstev,
         kot so nepremičnine in premičnine, vrednost neopredmetenih sredstev ob prenosu, to, ali je novi delodajalec prevzel večino
         zaposlenih, to, ali je bil opravljen morebitni prenos strank, stopnja podobnosti dejavnosti, ki se opravljajo pred prenosom
         in po njem, in trajanje morebitne prekinitve teh dejavnosti. Vendar ti dejavniki pomenijo le delne vidike potrebne celostne
         presoje in jih tako ni mogoče presojati ločeno (glej zlasti sodbe z dne 18. marca 1986 v zadevi Spijkers, 24/85, Recueil,
         str. 1119, točka 13; z dne 19. maja 1992 v zadevi Redmond Stichting, C‑29/91, Recueil, str. I‑3189, točka 24; z dne 11. marca 1997
         v zadevi Süzen, C‑13/95, Recueil, str. I‑1259, točka 14, in z dne 20. novembra 2003 v zadevi Abler in drugi, C‑340/01, Recueil,
         str. I‑14023, točka 33).

      35      Sodišče je že opozorilo, da lahko gospodarska enota v nekaterih sektorjih deluje brez kakršnih koli pomembnih opredmetenih
         ali neopredmetenih sredstev, tako da ohranitev njene identitete po transakciji, katere predmet je, logično ne more biti odvisna
         od prenosa takih sredstev (glej zgoraj navedene sodbe Süzen, točka 18; Hernández Vidal in drugi, točka 31, in UGT-FSP, točka 28).

      36      Sodišče je tako odločilo, da lahko v nekaterih delovno intenzivnih sektorjih skupina delavcev, ki je trajno vključena v skupno
         dejavnost, pomeni gospodarsko enoto, taka enota pa lahko ohrani identiteto tudi po prenosu, kadar novo vodstvo podjetja ne
         le nadaljuje zadevno dejavnost, ampak prevzame tudi bistveni del – tako po številu kot strokovnem znanju – zaposlenih, ki
         jim je njihov predhodnik posebej dodelil to nalogo. V tem primeru novo vodstvo podjetja tako prevzame organiziran skupek sredstev,
         ki mu omogoča stabilno nadaljevanje dejavnosti ali nekaterih dejavnosti podjetja odsvojitelja (glej zgoraj navedeni sodbi
         Süzen, točka 21, in Hernández Vidal in drugi, točka 32; sodbi z dne 10. decembra 1998 v združenih zadevah Hidalgo in drugi,
         C‑173/96 in C‑247/96, Recueil, str. I‑8237, točka 32, in z dne 24. januarja 2002 v zadevi Temco, C‑51/00, Recueil, str. I‑969,
         točka 33, in zgoraj navedeno sodbo UGT-FSP, točka 29).

      37      Kot je razvidno iz točke 31 te sodbe v zvezi s tem ni pomembno, ali je prevzem bistvenega dela zaposlenih opravljen v okviru
         pogodbenega prenosa, ki sta ga sklenila pridobitelj in odsvojitelj, ali pa je posledica enostranske odločitve nekdanjega vodstva
         podjetja, da zaposlenim, ki so bili preneseni, odpove pogodbe o zaposlitvi, temu pa sledi enostranska odločitev novega vodstva
         podjetja, da za opravljanje istih nalog zaposli bistveni del teh zaposlenih.

      38      Če bi bil namreč ob prevzemu bistvenega dela zaposlenih obstoj prenosa v smislu Direktive 2001/23 pogojen s tem, da je temelj
         prenosa lahko le pogodba, potem bi bilo varstvo delavcev, ki je cilj te direktive, prepuščeno diskrecijski pravici vodstev
         podjetij in ta bi se lahko s tem, da ne bi sklenila pogodbe, izognila uporabi navedene direktive v škodo ohranitve pravic
         prenesenih delavcev, ki pa jih člen 3(1) Direktive 2001/23 vendarle zagotavlja.

      39      Kot izhaja iz sodne prakse Sodišča se dejavnost čiščenja, kot je ta, ki se obravnava v zadevi iz postopka v glavni stvari,
         dejansko lahko obravnava kot dejavnost, ki v glavnem temelji na delovni sili (glej v tem smislu zgoraj navedene sodbe Hernández
         Vidal in drugi, točka 27; Hidalgo in drugi, točka 26, ter Jouini in drugi, točka 32) in zato lahko skupina delavcev, ki jih
         trajno združuje skupna dejavnost čiščenja, ob neobstoju drugih produkcijskih dejavnikov pomeni gospodarsko enoto (glej v tem
         smislu zgoraj navedeno sodbo Hernández Vidal in drugi, točka 27). Vendar pa mora biti poleg tega identiteta te gospodarske
         enote ohranjena tudi po zadevnem poslu.

      40      V zvezi s tem je iz predložitvene odločbe razvidno, da je Ayuntamiento de Cobisa za to, da bi sama opravljala dejavnosti čiščenja
         svojih šol in prostorov, ki so bile pred tem zaupane družbi CLECE, zaposlila novo osebje, ne da bi prevzela delavce, ki jim
         je pred tem opravljanje teh dejavnosti dodelila družba CLECE, in tudi sicer ni prevzela nobenega od opredmetenih ali neopredmetenih
         sredstev tega podjetja. V teh okoliščinah dejavnosti, ki jih je opravljala družba CLECE, in dejavnosti, katerih opravljanje
         je prevzela Ayuntamiento de Cobisa, povezuje samo predmet zadevne dejavnosti, to je čiščenje prostorov.

      41      Zgolj na podlagi okoliščine, da sta si dejavnosti, ki jih opravljata družba CLECE in Ayuntamiento de Cobisa, podobni, pa ni
         mogoče sklepati, da je identiteta gospodarske enote ohranjena. Enote namreč ni mogoče skrčiti na dejavnost, ki jo opravlja.
         Njena identiteta izhaja iz neločljive pluralnosti elementov, kot so zaposleno osebje, okvir, v katerem deluje, organizacija
         njenega dela, načini upravljanja in v ustreznih okoliščinah primera tudi proizvodna sredstva, ki jih ima na voljo (glej v
         tem smislu zgoraj navedene sodbe Süzen, točka 15; Hernández Vidal in drugi, točka 30, ter Hidalgo in drugi, točka 30). Natančneje,
         identiteta gospodarske enote, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki v glavnem temelji na delovni sili, ne more biti ohranjena,
         če domnevni pridobitelj bistvenega dela njenih zaposlenih ne prevzame.

      42      Iz navedenega je razvidno, da brez poseganja v morebitno uporabo nacionalnih pravil o varstvu delavcev zgolj to, da je Ayuntamiento
         de Cobisa prevzela dejavnosti čiščenja od družbe CLECE, ne pomeni, da obstaja prenos v smislu Direktive 2001/23.

      43      Zato je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 1(1)(a) in (b) Direktive 2001/23 razlagati tako, da se
         ta direktiva ne uporablja za položaj, ko se občinska uprava, ki je prepustila čiščenje svojih prostorov zasebnemu podjetju,
         odloči, da bo odpovedala pogodbo, ki jo je sklenila s tem podjetjem, in sama opravljala dejavnosti čiščenja teh prostorov
         tako, da zato zaposli novo osebje.

       Stroški
      44      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      Člen 1(1)(a) in (b) Direktive Sveta 2001/23/ES z dne 12. marca 2001 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z ohranjanjem
            pravic delavcev v primeru prenosa podjetij, obratov ali delov podjetij ali obratov je treba razlagati tako, da se ta direktiva
            ne uporablja za položaj, ko se občinska uprava, ki je prepustila čiščenje svojih prostorov zasebnemu podjetju, odloči, da
            bo odpovedala pogodbo, ki jo je sklenila s tem podjetjem, in sama opravljala dejavnosti čiščenja teh prostorov tako, da zato
            zaposli novo osebje.
      Podpisi
      *Jezik postopka: španščina.


Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 3. decembra 2003. # Nestlé Waters France proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Absolutni razlogi za zavrnitev. # Zadeva T-305/02.


Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 30. novembra 1994. # Helena Correia proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Odpust. # Zadeva T-568/93.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (osmi senat) z dne 28. oktobra 2009. # X-Technology R & D Swiss GmbH proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava besedne znamke Skupnosti First-On-Skin - Prejšnja nacionalna besedna znamka FIRST - Relativni razlog za zavrnitev - Verjetnost zmede - Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94 (postal člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009). # Zadeva T-273/08.

text:
      Sodba Sodišča prve stopnje (osmi senat) z dne 28. oktobra 2009 – X‑Technology R & D Swiss proti UUNT – Ipko-Amcor (First-On-Skin)
      (Zadeva T-273/08)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava besedne znamke Skupnosti First-On-Skin – Prejšnja nacionalna besedna znamka FIRST – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94 (postal člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009)“
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede zaradi prejšnje znamke (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(1)(b)) (Glej točke 26, 42 in 43.)
      Predmet

               Tožba, vložena zoper odločbo četrtega odbora za pritožbe UUNT z dne 15. maja 2008 (zadeva R 281/2007-4) glede postopka z ugovorom
                  med družbama X-Technology R & D Swiss GmbH in Ipko-Amcor BV.

            Podatki o zadevi

               Prijavitelj znamke Skupnosti:

               X-Technology R & D Swiss GmbH

               Zadevna znamka Skupnosti:

               besedna znamka First-On-Skin za proizvode iz razredov 18, 23 in 25 – prijava št. 4019981

               Imetnik znamke ali znaka, navajanega v postopku z ugovorom:

               Ipko-Amcor BV

               Znamka ali znak, navajan v postopku z ugovorom:

               besedna znamka FIRST za proizvode iz razreda 25 (registracija v državah Beneluksa št. 401666), pri čemer je bil ugovor vložen
                  zoper proizvode iz razreda 25, navedene v prijavi

               Odločba oddelka za ugovore:

               zavrnitev ugovora

               Odločba odbora za pritožbe:

               razveljavitev odločbe oddelka za ugovore

      Izrek

                  1)

                  	Tožba se zavrne.

                  2)

                  	X-Technology R & D Swiss GmbH se naloži plačilo stroškov.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 13. septembra 2007.#Yolanda Del Cerro Alonso proti Osakidetza-Servicio Vasco de Salud.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Juzgado de lo Social nº 1 de San Sebastián - Španija.#Direktiva 1999/70/ES - Določba 4 okvirnega sporazuma o delu za določen čas - Načelo nediskriminacije - Pojem ‚pogoji zaposlitve‘ - Dodatek za delovno dobo - Vključitev - Objektivni razlogi, ki upravičujejo različno obravnavanje - Odsotnost.#Zadeva C-307/05.

text:
      Zadeva C-307/05
      Yolanda Del Cerro Alonso
      proti
      Osakidetza-Servicio Vasco de Salud
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo
      Juzgado de lo Social nº 1 de San Sebastián)
      „Direktiva 1999/70/ES − Določba 4 okvirnega sporazuma o delu za določen čas − Načelo nediskriminacije − Pojem ‚pogoji zaposlitve‘
         − Dodatek za delovno dobo − Vključitev – Objektivni razlogi, ki upravičujejo različno obravnavanje – Odsotnost“

      Sklepni predlogi generalnega pravobranilca M. Poiaresa Madura, predstavljeni 10. januarja 2007
      Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 13. septembra 2007
      Povzetek sodbe
      1.     Socialna politika – Okvirni sporazum ETUC, UNICE in CEEP o delu za določen čas – Direktiva 1999/70
      (člen 249, tretji odstavek, ES; Direktiva Sveta 1999/70, sedemnajsta  uvodna izjava in člen 2(1))
      2.     Socialna politika – Okvirni sporazum ETUC, UNICE in CEEP o delu za določen čas –  Direktiva 1999/70
      (člen 137(5) ES; Direktiva Sveta 1999/70, priloga, določba 4(1))
      3.     Socialna politika –  Okvirni sporazum ETUC, UNICE in CEEP o delu za določen čas –  Direktiva 1999/70
      (Direktiva Sveta 1999/70, priloga, določba 4(1))
      1.     Iz besedila Direktive 1999/70 o okvirnem sporazumu o delu za določen čas, sklenjenem med ETUC, UNICE in CEEP, in okvirnega
         sporazuma, ki je priložen k Direktivi, ter iz njune sistematike in namena izhaja, da se njune določbe uporabljajo za pogodbe
         o zaposlitvi in delovna razmerja za določen čas, sklenjena med upravami in drugimi subjekti javnega sektorja.

      Upoštevajoč pomen načel enakega obravnavanja in nediskriminacije, ki sta del splošnih načel prava Skupnosti, je treba določbam,
         ki jih v zvezi s tem določata ta direktiva ter okvirni sporazum, z namenom delavcem, zaposlenim za določen čas, zagotoviti
         uživanje enakih ugodnosti, kot jih uživajo primerljivi delavci, zaposleni za nedoločen čas, razen če objektivni razlogi upravičujejo
         različno obravnavanje, priznati splošen učinek, ker so del pravil socialnega prava Skupnosti posebnega pomena, ki jih mora
         uživati vsak delavec kot minimalne varstvene zahteve.

      Zato se Direktiva 1999/70 in okvirni sporazum uporabljata za vse delavce, ki ponujajo odplačne storitve v okviru delovnega
         razmerja za določen čas, sklenjenega s svojim delodajalcem.

      Glede tega sama okoliščina, da je delo po nacionalnem pravu opredeljeno kot „statutarno“ in da izkazuje določene vidike, ki
         so značilni za javne uslužbence zadevne države članice, ni pomembna, ker bi bili sicer praktična veljavnost Direktive 1999/70
         in okvirnega sporazuma ter njuna enotna uporaba v državah članicah vprašljivi, s tem da bi slednje lahko določene kategorije
         oseb samovoljno izločile iz varstva, ki naj bi se uveljavilo s tema instrumentoma Skupnosti. Kot to izhaja ne le iz člena
         249, tretji odstavek, ES, temveč tudi iz člena 2(1) Direktive 1999/70 v povezavi z njeno sedemnajsto uvodno izjavo, morajo
         države članice zagotoviti rezultat, ki ga nalaga pravo Skupnosti.

      (Glej točke 25 in od 27 do 29.)
      2.     Pojem „pogoji zaposlitve“ iz določbe 4(1) okvirnega sporazuma o delu za določen čas, ki je priloga k Direktivi Sveta 1999/70
         o okvirnem sporazumu o delu za določen čas, sklenjenem med ETUC, UNICE in CEEP, je treba razlagati tako, da se ga lahko uporabi
         kot pravno podlago za zahtevek, ki se nanaša na dodelitev dodatka za delovno dobo delavcu, zaposlenemu za določen čas, ki
         ga nacionalno pravo določa samo za delavce, zaposlene za nedoločen čas.

      Namen okvirnega sporazuma je uveljavitev uporabe načela nediskriminacije za delavce, zaposlene za določen čas, da bi se preprečilo,
         da delodajalec tako delovno razmerje uporabi za prikrajšanje delavcev za pravice, ki so priznane delavcem, zaposlenim za nedoločen
         čas. Tega načela socialnega prava Skupnosti torej ni mogoče razlagati ozko.

      Drugič, izjeme, ki se nanaša na „plače“ iz člena 137(5) ES in jo je treba razlagati ozko, ni mogoče razširiti na vsa vprašanja,
         ki so kakor koli povezana s plačilom, ker bi bila s tem nekatera področja iz člena 137(1) ES lahko prikrajšana za velik del
         vsebine.

      (Glej točke od 37 do 41, 48 in točko 1 izreka.)
      3.     Določbo 4(1) okvirnega sporazuma o delu za določen čas, ki je priloga k Direktivi 1999/70 o okvirnem sporazumu o delu za določen
         čas, sklenjenem med ETUC, UNICE in CEEP, je treba razlagati tako, da nasprotuje uvedbi različnega obravnavanja delavcev, zaposlenih
         za določen čas, in delavcev, zaposlenih za nedoločen čas, ki bi bilo upravičeno zgolj v primeru, da je določeno z zakonsko
         ali drugo določbo države članice ali s kolektivno pogodbo, sklenjeno med sindikati zaposlenih in zadevnim delodajalcem.

      Pojem „objektivni razlogi“ iz navedene določbe zahteva, da je zadevno različno obravnavanje upravičeno z obstojem jasnih in
         konkretnih dejstev, značilnih za zadevni pogoj zaposlitve v posebnem kontekstu, v katerem se uporabi, ter na podlagi objektivnih
         in transparentih meril, da se ugotovi, ali to razlikovanje ustreza dejanski potrebi, ali se z njim lahko doseže zastavljeni
         cilj in ali je nujno za dosego tega cilja.

      (Glej točki 58 in 59 ter točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 13. septembra 2007(*)

      „Direktiva 1999/70/ES − Določba 4 okvirnega sporazuma o delu za določen čas − Načelo nediskriminacije − Pojem ‚pogoji zaposlitve‘
         − Dodatek za delovno dobo − Vključitev – Objektivni razlogi, ki upravičujejo različno obravnavanje – Odsotnost“

      V zadevi C‑307/05,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Juzgado de lo Social nº
         1 de San Sebastián (Španija) z odločbo z dne 6. julija 2005, ki je prispela na Sodišče 4. avgusta 2005, v postopku

      Yolanda Del Cerro Alonso
      proti
      Osakidetza-Servicio Vasco de Salud,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata, R. Schintgen (poročevalec), J. Klučka, J. Makarczyk in G. Arestis, sodniki,
      generalni pravobranilec: M. Poiares Maduro,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 21. septembra 2006,
      ob upoštevanju stališč, so jih predložili:
      –       za Y. Del Cerro Alonso A. Angoitia López, odvetnik,
      –       za Osakidetza-Servicio Vasco de Salud R. Navajas Cardenal, odvetnik,
      –       za špansko vlado J. Rodríguez Cárcamo, zastopnik,
      –       za Irsko D. J. O’Hagan, zastopnik, skupaj z A. Collins, SC, A. Kerr, BL, F. O’Dubhghaill, BL, M. Heneghan, state’s solicitor,
         in J. Gormley, advisory counsel,

      –       za italijansko vlado I. M. Braguglia, zastopnik, skupaj z M. Massella Ducci Teri, avvocato dello Stato,
      –       za vlado Združenega kraljestva T. Harris, zastopnica, skupaj s T. Ward in K. Smith, barristers,
      –       za Komisijo Evropskih skupnosti M. van Beek in R. Vidal Puig, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 10. januarja 2007
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1       Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago določbe 4(1) okvirnega sporazuma o delu za določen čas, sklenjenega
         18. marca 1999 (v nadaljevanju: okvirni sporazum), ki je priloga k Direktivi Sveta 1999/70/ES z dne 28. junija 1999 o okvirnem
         sporazumu o delu za določen čas, sklenjenem med ETUC, UNICE in CEEP (UL L 175, str. 43).

      2       Predlog je bil vložen v zvezi s sporom med Y. Del Cerro Alonso in njenim delodajalcem Osakidetza-Servicio Vasco de Salud (v
         nadaljevanju: Osakidetza) glede dodelitve dodatka za delovno dobo.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3       V skladu z določbo 1 okvirnega sporazuma je njegov namen:
      „a)      izboljšati kakovost dela za določen čas z zagotavljanjem uporabe načela nediskriminacije;
      b)      vzpostaviti okvir za preprečevanje zlorab, ki izhajajo iz veriženja pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij za določen čas.“
      4       Določba 2(1) okvirnega sporazuma določa:
      „Ta sporazum se uporablja za delavce, zaposlene za določen čas, ki so sklenili pogodbo o zaposlitvi ali delovno razmerje,
         kakor ju opredeljujejo zakoni, kolektivne pogodbe ali običaji v posamezni državi članici.“

      5       Določba 3 okvirnega sporazuma določa, da pomeni:
      „1.      ‚delavec, zaposlen za določen čas‘ […] osebo, ki ima pogodbo o zaposlitvi ali delovno razmerje, sklenjeno neposredno med delodajalcem
         in delavcem in pri katerem je konec pogodbe o zaposlitvi ali delovnega razmerja določen z objektivnimi pogoji, kakršni so
         potek določenega datuma, dokončanje določene naloge ali nastop posebnega dogodka.

      2.      […] ‚primerljiv delavec, zaposlen za nedoločen čas‘ […] osebo, ki ima pogodbo o zaposlitvi ali delovno razmerje za nedoločen
         čas v istem podjetju, opravlja enako ali podobno delo/poklic, pri čemer se upošteva izobrazba/strokovnost. […]“

      6       Določba 4(1) okvirnega sporazuma določa:
      „Delavce, zaposlene za določen čas, se glede pogojev zaposlitve ne sme obravnavati manj ugodno kakor primerljive delavce,
         zaposlene za nedoločen čas, [zgolj zato, ker so zaposleni za določen čas,] razen kjer je različno obravnavanje upravičljivo
         iz objektivnih razlogov.“

       Nacionalna ureditev
      7       Temeljno ureditev za statutarno osebje v španskem zdravstvenem sistemu vsebuje zakon 55/2003 o okvirnih predpisih za statutarno
         osebje v zdravstvenih službah (Ley 55/2003 del Estatuto Marco del personal estatutario de los servicios de salud) z dne 16.
         decembra 2003 (BOE, št. 301, z dne 17. 12. 2003, str. 44742).

      8       Kot je določeno v členu 1 zakona 55/2003, je namen tega zakona vzpostavitev temeljnih pravil posebne ureditve javnih uslužbencev,
         ki ureja statutarno osebje služb, ki sestavljajo nacionalni zdravstveni sistem.

      9       Člen 2(1) zakona 55/2003 določa:
      „Ta zakon velja za statutarno osebje, zaposleno v centrih ali zdravstvenih ustanovah zdravstvenih služb avtonomnih skupnosti
         ali v centrih ali zdravstvenih službah generalne državne uprave.“

      10     Člena 8 in 9 zakona 55/2003 ločujeta med „osebjem, zaposlenim za nedoločen čas“ in „osebjem, zaposlenim za določen čas“.
      11     Člen 41(1) zakona 55/2003 določa, da „je sistem plačil za delo statutarnega osebja sestavljen iz osnovnih plačil za delo in
         dodatkov“. Osnovna plačila za delo so v skladu s členom 42(1) tega zakona plača, nagrade in triletni dodatek, ki se pridobi
         za vsako triletno obdobje službovanja.

      12     Člen 44 zakona 55/2003 določa:
      „Osebje, zaposleno za določen čas, prejme celotna osnovna plačila za delo in dodatke, ki v zadevni zdravstveni službi ustrezajo
         njegovemu imenovanju, razen triletnega dodatka.“

      13     V Baskovski avtonomni skupnosti je bila temeljna ureditev za statutarno osebje izvedena z dekretom 231/2000 o Sporazumu o
         pogojih zaposlovanja osebja Osakidetza‑Servicio Vasco de Salud (Decreto 231/2000, de 21 de noviembre, por el que se aprueba
         el Acuerdo regulador de las condiciones de trabajo del personal de Osakidetza-Servicio Vasco de Salud) z dne 21. novembra 2000
         (BOPV, št. 234 z dne 7. decembra 2000, str. 21912). Člen 74 sporazuma o pogojih zaposlovanja osebja Osakidetza iz priloge
         k navedenemu dekretu določa, da je do triletnega dodatka upravičena skupina „osebja, zaposlenega za določen čas“.

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      14     Iz spisa, ki ga je Sodišču posredovalo predložitveno sodišče, izhaja, da je bila Y. Del Cerro Alonso med 1. februarjem 1990
         in 30. junijem 2004 več kot dvanajst let zaposlena kot pomožna administratorka v različnih bolnišnicah iz sistema javnega
         zdravstva Baskije in da je bila ves ta čas del „osebja, zaposlenega za določen čas“.

      15     Potem ko je Y. Del Cerro Alonso uspela na ustreznih izbirnih preizkusih, je bila od 1. julija 2004 dalje zaposlena na delovnem
         mestu pomožne administratorke v bolnišnici iz sistema javnega zdravstva Baskije kot članica „osebja, zaposlenega za nedoločen
         čas“.

      16     Y. Del Cerro Alonso je 7. julija 2004 zaprosila za priznanje dvanajstih let opravljene službe, ki ustrezajo štirim triletnim
         dodatkom. Njen delodajalec Osakidetza je njeni prošnji ugodil in kot začetek njene delovne dobe določil 17. april 1992. Plačilo
         za delo Y. Del Cerro Alonso se je zato povečalo za štiri triletne dodatke od 1. julija 2004, ko je bila imenovana.

      17     Y. Del Cerro Alonso je 12. novembra 2004 vložila novo prošnjo za izplačilo triletnega dodatka, zapadlega v letu pred njenim
         imenovanjem, v vrednosti 1167,94 eura. V zvezi s tem se je oprla na tretjo dodatno določbo kraljevega dekreta 1181/1989 o
         sprejetju določb za izvajanje zakona 70/1978 z dne 26. decembra o priznanju službe, opravljene v javni upravi, statutarnemu
         osebju z Instituto Nacional de la Salud (Real Decreto 1181/1989 por el que se dictan normas de aplicación de la Ley 70/1978,
         de 26 de diciembre, de Reconocimiento de servicios previos en la Administración Pública al personal estatutario del Instituto
         Nacional de la Salud) z dne 29. septembra 1989 (BOE, št. 237, z dne 3. 10. 1989, str. 30952), ki določa, da se lahko ekonomski
         učinki priznanja opravljene službe raztezajo retroaktivno na eno leto pred dnevom vložitve prošnje za priznanje prejšnjih
         služb.

      18     Ker je njena prošnja ostala brez odgovora, se je Y. Del Cerro Alonso obrnila na predložitveno sodišče in v bistvu zatrjevala,
         da zavrnitev njene prošnje, naj se ji za nazaj priznajo ekonomski učinki, ki izhajajo iz priznanja delovne dobe, pomeni diskriminacijo
         „osebja, zaposlenega za določen čas“, v primerjavi z „osebjem, zaposlenim za nedoločen čas“.

      19     Osakidetza tej trditvi nasprotuje, ker dekret 231/200 določa, da je za pridobitev triletnega dodatka nujen pogoj, da ima zadevna
         oseba status „osebja, zaposlenega za nedoločen čas“. Ker je Y. Del Cerro Alonso to postala šele 1. julija 2004, lahko ta dodatek
         uživa le od tega dneva naprej.

      20     Predložitveno sodišče se sprašuje, ali je tožeča stranka v postopku v glavni stvari na podlagi načela nediskriminacije iz
         določbe 4(1) okvirnega sporazuma upravičena do ugodnejše rešitve, kot je ta, ki je posledica uporabe nacionalnega prava.

      21     V zvezi s tem bi bilo vendarle treba ugotoviti, ali pojem „pogoji zaposlitve“ v smislu navedene določbe vključuje tudi plačilo,
         ki ga delavec prejme.

      22     Poleg tega ima predložitveno sodišče pomisleke v zvezi z vprašanjem, ali je dejstvo, da je različno obravnavanje „osebja,
         zaposlenega za določen čas“, in „osebja, zaposlenega za nedoločen čas“, določeno v zakonodaji ali v sporazumu med socialnimi
         partnerji, „objektiven razlog“ v smislu te določbe okvirnega sporazuma.

      23     V teh okoliščinah je Juzgado de lo Social n° 1 de San Sebastián prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo
         ta vprašanja:

      „1.      Ali se Direktiva 1999/70/ES v delu, v katerem določa, da se delavce, zaposlene za določen čas, ne sme obravnavati manj ugodno
         od primerljivih delavcev, zaposlenih za nedoločen čas, nanaša tudi na ekonomske pogoje?

      V primeru pritrdilnega odgovora:
      2.      Ali je dejstvo, da člen 44 zakona 55/2003 […] določa, da delavci, zaposleni za določen čas, niso upravičeni do dodatka za
         delovno dobo, ki se priznava delavcem, zaposlenim za nedoločen čas, zadosten objektiven razlog?

      3.      Ali so sporazumi, sklenjeni med sindikati zaposlenih in upravo, zadosten objektiven razlog za nepriznavanje dodatka za delovno
         dobo začasno zaposlenim?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Uvodne ugotovitve
      24     Za ustrezen odgovor na vprašanja, ki jih je zastavilo predložitveno sodišče, je treba najprej preveriti, ali delavec, kot
         je tožeča stranka v sporu o glavni stvari, spada na področje osebne uporabe Direktive 1999/70 in okvirnega sporazuma.

      25     V zvezi s tem je Sodišče že odločilo, da iz besedila Direktive 1999/70 in okvirnega sporazuma ter iz njune sistematike in
         namena izhaja, da se njune določbe uporabljajo za pogodbe o zaposlitvi in delovna razmerja za določen čas, sklenjena med upravami
         in drugimi subjekti javnega sektorja (sodbe z dne 4. julija 2006 v zadevi Adeneler in drugi, C‑212/04, ZOdl., str. I‑6057,
         točke od 54 do 57; ter z dne 7. septembra 2006 v zadevi Marrosu in Sardino, C‑53/04, ZOdl., str. I‑7213, točke od 40 do 43,
         in Vassallo, C‑180/04, ZOdl., str. I‑7251, točke od 32 do 35).

      26     Dodati je treba, da kot izhaja iz določbe 1 okvirnega sporazuma, njegov namen ni le vzpostavitev okvira za preprečevanje zlorab,
         ki izhajajo iz veriženja pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij za določen čas, ampak tudi zagotovitev spoštovanja načela
         nediskriminacije v zvezi z delom za določen čas.

      27     Upoštevajoč pomen načel enakega obravnavanja in nediskriminacije, ki sta del splošnih načel prava Skupnosti, je treba določbam,
         ki jih v zvezi s tem določata Direktiva 1999/70 ter okvirni sporazum, z namenom delavcem, zaposlenim za določen čas, zagotoviti
         uživanje enakih ugodnosti, kot jih uživajo primerljivi delavci, zaposleni za nedoločen čas, razen če objektivni razlogi upravičujejo
         različno obravnavanje, priznati splošen učinek, ker so del pravil socialnega prava Skupnosti posebnega pomena, ki jih mora
         uživati vsak delavec kot minimalne varstvene zahteve.

      28     Zato se Direktiva 1999/70 in okvirni sporazum uporabljata za vse delavce, ki ponujajo odplačne storitve v okviru delovnega
         razmerja za določen čas, sklenjenega s svojim delodajalcem.

      29     Glede tega sama okoliščina, da je delo po nacionalnem pravu opredeljeno kot „statutarno“ in da izkazuje določene vidike, ki
         so značilni za javne uslužbence zadevne države članice, ni pomembna, ker bi bili sicer praktična veljavnost Direktive 1999/70
         in okvirnega sporazuma ter njuna enotna uporaba v državah članicah vprašljivi, s tem da bi slednje lahko določene kategorije
         oseb samovoljno izločile iz varstva, ki naj bi se uveljavilo s tema instrumentoma Skupnosti (po analogiji glej sodbi z dne
         9. septembra 2003 v zadevi Jaeger, C‑151/02, Recueil, str. I‑8389, točki 58 in 59, ter z dne 5. oktobra 2004 v zadevi Pfeiffer
         in drugi, od C‑397/01 do C‑403/01, ZOdl., str. I‑8835, točka 99). Kot to izhaja ne le iz člena 249, tretji odstavek, ES temveč
         tudi iz člena 2(1) Direktive 1999/70 v povezavi z njeno sedemnajsto uvodno izjavo, morajo države članice zagotoviti rezultat,
         ki ga nalaga pravo Skupnosti (glej navedeno sodbo Adeneler in drugi, točka 68).

      30     Ker je ugotovljeno, da je bila Y. Del Cerro Alonso več kot dvanajst let zaposlena v različnih bolnišnicah iz sistema javnega
         zdravstva Baskije kot članica osebja, zaposlenega za določen čas, in ker se sicer spor o glavni stvari nanaša na primerjavo
         med članom osebja, zaposlenega za določen čas, in članom osebja, zaposlenega za nedoločen čas, tožeča stranka iz postopka
         v glavni stvari spada na področje uporabe Direktive 1999/70 in okvirnega sporazuma.

       Prvo vprašanje
      31     S prvim vprašanjem predložitveno sodišče dejansko sprašuje, ali je treba pojem „pogoji zaposlitve“ iz določbe 4(1) okvirnega
         sporazuma razlagati tako, da se ga lahko uporabi kot pravno podlago za zahtevek, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki
         se nanaša na dodelitev dodatka za delovno dobo delavcu, zaposlenemu za določen čas, ki ga nacionalno pravo določa samo za
         delavce, zaposlene za nedoločen čas.

      32     Španska vlada, Irska in vlada Združenega kraljestva trdijo, da se zaradi besedila člena 137(5) ES, kot je bil razloženo v
         sodbi z dne 1. decembra 2005 v zadevi Dellas in drugi (C‑14/04, ZOdl., str. I‑10253, točka 39), na to vprašanje vsiljuje negativen
         odgovor.

      33     Takoj je treba ugotoviti, da se je Svet Evropske unije pri sprejetju Direktive 1999/70, katere namen je bil uveljavitev okvirnega
         sporazuma, oprl na člen 139(2) ES, ki določa, da izvajanje sporazumov, sklenjenih na ravni Skupnosti, spada med zadeve iz
         člena 137 ES.

      34     Med področji, za katera člen 137(2) ES pooblašča Svet, da z direktivami sprejme minimalne zahteve za izpolnitev ciljev iz
         člena 136 ES, med katerimi sta tudi izboljšanje življenjskih razmer in delovnih pogojev delavcev ter njihova ustrezna socialna
         zaščita, člen 137(1)(b) ES določa „delovne pogoje“.

      35     Vendar se določbe člena 137 ES glede na njegov odstavek 5 „ne uporabljajo za plače, pravico združevanja, pravico do stavke
         ali pravico do izprtja“.

      36     V zvezi s tem je treba opozoriti, prvič, da določba 1(a) okvirnega sporazuma določa, da je njen cilj „izboljšati kakovost
         dela za določen čas z zagotavljanjem uporabe načela nediskriminacije“. Prav tako preambula okvirnega sporazuma določa, da
         ta „[k]aže pripravljenost socialnih partnerjev, da vzpostavijo splošni okvir za zagotavljanje enake obravnave delavcev, zaposlenih
         za določen čas, tako da jih ščitijo pred diskriminacijo“. Štirinajsta uvodna izjava Direktive 1999/70 v zvezi s tem določa,
         da je namen okvirnega sporazuma zlasti izboljšanje kakovosti dela za določen čas z določitvijo minimalnih zahtev za zagotovitev
         uporabe načela nediskriminacije.

      37     Iz tega sledi, da je namen okvirnega sporazuma uveljavitev uporabe načela nediskriminacije za delavce, zaposlene za določen
         čas, da bi se preprečilo, da delodajalec tako delovno razmerje uporabi za prikrajšanje delavcev za pravice, ki so priznane
         delavcem, zaposlenim za nedoločen čas.

      38     Tega načela socialnega prava Skupnosti torej ni mogoče razlagati ozko.
      39     Drugič, ker je člen 137(5) ES izjema od odstavkov od 1 do 4 istega člena, je treba področja, ki jih ta člen izključuje, razlagati
         ozko, da se ne bi neupravičeno posegalo na področje uporabe navedenih odstavkov od 1 do 4 in vplivalo na cilje, ki jim sledi
         člen 136 ES.

      40     Razlog za obstoj izjeme, ki se nanaša na „plače“ iz člena 137(5) ES, je v dejstvu, da določitev plač spada na področje pogodbene
         avtonomije socialnih partnerjev na nacionalni ravni in v pristojnost držav članic na tem področju. V teh okoliščinah je bilo
         presojeno, da je glede na sedanje stanje prava Skupnosti primerno, da se določitev višine plač izključi iz usklajevanja iz
         členov 136 ES in naslednjih.

      41     Navedene izjeme tako ni mogoče razširiti na vsa vprašanja, ki so kakor koli povezava s plačilom, ker bi bila s tem nekatera
         področja iz člena 137(1) ES lahko prikrajšana za velik del vsebine.

      42     Iz tega sledi, da pridržek iz člena 137(5) ES ne bi mogel ovirati delavca, zaposlenega za določen čas, da na podlagi načela
         nediskriminacije zaprosi za ugodnost pogoja zaposlitve, ki je pridržan za delavce, zaposlene za nedoločen čas, čeprav je posledica
         uporabe tega načela plačilo razlike v plači.

      43     V nasprotju s trditvami španske vlade, Irske in vlade Združenega kraljestva navedena razlaga ne vpliva na sodno prakso Sodišča,
         v skladu s katero se minimalne zahteve, ki jih Svet Evropske unije lahko sprejme v obliki direktiv na podlagi člena 137 ES,
         ne uporabljajo za plače (glej navedeno sodbo Dellas in drugi, točka 39), tako da se Direktiva Sveta 93/104/ES z dne 23. novembra
         1993 o določenih vidikih organizacije delovnega časa (UL L 307, str. 18) ne uporablja za plačilo delavcev (glej navedeno sodbo
         Dellas in drugi, točka 38, ter sklep z dne 11. januarja 2007 v zadevi Vorel, C 437/05, še neobjavljen v ZOdl., točka 32).

      44     Brez dvoma iz konteksta, v katerega so umeščeni razlogi iz sodbe Dellas in drugi ter navedenega sklepa Vorel, izhaja, da se
         je v zadevah, ki sta bili podlaga za ti odločitvi, zastavilo vprašanje o posledicah, ki jih lahko ima razlaga pojmov „delovni
         čas“ in „čas počitka“ v smislu Direktive 93/104 na „višino“ plačil delavcev, ki opravljajo dežurstvo (glej navedeno sodbo
         Dellas in drugi, točki 37 in 38, ter navedeni sklep Vorel, točka 32).

      45     Torej je odločitev Sodišča, da glede na sedanje stanje prava Skupnosti način plačila za čas dežurstva ne more biti predmet
         usklajevanja, popolnoma v skladu z razlago pridržka iz člena 137(5) ES iz točk 41 in 42 te sodbe. Za določitev zneskov plač
         in plačil, ki so iz tega naslova dolgovani vsakemu delavcu, so namreč edini pristojni nacionalni organi, pri tem pa Direktiva
         93/104 načeloma ne ovira držav članic, da za dežurstvo, ki ga je delavec opravil na svojem delovnem mestu, uporabijo ureditev,
         ki določa različno plačilo za obdobja, ko se delo dejansko opravlja, in za tista, ko se delo dejansko ne opravlja (glej navedeni
         sklep Vorel, točki 35 in 36).

      46     Zaradi istih razlogov spada določitev višine različnih sestavnih elementov plačila delavca, kot je tožeča stranka v postopku
         v glavni stvari, nesporno v domeno pristojnih organov različnih držav članic. Vendar to ni predmet spora pred predložitvenim
         sodiščem.

      47     Nasprotno, kot je bilo že poudarjeno v točkah 44 in 45 te sodbe, se ob uporabi člena 137(1)(b) in posledično Direktive 1999/70
         ter okvirnega sporazuma, ki je bil sprejet na tej podlagi, zastavlja vprašanje, ali je treba na podlagi načela nediskriminacije
         iz določbe 4(1) tega okvirnega sporazuma delavcu, zaposlenemu za določen čas, kot pogoj zaposlitve dodeliti enega od elementov
         plačila v enaki meri kot delavcu, zaposlenemu za nedoločen čas.

      48     V teh okoliščinah je treba na prvo zastavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba pojem „pogoji zaposlitve“ iz določbe 4(1)
         okvirnega sporazuma razlagati tako, da je lahko pravna podlaga za zahtevek, kot je v postopku v glavni stvari, ki se nanaša
         na dodelitev dodatka za delovno dobo delavcu, zaposlenemu za določen čas, ki ga nacionalno pravo določa samo za delavce, zaposlene
         za nedoločen čas.

       Drugo in tretje vprašanje
      49     Ti vprašanji se v bistvu nanašata na razlago pojma „objektivni razlogi“, ki v skladu z določbo 4(1) okvirnega sporazuma omogoča,
         da se upraviči različno obravnavanje delavcev, zaposlenih za določen čas, in delavcev, zaposlenih za nedoločen čas.

      50     Predložitveno sodišče natančneje sprašuje, ali je tak objektivni razlog lahko že sama okoliščina, da je različno obravnavanje
         delavcev, zaposlenih za določen čas, in delavcev, zaposlenih za nedoločen čas, glede dodatka za delovno dobo v tem primeru
         določeno z zakonom ali sporazumom, podpisanim med sindikati zaposlenih in upravo.

      51     V teh okoliščinah je treba drugo in tretje vprašanje obravnavati skupaj.
      52     Pri tem je treba opozoriti, da je Sodišče o podobnem vprašanju že odločilo v zvezi s pojmom „objektivni razlogi“, ki v skladu
         z določbo 5(1)(a) okvirnega sporazuma upravičujejo obnavljanje pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij za določen čas.

      53     V bistvu je Sodišče odločilo, da je navedeni pojem „objektivni razlogi“ treba razumeti tako, da se nanaša na določene in konkretne
         okoliščine, ki označujejo določeno dejavnost in ki so posledično take, da v tem posebnem okviru upravičujejo veriženje pogodb
         o zaposlitvi za določen čas. Te okoliščine so lahko zlasti posledica posebnega značaja nalog, za izvedbo katerih so bile sklenjene
         take pogodbe, in z njimi neločljivo povezanih značilnosti ali pa odvisno od primera posledica sledenja legitimnemu cilju socialne
         politike države članice (glej navedeno sodbo Adeneler in drugi, točki 69 in 70).

      54     Nasprotno nacionalna določba, ki bi na splošno in abstraktno z zakonsko ali podzakonsko normo dovolila veriženje pogodb o
         zaposlitvi za določen čas, ne bi bila v skladu z zahtevami, navedenimi v prejšnji točki (glej navedeno sodbo Adeneler in drugi,
         točka 71).

      55     Natančneje, pri pogodbah o zaposlitvi za določen čas, ki se uporabijo zgolj na podlagi take splošne določbe in niso povezane
         s konkretno vsebino zadevne dejavnosti, ni mogoče ugotoviti objektivnih in jasnih meril za preskus, ali je obnovitev takih
         pogodb resnično potrebna, ali se z njo lahko doseže namen in ali je za ta namen nujna (glej navedeno sodbo Adeneler in drugi,
         točka 74).

      56     Po analogiji je treba uporabiti enako razlago za isti pojem „objektivni razlogi“ iz določbe 4(1) okvirnega sporazuma.
      57     V teh okoliščinah je treba ta pojem razumeti tako, da ne dopušča, da bi se upravičilo različno obravnavanje delavcev, zaposlenih
         za določen čas, in delavcev, zaposlenih za nedoločen čas, ker je različno obravnavanje določeno s splošnim in abstraktnim
         nacionalnim predpisom, kakršen je zakon ali kolektivna pogodba.

      58     Nasprotno, navedeni pojem zahteva, da je zadevno različno obravnavanje upravičeno z obstojem jasnih in konkretnih dejstev,
         značilnih za zadevni pogoj zaposlitve v posebnem kontekstu, v katerem se uporabi, ter na podlagi objektivnih in transparentih
         meril, da se ugotovi, ali to razlikovanje ustreza dejanski potrebi, ali se z njim lahko doseže sledeni cilj in ali je nujno
         za dosego tega cilja.

      59     Zato je treba na drugo in tretje zastavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba pojem „pogoji zaposlitve“ iz določbe 4(1) okvirnega
         sporazuma razlagati tako, da nasprotuje uvedbi različnega obravnavanja delavcev, zaposlenih za določen čas, in delavcev, zaposlenih
         za nedoločen čas, ki bi bilo upravičeno zgolj v primeru, da je določeno z zakonsko ali drugo določbo države članice ali s
         kolektivno pogodbo, sklenjeno med sindikati zaposlenih in zadevnim delodajalcem.

       Stroški
      60     Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, le-to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Zaradi teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      1)      Pojem „pogoji zaposlitve“ iz določbe 4(1) okvirnega sporazuma o delu za določen čas, sklenjenega 18. marca 1999, ki je priloga
            k Direktivi Sveta 1999/70/ES z dne 28. junija 1999 o okvirnem sporazumu o delu za določen čas, sklenjenem med ETUC, UNICE
            in CEEP, je treba razlagati tako, da je lahko pravna podlaga za zahtevek, kot je v postopku v glavni stvari, ki se nanaša
            na dodelitev dodatka za delavno dobo delavcu, zaposlenemu za določen čas, dodatka za delovno dobo, ki ga nacionalno pravo
            določa samo za delavce, zaposlene za nedoločen čas.
      2)      Pojem „pogoji zaposlitve“ iz določbe 4(1) okvirnega sporazuma je treba razlagati tako, da nasprotuje uvedbi različnega obravnavanja
            delavcev, zaposlenih za določen čas, in delavcev, zaposlenih za nedoločen čas, ki bi bilo upravičeno zgolj v primeru, da je
            določeno z zakonsko ali drugo določbo države članice ali s kolektivno pogodbo, sklenjeno med sindikati zaposlenih in zadevnim
            delodajalcem.
      Podpisi
      * Jezik postopka: španščina.