title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 29. julija 2010.#Astra Zeneca UK Ltd proti Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: VAT and Duties Tribunal, Manchester - Združeno kraljestvo.#Šesta direktiva o DDV - Člen 2, točka 1 - Opredelitev ,opravljanja storitev za plačilo‘ - Vrednostni boni, ki jih družba zagotovi svojim zaposlenim kot del plače.#Zadeva C-40/09.

text:
      Zadeva C-40/09
      Astra Zeneca UK Ltd
      proti
      Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo VAT and Duties Tribunal, Manchester)
      „Šesta direktiva o DDV – Člen 2, točka 1 – Pojem ,opravljanje storitev za plačilo‘ – Vrednostni boni, ki jih družba zagotovi zaposlenim kot del plače“
      Povzetek sodbe
      Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Obdavčljive transakcije
            – Opravljanje storitev za plačilo
      (Direktiva Sveta 77/388, člen 2, točka 1)
      Člen 2, točka 1, Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih, kakor je bila spremenjena
         z Direktivo 95/7, je treba razlagati tako, da to, da družba zaposlenim zagotavlja vrednostne bone, ki jih je pridobila po
         ceni, ki vključuje davek na dodano vrednost, v zameno za to, da se ti zaposleni odrečejo delu plače v denarju, pomeni opravljanje
         storitev za plačilo v smislu tega člena.

      Obstaja namreč neposredna povezava med zagotavljanjem teh bonov zaposlenim, in delom plačila v denarju, ki so se mu morali
         ti odreči v zameno za zagotovitev teh bonov, saj se morajo zaposleni, ki so izbrali možnost, da prejmejo bone, namesto da
         bi prejeli celotno plačo v denarju, v zameno zanje odpovedati delu tega plačila, pri čemer se ta transakcija opravi tako,
         da se iz skladov zaposlenih, ki so se odločili za to možnost, odtegne poseben znesek. Poleg tega delodajalec dejansko prejema
         plačilo za zagotavljanje vrednostnih bonov, ki je izraženo v denarju, saj ustreza delu plačila zaposlenih v denarju. Poleg
         tega breme davka na dodano vrednost za zagotavljanje teh bonov nosijo zaposleni družbe, ki jih prejmejo, saj znesek, s katerim
         se zagotovijo ti boni in se odtegne od plače zaposlenih, zajema ceno bonov in celoten davek na dodano vrednost, ki se nanje
         nanaša.

      (Glej točke od 29 do 32 in 35 ter izrek.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 29. julija 2010(*)

      „Šesta direktiva o DDV – Člen 2, točka 1 – Pojem ,opravljanje storitev za plačilo‘ – Vrednostni boni, ki jih družba zagotovi zaposlenim kot del plače“
      V zadevi C‑40/09,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo VAT and Duties Tribunal,
         Manchester (Združeno kraljestvo), z odločbo z dne 16. januarja 2009, ki je prispela na Sodišče 29. januarja 2009, v postopku

      Astra Zeneca UK Ltd
      proti
      Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi K. Lenaerts, predsednik senata, R. Silva de Lapuerta (poročevalka), sodnica, E. Juhász, T. von Danwitz in D. Šváby,
         sodniki,

      generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
      sodni tajnik: N. Nančev, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 11. marca 2010,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Astra Zeneca UK Ltd M. Conlon, QC, in D. Southern, barrister, s pooblastilom G. Salmonda, solicitor,
      –        za vlado Združenega kraljestva H. Walker, zastopnica, skupaj z N. Plemingom, QC,
      –        za grško vlado K. Georgiadis, I. Bakopoulos in V. Karra, zastopniki,
      –        za Evropsko komisijo R. Lyal in M. Afonso, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 22. aprila 2010
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 2, točka 1, 6(2), prvi pododstavek, točka (b), in 17(2)
         Šeste direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem
         davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero (UL L 145, str. 1), kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 95/7/ES
         z dne 10. aprila 1995 (UL L 102, str. 18, v nadaljevanju: Šesta direktiva).

      2        Ta predlog je bil vložen v sporu med družbo Astra Zeneca UK Ltd (v nadaljevanju: Astra Zeneca) in Commissioners for Her Majesty’s
         Revenue and Customs (v nadaljevanju: Commissioners) glede davka na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV), ki ji je bil odmerjen,
         ker je svojim zaposlenim kot del plače zagotovila vrednostne bone.

       Pravni okvir
      3        Člen 2, točka 1, Šeste direktive določa:

      „Predmet [DDV] je naslednje:
      1.      dobava blaga ali storitev, ki jo davčni zavezanec, ki deluje kot tak, opravi na ozemlju države za plačilo.“
      4        Člen 4(1) in (2) Šeste direktive določa:

      „1. ‚Davčni zavezanec‘ je vsaka oseba, ki kjer koli neodvisno opravlja katero koli gospodarsko dejavnost iz odstavka 2, ne
         glede na namen ali rezultat te dejavnosti.

      2. Gospodarske dejavnosti iz odstavka 1 obsegajo vse dejavnosti proizvajalcev, trgovcev in oseb, ki opravljajo storitve, vključno
         z rudarskimi in kmetijskimi dejavnostmi in dejavnostmi samostojnih poklicev. Za gospodarsko dejavnost se šteje tudi izkoriščanje
         premoženja v stvareh ali pravicah, ki je namenjeno trajnemu doseganju dohodka.“

      5        Člen 5(1) te direktive določa:

      „,Dobava blaga‘ pomeni prenos pravice do razpolaganja s premoženjem v stvareh kot lastnik.“
      6        Člen 6(1), prvi pododstavek, navedene direktive določa:

      „,Opravljanje storitev‘pomeni vsako transakcijo, ki ni dobava blaga v smislu člena 5.“
      7        Člen 17(2)(a) Šeste direktive, v besedilu, kot izhaja iz njenega člena 28f, določa:

      ,,Dokler se blago in storitve uporabljajo za namene njegovih obdavčljivih transakcij, je davčni zavezanec upravičen odbiti
         davek, ki ga je dolžan plačati:

      (a)      [DDV], ki ga je dolžan ali ga je plačal v državi za blago ali storitve, ki mu jih je ali mu jih bo dobavil drug davčni zavezanec“.
       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      8        Astra Zeneca je družba, ki dejavnosti opravlja v sektorju farmacevtske industrije.

      9        Ta družba svojim zaposlenim, ki niso zavezanci za DDV, ponuja sistem plačila, ki je sestavljen iz fiksnega dela za določeno
         leto in se imenuje „sklad ugodnosti“ („Advantage Fund“, v nadaljevanju: sklad), ki vsebuje denarni znesek, in, po potrebi,
         ugodnosti, ki jih zaposleni izberejo vnaprej, s tem da se razume, da se za vsako ugodnost, ki jo zaposleni izbere, iz sklada
         tega zaposlenega odtegne poseben znesek.

      10      Družba Astra Zeneca med temi ugodnostmi svojim zaposlenim ponuja tudi vrednostne bone, ki jih lahko uveljavljajo v nekaterih
         trgovinah.

      11      Ti boni imajo nominalno vrednost 10 GBP, vendar se zanje iz sklada zaposlenih odtegne manj (med 9,25 GBP in 9,55 GBP).

      12      Družba Astra Zeneca je obračun DDV utemeljila s tem, da ji ni treba obračunati izstopnega DDV na zagotavljanje vrednostnih
         bonov svojim zaposlenim in da ni upravičena do odbitka DDV, ki ga je plačala kot vstopni DDV pri nakupu teh bonov.

      13      Vendar pa je družba Astra Zeneca v nadaljevanju trdila, da bi morala biti, ker se strošek pridobitve teh bonov obravnava kot
         splošen strošek podjetja, upravičena do odbitka DDV, ki izhaja iz te pridobitve, ne da bi ji bilo treba obračunati izstopni
         DDV na zagotovitev zadevnih bonov svojim uslužbencem, ker se ta zagotovitev ne opravi za plačilo.

      14      Zato je družba Astra Zeneca svoje interese zaščitila tako, da je od Commissioners zahtevala vračilo DDV, ki ga je kot vstopni
         DDV plačala ob pridobitvi zadevnih vrednostnih bonov.

      15      Glede tega so, na prvem mestu, Commissioners odločili, da družba Astra Zeneca ni upravičena do odbitka vstopnega DDV, ki ga
         je plačala pri nakupu teh bonov, saj jih ni uporabila v obdavčljivi transakciji.

      16      Na drugem mestu so Commissioners odločili da bi bila, podredno, družba Astra Zeneca upravičena do odbitka vstopnega DDV, ki
         ga je plačala ob pridobitvi vrednostnih bonov, vendar bi morala DDV za zagotovitev teh bonov zaračunati svojim zaposlenim,
         bodisi ker se ti boni zagotavljajo za plačilo, saj se iz sklada zaposlenih odtegne neki znesek, bodisi ker zaposleni z zadevnimi
         boni razpolagajo za namen, ki ni namen družbe. Ker v zadnjenavedenem primeru vrednost opravljanja storitev ustreza stroškom
         zagotovitve vrednostnih bonov, mora družba Astra Zeneca obračunati izstopni DDV za te zneske.

      17      Zato Commissioners niso ugodili zahtevi družbe Astra Zeneca za vračilo in so za zaščito svojih interesov izdali odločbo o
         odmeri davka za dolgovani izstopni DDV, ob predpostavki, da je družba Astra Zeneca vrednostne bone svojim zaposlenim zagotovila
         za plačilo.

      18      Družba Astra Zeneca je proti tej odločbi Commissioners vložila tožbo na predložitveno sodišče.

      19      V teh okoliščinah je VAT and Duties Tribunal, Manchester, prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo
         ta vprašanja:

      „1)      Ali je v okoliščinah te zadeve, v katerih lahko zaposleni pod pogoji svoje pogodbe o zaposlitvi izbere, da del plače prejme
         v vrednostnem bonu, člen 2(1) Šeste direktive […] treba razlagati tako, da pomeni delodajalčeva zagotovitev tega bona zaposlenemu
         opravljanje storitev za plačilo?

      2)      Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen, ali je treba člen 6(2)(b) Šeste direktive […] razlagati tako, da je delodajalčevo
         zagotovitev bona zaposlenemu v skladu s pogodbo o zaposlitvi treba obravnavati kot opravljanje storitev, v okoliščinah, v
         katerih mora zaposleni uporabiti bon v zasebne namene?

      3)      Če zagotovitev bona ni ne opravljanje storitev za plačilo v smislu člena 2(1) [Šeste direktive] ne opravljanje storitev v
         skladu s členom 6(2)(b) [te direktive], ali je treba člen 17(2) [te direktive] razlagati tako, da dovoljuje delodajalcu, da
         dobi vrnjen [DDV], ki izhaja iz nabave in zagotovitve bona zaposlenemu v skladu s pogodbo o zaposlitvi, v okoliščinah, v katerih
         mora zaposleni uporabiti bon v zasebne namene?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      20      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 2(1) Šeste direktive razlagati v smislu, da
         to, da družba svojim zaposlenim zagotovi vrednostni bon kot del plače, pomeni opravljanje storitev za plačilo.

      21      Glede tega je treba najprej spomniti, da Šesta direktiva, s tem da med obdavčljive transakcije iz člena 2 poleg uvoza blaga
         uvršča tudi dobave blaga ali storitev na ozemlju države za plačilo in s tem da v členu 4(1) kot „davčnega zavezanca“ opredeljuje
         vsako osebo, ki kjer koli neodvisno opravlja katero koli gospodarsko dejavnost, ne glede na namen ali rezultat te dejavnosti,
         DDV pripisuje zelo široko področje uporabe (glej sodbe z dne 26. marca 1987 v zadevi Komisija proti Nizozemski, 235/85, Recueil,
         str. 1471, točka 6; z dne 12. septembra 2000 v zadevi Komisija proti Grčiji, C‑260/98, Recueil, str. I‑6537, točka 24, in
         z dne 12. novembra 2009 v zadevi Komisija proti Španiji, C‑154/08, neobjavljena v ZOdl., točka 87).

      22      Pojem gospodarske dejavnosti je v členu 4(2) Šeste direktive opredeljen tako, da obsega vse dejavnosti proizvajalcev, trgovcev
         in oseb, ki opravljajo storitve (glej zgoraj navedene sodbe Komisija proti Nizozemski, točka 7; Komisija proti Grčiji, točka
         25, in Komisija proti Španiji, točka 88).

      23      Iz analize teh opredelitev sta razvidna obseg področja uporabe pojma gospodarske dejavnosti in njegova objektivnost, v smislu
         da se dejavnost obravnava sama po sebi, neodvisno od njenih namenov ali rezultatov (glej zgoraj navedene sodbe Komisija proti
         Nizozemski, točka 8; Komisija proti Grčiji, točka 26, in Komisija proti Španiji, točka 89).

      24      Ob upoštevanju širokega področja uporabe DDV je treba ugotoviti, da družba, kot je Astra Zeneca opravlja gospodarsko dejavnost
         v smislu Šeste direktive, če svojim zaposlenim zagotavlja vrednostne bone v zameno za to, da se odpovedo delu plače v denarju.

      25      Zadevni vrednostni boni v postopku v glavni stvari zaposlenim, ki jih prejmejo, omogočajo nakup blaga ali storitev v nekaterih
         trgovinah, zato jim, kot ugotavlja generalni pravobranilec v točki 31 sklepnih predlogov, ti boni zagotavljajo prihodnjo in
         glede predmeta neopredeljeno pravico do blaga ali storitev.

      26      Ker ti boni ne pomenijo takojšnjega prenosa pravice do razpolaganja s premoženjem, njihovo zagotavljanje za namene DDV ne
         pomeni „dobave blaga“ v smislu člena 5(1) Šeste direktive, temveč „opravljanje storitev“ v smislu člena 6(1) te direktive,
         saj se v skladu s to določbo vsaka transakcija, ki ni dobava blaga v smislu omenjenega člena 5, šteje za opravljanje storitev.

      27      Glede opredelitve, ali opravljanje storitev, kakršno je v postopku v glavni stvari, pomeni opravljanje storitev za plačilo,
         je treba spomniti, da na podlagi ustaljene sodne prakse pojem „opravljanje storitev za plačilo“ v smislu člena 2(1) Šeste
         direktive vključuje obstoj neposredne povezave med opravljeno storitvijo in vrednostjo nasprotne dajatve (glej sodbi z dne
         8. marca 1988 v zadevi Apple and Pear Development Council, 102/86, Recueil, str. 1443, točka 12, in z dne 16. oktobra 1997
         v zadevi Fillibeck, C‑258/95, Recueil, str. I‑5577, točka 12, ter zgoraj navedeni sodbi Komisija proti Grčiji, točka 29, in
         Komisija proti Španiji, točka 92).

      28      Iz ustaljene sodne prakse prav tako izhaja, da je davčna osnova za dobavo blaga ali opravljanje storitev plačilo, ki je bilo
         za to dejansko prejeto. To plačilo pomeni torej subjektivno vrednost, to je dejansko prejeto, in ne vrednosti, ocenjene po
         objektivnih merilih. Poleg tega mora biti mogoče to plačilo izraziti v denarju (glej zgoraj navedeno sodbo Fillibeck, točki
         13 in 14 in navedena sodna praksa).

      29      Glede zadevne transakcije v postopku v glavni stvari je treba ugotoviti, da obstaja neposredna povezava med zadevnimi vrednostnimi
         boni, ki jih je družba Astra Zeneca zagotavljala svojim zaposlenim, in delom plačila v denarju, ki so se mu morali slednji
         odreči v zameno za zagotovitev teh bonov.

      30      Namesto da bi zaposleni prejeli celotno plačo v denarju, se morajo namreč tisti, ki so izbrali možnost, da prejmejo bone,
         v zameno zanje odpovedati delu tega plačila, pri čemer se ta transakcija opravi tako, da se iz skladov zaposlenih, ki so se
         odločili za to možnost, odtegne poseben znesek.

      31      Poleg tega ni mogoče dvomiti, da družba Astra Zeneca dejansko prejema plačilo za zagotavljanje zadevnih vrednostnih bonov
         in da je to plačilo izraženo v denarju, saj ustreza delu plačila njenih zaposlenih v denarju.

      32      Poleg tega, kot je bilo obrazloženo na obravnavi, breme DDV za zagotavljanje teh bonov nosijo končni potrošniki blaga in/ali
         storitev, ki jih je s temi boni mogoče kupiti, in sicer zaposleni družbe Astra Zeneca, ki jih prejmejo, saj znesek, s katerim
         se zagotovijo ti boni in se odtegne od plače zaposlenih, zajema ceno zadevnih bonov in celoten DDV, ki se nanje nanaša.

      33      Ko želi zaposleni uporabiti te bone, kot navaja generalni pravobranilec v točki 45 sklepnih predlogov, da bi v zameno dobil
         blago ali storitve po svoji izbiri, zato zadostuje, da te bone, ki vsebujejo DDV, izroči trgovcu ali ponudniku zadevnih storitev,
         saj je ceno tega blaga ali storitev, v katero je vključen DDV, plačal, ko se je odločil, da se bo odrekel delu svoje plače
         in v zameno za to prejel zadevne vrednostne bone, trgovec ali ponudnik storitev pa bo DDV za to blago ali storitve plačal
         v proračun šele, ko bo ta zaposleni te bone uporabil.

      34      V teh pogojih zadevna transakcija v postopku v glavni stvari pomeni opravljanje storitev za plačilo v smislu člena 2, točka
         1, Šeste direktive.

      35      Zato je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 2, točka 1, Šeste direktive razlagati tako, da to, da družba
         svojim zaposlenim zagotavlja vrednostne bone, ki jih je pridobila po ceni, ki vključuje DDV, v zameno za to, da se ti zaposleni
         odrečejo delu plače v denarju, pomeni opravljanje storitev za plačilo v smislu tega člena.

       Drugo in tretje vprašanje
      36      Ob upoštevanju odgovora na prvo vprašanje odgovora na drugo in tretje vprašanje nista potrebna.

       Stroški
      37      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      Člen 2, točka 1, Šeste direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih
            – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero, kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 95/7/ES z dne
            10. aprila 1995, je treba razlagati tako, da to, da družba svojim zaposlenim zagotavlja vrednostne bone, ki jih je pridobila
            po ceni, ki vključuje davek na dodano vrednost, v zameno za to, da se ti zaposleni odrečejo delu plače v denarju, pomeni opravljanje
            storitev za plačilo v smislu tega člena.
      Podpisi
      * Jezik postopka: angleščina.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 25. oktobra 2012.#Folien Fischer AG in Fofitec AG proti Ritrama SpA.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesgerichtshof.#Območje svobode, varnosti in pravice – Pristojnost v civilnih in gospodarskih zadevah – Posebne pristojnosti v zadevah v zvezi z delikti ali kvazidelikti – Negativna ugotovitvena tožba (‚negative Feststellungsklage‘) – Pravica domnevnega povzročitelja škode, da zaradi ugotovitve neobstoja odgovornosti iz delikta morebitnega oškodovanca toži na sodišču kraja, kjer je domnevno nastal ali kjer domnevno grozi škodni dogodek.#Zadeva C‑133/11.

text:
         SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 25. oktobra 2012 (
            *1
         )
      „Območje svobode, varnosti in pravice — Pristojnost v civilnih in gospodarskih zadevah — Posebne pristojnosti v zadevah v zvezi z delikti ali kvazidelikti — Negativna ugotovitvena tožba (‚negative Feststellungsklage‘) — Pravica domnevnega povzročitelja škode, da zaradi ugotovitve neobstoja odgovornosti iz delikta morebitnega oškodovanca toži na sodišču kraja, kjer je domnevno nastal ali kjer domnevno grozi škodni dogodek“
      V zadevi C-133/11,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Bundesgerichtshof (Nemčija) z odločbo z dne 1. februarja 2011, ki je prispela na Sodišče 18. marca 2011, v postopku

         Folien Fischer AG,

         Fofitec AG

      proti

         Ritrama SpA,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi A. Tizzano, predsednik senata, A. Borg-Barthet, J.-J. Kasel, M. Safjan (poročevalec), sodniki, in M. Berger, sodnica,
      generalni pravobranilec: N. Jääskinen,
      sodna tajnica: A. Impellizzeri, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 15. februarja 2012,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Folien Fischer AG in Fofitec AG G. Jaekel, odvetnik,

               —

               za družbo Ritrama SpA J. Petersen, odvetnik,

               —

               za nemško vlado T. Henze in J. Kemper, zastopnika,

               —

               za francosko vlado G. de Bergues in B. Beaupère-Manokha, zastopnika,

               —

               za nizozemsko vlado C. Wissels in B. Koopman, zastopnici,

               —

               za poljsko vlado M. Szpunar, zastopnik,

               —

               za portugalsko vlado L. Inez Fernandes, zastopnik,

               —

               za švicarsko vlado D. Klingele, zastopnik,

               —

               za Evropsko komisijo W. Bogensberger in M. Wilderspin, zastopnika,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 19. aprila 2012
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 5, točka 3, Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 42).

               2

               Ta predlog je bil predložen v okviru spora med družbama Folien Fischer AG (v nadaljevanju: Folien Fischer) in Fofitec AG (v nadaljevanju: Fofitec) s sedežem v Švici ter družbo Ritrama SpA (v nadaljevanju: Ritrama) s sedežem v Italiji glede negativne ugotovitvene tožbe prvih v zvezi z neobstojem odgovornosti iz delikta na področju konkurence.

         Pravni okvir

               3

               Iz uvodne izjave 2 Uredbe št. 44/2001 je razvidno, da je namen te uredbe, da se za nemoteno delovanje notranjega trga sprejmejo „določb[e] za poenotenje kolizijskih pravil glede pristojnosti v civilnih in gospodarskih zadevah ter za poenostavitev formalnosti, s ciljem hitrega in enostavnega priznanja ter izvršitve sodnih odločb držav članic, ki jih zavezuje ta uredba“.

               4

               V uvodni izjavi 11 te uredbe je navedeno:
               „Pravila o pristojnosti morajo biti čimbolj predvidljiva in morajo temeljiti na načelu, da se pristojnost praviloma določa po stalnem prebivališču toženca, pri čemer mora taka pristojnost vedno obstajati, razen v nekaterih točno opredeljenih primerih, v katerih je zaradi predmeta pravde ali avtonomije strank upravičena druga navezna okoliščina. Da bi postala skupna pravila preglednejša in da ne pride do kolizije pristojnosti je treba stalno prebivališče pravne osebe opredeliti kot avtonomen koncept.“

               5

               V uvodni izjavi 12 te uredbe je navedeno:
               „Poleg stalnega prebivališča toženca mora obstajati tudi alternativna podlaga pristojnosti, ki temelji na tesni povezavi med sodiščem in sporom, ali ki je v interesu ustreznosti sodnega varstva.“

               6

               V uvodni izjavi 15 iste uredbe je navedeno:
               „V interesu ustreznega sodnega varstva je treba čimbolj zmanjšati možnost sočasnih postopkov in zagotoviti, da v dveh državah članicah niso izdane nezdružljive sodne odločbe. […]“

               7

               V uvodni izjavi 19 Uredbe št. 44/2001 je navedeno:
               „Zagotoviti je treba kontinuiteto med [Konvencijo z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 1972, L 299, str. 32), kakor je bila spremenjena z nadaljnjimi konvencijami v zvezi s pristopom novih držav članic k tej konvenciji (v nadaljevanju: Bruseljska konvencija)] in to uredbo ter v ta namen predpisati prehodne določbe. To velja tudi za razlago Bruseljske konvencije s strani Sodišča […]“

               8

               Pravila o pristojnosti so navedena v poglavju II Uredbe št. 44/2001, v njenih členih od 2 do 31.

               9

               Člen 2(1) te uredbe, ki je v oddelku 1, naslovljenem „Splošne določbe“, določa:
               „Ob upoštevanju določb te uredbe so osebe s stalnim prebivališčem v državi članici ne glede na njihovo državljanstvo tožene pred sodišči te države članice.“

               10

               Člen 3(1) navedene uredbe, ki je v istem oddelku, določa:
               „Osebe s stalnim prebivališčem v državi članici so lahko tožene pred sodišči druge države članice samo na podlagi pravil, opredeljenih v oddelkih od 2 do 7 tega poglavja.“

               11

               Člen 5, točka 3, iste uredbe, ki je v oddelku 2, naslovljenem „Posebna pristojnost“, poglavja II, določa:
               „Oseba s stalnim prebivališčem v državi članici je lahko tožena v drugi državi članici:
               […]

                        3.

                        v zadevah v zvezi z delikti ali kvazidelikti pred sodišči kraja, kjer je prišlo ali kjer grozi škodni dogodek;“

               12

               Člen 27 Uredbe št. 44/2001 določa:
               „1.   Če pred sodišči različnih držav članic tečejo postopki z istim zahtevkom med istima strankama, vsa sodišča razen tistega, ki je prvo začelo postopek, po uradni dolžnosti prekinejo svoje postopke, vse dokler se ne ugotovi pristojnost sodišča, ki je prvo začelo postopek.
               2.   Ko se ugotovi pristojnost sodišča, ki je prvo začelo postopek, se vsa sodišča razen tistega, ki je prvo začelo postopek, izrečejo za nepristojna v korist tega sodišča.“

         Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

               13

               Družba Folien Fischer s sedežem v Švici se ukvarja z razvojem, proizvodnjo in prodajo plastificiranih papirnih izdelkov in folij. Med drugim v Nemčiji distribuira nosilni material za neskončne obrazce za kartice.

               14

               Družba Fofitec, ki ima sedež prav tako v Švici in je del skupine družb Folien Fischer, je imetnica patentov, ki varujejo določene obrazce za pošiljanje dopisov, ki jim je priložena zlasti članska kartica, in nosilne materiale za te obrazce za kartice.

               15

               Družba Ritrama s sedežem v Italiji razvija, proizvaja in prodaja laminate in različne vrste predelanih folij.

               16

               Družba Ritrama je z dopisom marca 2007 trdila, da sta distribucijska politika družbe Folien Fischer in njena zavrnitev podelitve patentne licence v nasprotju s konkurenčnim pravom.

               17

               Po prejetju tega dopisa sta družbi Folien Fischer in Fofitec pri Landgericht Hamburg (Nemčija) vložili negativno ugotovitveno tožbo, zato da bi se ugotovilo, da družba Folien Fischer ni dolžna opustiti prodajne prakse v zvezi z določanjem popustov in pogojev v distribucijskih pogodbah in da družba Ritrama glede te prodajne prakse nima niti pravice do njene odprave niti pravice do odškodnine. Družbi Folien Fischer in Fofitec sta sodišču predlagali, naj ugotovi, da družba Fofitec ni dolžna dodeliti licence glede dveh patentov, katerih imetnica je in ki varujeta proizvodnjo obrazcev in nosilnih materialov za njihovo proizvodnjo.

               18

               Po vložitvi te negativne ugotovitvene tožbe sta družbi Ritrama in Ritrama AG, hčerinska družba s sedežem v Švici, pri Tribunale di Milano (Italija) vložili dajatveno tožbo, v kateri zatrjujeta, da sta družbi Folien Fischer in Fofitec ravnali protikonkurenčno, zahtevata odškodnino in predlagata, naj se družbi Fofitec naloži podelitev licenc za zadevne patente. Družba Ritrama je na obravnavi pred Sodiščem trdila, da je ta postopek prekinjen.

               19

               Landgericht Hamburg je negativno ugotovitveno tožbo družb Folien Fischer in Fofitec zavrglo kot nedopustno. Sodbo tega sodišča je Oberlandesgericht Hamburg (Nemčija) v pritožbenem postopku potrdilo.

               20

               Zadnje sodišče v svoji odločbi ni priznalo pristojnosti nemških sodišč z obrazložitvijo, da pristojnosti v zvezi z delikti iz člena 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001 ni mogoče uporabiti za negativno ugotovitveno tožbo, kakršno sta vložili družbi Folien Fischer in Fofitec, ker se s tako tožbo uveljavlja, da ni bil storjen noben delikt.

               21

               Bundesgerichtshof, ki odloča o reviziji, ki sta jo vložili družbi Folien Fischer in Fofitec, se sprašuje, ali pristojnost na podlagi člena 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001 obstaja, tudi če morebitni povzročitelj škode vloži negativno ugotovitveno tožbo, s katero predlaga ugotovitev, da morebitni oškodovanec nima zahtevkov, ki izhajajo iz morebitnega delikta. V teh okoliščinah je Bundesgerichtshof prekinilo postopek in predložilo Sodišču v predhodno odločanje to vprašanje:
               „Ali je treba člen 5, točka 3, Uredbe […] št. 44/2001 […] razlagati tako, da sodna pristojnost v zvezi z delikti obstaja tudi za negativno ugotovitveno tožbo [‚negative Feststellungsklage‘], s katero morebitni povzročitelj škode uveljavlja, da morebitni oškodovanec na podlagi določenega dejanskega stanja nima zahtevkov, ki izhajajo iz delikta (tukaj: kršitev protimonopolne zakonodaje)?“

         Vprašanje za predhodno odločanje

         Dopustnost

               22

               Družba Ritrama izpodbija upoštevnost vprašanja za predhodno odločanje za rešitev spora o glavni stvari. Njen dopis iz marca 2007, na katerega se sklicuje predložitveno sodišče, naj ne bi bil uradni opomin, ampak samo poziv k pogajanjem za rešitev spora. Ta dopis naj ne bi bil niti primerna podlaga za začetek postopka niti primeren razlog za začetek sodnega postopka proti toženi stranki v postopku v glavni stvari. Družbi Folien Fischer in Fofitec naj torej ne bi imeli pravnega interesa.

               23

               Družba Ritrama trdi tudi, da se ob upoštevanju tega, da v Nemčiji ne konkurira družbama Folien Fischer in Fofitec, sporno nezakonito dejanje v smislu procesnega prava ni moglo zgoditi v tej državi članici. Zato nemška sodišča svoje pristojnosti ne morejo utemeljiti na členu 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001.

               24

               V zvezi s tem je treba navesti, prvič, da želi družba Ritrama pred predložitvenim sodiščem izpodbijati pravni interes družb Folien Fischer in Fofitec in izpodbija upoštevnost vprašanja za predhodno odločanje. Kot je Sodišče že navedlo, je le nacionalno sodišče pristojno za ugotavljanje in presojo dejanskega stanja spora o glavni stvari ter za razlago in uporabo nacionalnega prava (glej sodbi z dne 11. septembra 2008 v zadevi Eckelkamp in drugi, C-11/07, ZOdl., str. I-6845, točka 32, in z dne 26. maja 2011 v združenih zadevah Stichting Natuur en Milieu in drugi, od C-165/09 do C-167/09, ZOdl., str. I-4599, točka 47).

               25

               Drugič, vsekakor v skladu z ustaljeno sodno prakso le nacionalno sodišče glede na posebnosti zadeve, ki poteka pred njim, presodi tako potrebo po izdaji predhodne odločbe, da bi lahko izdalo sodbo, kot upoštevnost vprašanj, ki jih predloži Sodišču (sodbi z dne 7. decembra 2010 v zadevi VEBIC, C-439/08, ZOdl., str. I-12471, točka 41, in z dne 16. februarja 2012 v zadevi Eon Aset Menidjmunt, C-118/11, točka 76 in navedena sodna praksa).

               26

               Sprejetje predhodne odločbe o vprašanju, ki ga postavi nacionalno sodišče, je mogoče zavrniti le, kadar je očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nikakršne zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari, kadar gre za hipotetičen problem ali kadar Sodišče nima na voljo potrebnih dejanskih in pravnih elementov, da bi lahko koristno odgovorilo na postavljena vprašanja (glej zlasti sodbi z dne 22. junija 2010 v združenih zadevah Melki in Abdeli, C-188/10 in C-189/10, ZOdl., str. I-5667, točka 27, in z dne 28. februarja 2012 v zadevi Inter-Environnement Wallonie in Terre wallonne, C-41/11, točka 35).

               27

               V obravnavanem primeru pa ni tako, saj je predložitveno sodišče jasno navedlo razloge, iz katerih je postavilo vprašanje za predhodno odločanje in potrebuje odgovor na to vprašanje za rešitev spora, o katerem odloča.

               28

               V teh okoliščinah je treba to vprašanje za predhodno odločanje šteti za dopustno.

         Vsebinska presoja

               29

               Predložitveno sodišče želi z vprašanjem v bistvu izvedeti, ali je treba člen 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001 razlagati tako, da negativna ugotovitvena tožba, s katero se hoče doseči ugotovitev neobstoja odgovornosti iz delikta, spada na področje uporabe te določbe.

         Uvodne ugotovitve

               30

               Na prvem mestu je treba spomniti, prvič, da se morajo določbe Uredbe št. 44/2001 razlagati samostojno, ob upoštevanju njenega sistema in ciljev (glej zlasti sodbi z dne 16. julija 2009 v zadevi Zuid-Chemie, C-189/08, ZOdl., str. I-6917, točka 17 in navedena sodna praksa, in z dne 25. oktobra 2011 v združenih zadevah eDate Advertising in Martinez, C-509/09 in C-161/10, ZOdl., str. I-10269, točka 38).

               31

               Drugič, ker Uredba št. 44/2001 v zvezi z odnosi med državami članicami nadomešča Bruseljsko konvencijo, razlaga, ki jo je Sodišče podalo glede določb te konvencije, velja tudi za določbe navedene uredbe, kadar je mogoče določbe teh instrumentov šteti za enakovredne (zgoraj navedeni sodbi Zuid-Chemie, točka 18, in eDate Advertising in Martinez, točka 39).

               32

               Vendar pa določbe Uredbe št. 44/2001, ki so upoštevne v tej zadevi, in sicer členov 5, točka 3, in 27 te uredbe, izražajo enako sistematiko kot določbe Bruseljske konvencije in imajo poleg tega skoraj enako besedilo. Ob upoštevanju tako ugotovljene enakosti je treba v skladu z uvodno izjavo 19 Uredbe št. 44/2001 zagotoviti kontinuiteto pri razlagi teh dveh instrumentov (glej zgoraj navedeno sodbo Zuid-Chemie, točka 19).

               33

               Na drugem mestu je treba opozoriti, prvič, da Uredba št. 44/2001 sledi cilju pravne varnosti, ki zajema izboljšanje pravnega varstva oseb s sedežem ali stalnim prebivališčem v Evropski uniji, tako da tožeči stranki omogoča, da brez težav ugotovi, na katero sodišče se lahko obrne, toženi stranki pa, da razumno predvidi, pred katerim sodiščem je lahko tožena (glej zlasti sodbi z dne 23. aprila 2009 v zadevi Falco Privatstiftung in Rabitsch, C-533/07, ZOdl., str. I-3327, točka 22 in navedena sodna praksa, in z dne 17. novembra 2011 v zadevi Hypoteční banka, C-327/10, ZOdl., str. I-11543, točka 44).

               34

               Drugič, določbe Uredbe št. 44/2001, s katerimi so predvidene posebne pristojnosti, je treba v skladu z uvodno izjavo 12 te uredbe razlagati ob upoštevanju cilja, ki zajema olajšanje učinkovitega izvajanja sodne oblasti.

               35

               Člen 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001 je treba razlagati ob upoštevanju teh preudarkov.

         Področje uporabe člena 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001

               36

               Najprej je treba ugotoviti, da je v skladu z besedilom člena 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001 pravilo o posebni pristojnosti, ki je predmet te določbe, določeno splošno, „v zadevah v zvezi z delikti ali kvazidelikti“. Taka formulacija torej ne omogoča takojšnje izključitve negativne ugotovitvene tožbe s področja uporabe navedene določbe.

               37

               V skladu z ustaljeno sodno prakso pravilo o posebni pristojnosti, ki je kot odstopanje od načela pristojnosti sodišč stalnega prebivališča tožene stranke določeno v členu 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001, temelji na obstoju posebno tesne zveze med sporom in sodišči kraja, kjer je nastal ali kjer grozi škodni dogodek, ki upravičuje podelitev pristojnosti tem zaradi učinkovitosti sodstva in načela procesne ekonomije (glej zgoraj navedeni sodbi Zuid-Chemie, točka 24, in eDate Advertising in Martinez, točka 40).

               38

               V zadevah v zvezi z delikti je namreč sodišče kraja, kjer je prišlo ali kjer grozi škodni dogodek, po navadi najprimernejše za odločanje, predvsem zaradi bližine predmeta spora in lažje izvedbe dokazov (glej v tem smislu sodbo z dne 1. oktobra 2002 v zadevi Henkel, C-167/00, Recueil, str. I-8111, točka 46, in zgoraj navedeno sodbo Zuid-Chemie, točka 24).

               39

               Poudariti je treba tudi, da se izraz „kraj, kjer je prišlo ali kjer grozi škodni dogodek“ iz člena 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001 nanaša tako na kraj nastanka škode kakor na kraj ravnanja, s katerim se je povzročila ta škoda, tako da je lahko tožena stranka po izbiri tožeče stranke tožena pred sodiščem enega ali drugega kraja (sodba z dne 19. aprila 2012 v zadevi Wintersteiger, C-523/10, točka 19 in navedena sodna praksa).

               40

               Zato mora nacionalno sodišče ugotoviti eno od dveh naveznih okoliščin, da bi se lahko izreklo za pristojno za odločanje o sporu v zvezi z delikti ali kvazidelikti.

               41

               Ne glede na posebnosti negativne ugotovitvene tožbe je torej treba ugotoviti, ali je sodno pristojnost za odločanje o takem zahtevku mogoče podeliti na podlagi meril, določenih v členu 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001.

               42

               V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je posebnost negativne ugotovitvene tožbe v tem, da hoče tožeča stranka dokazati neobstoj pogojev za odgovornost, iz katere naj bi izhajala pravica tožene stranke do odškodnine.

               43

               V teh okoliščinah so, kot je navedel generalni pravobranilec v točki 46 sklepnih predlogov, pri negativni ugotovitveni tožbi običajne vloge pri deliktih obrnjene, saj je tožnik domnevni dolžnik terjatve na podlagi deliktnega dejanja, toženec pa je domnevni oškodovanec zaradi tega dejanja.

               44

               Vendar ta obrnitev vlog ne more izključiti negativne ugotovitvene tožbe s področja uporabe člena 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001.

               45

               Cilja predvidljivosti sodišča, ki je pristojno, in pravne varnosti, ki jima sledi ta določba in na katera je bilo večkrat opozorjeno v sodni praksi (glej sodbo z dne 15. marca 2012 v zadevi G, C-292/10, točka 39, in zgoraj navedeno sodbo Wintersteiger, točka 23), se nista nanašala niti na podelitev vlog tožeči ali toženi stranki niti na varstvo ene od njiju.

               46

               Natančneje, člen 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001 ne sledi istemu cilju kot pravila o pristojnosti, ki jih vsebujejo oddelki od 3 do 5 poglavja II iste uredbe, to je zagotoviti šibkejši stranki večje varstvo (glej v zvezi s tem sodbo z dne 20. maja 2010 v zadevi ČPP Vienna Insurance Group, C-111/09, ZOdl., str. I-4545, točka 30 in navedena sodna praksa).

               47

               Zato kot pravilno trdijo družbi Folien Fischer in Fofitec, nemška, francoska, nizozemska in portugalska vlada ter Evropska komisija, uporaba navedenega člena 5, točka 3, ni odvisna od tega, da je domnevni oškodovanec vložil tožbo.

               48

               Seveda se interesi vlagatelja negativne ugotovitvene tožbe razlikujejo od interesov vlagatelja zahtevka za razsojo, da je tožena stranka odgovorna za škodo, in naj se ji naloži plačilo odškodnine. Vendar se v obeh primerih preizkus sodišča, ki odloča o sporu, v bistvu nanaša na enake dejanske in pravne elemente.

               49

               Poleg tega je iz točke 45 sodbe z dne 6. decembra 1994 v zadevi Tatry (C-406/92, Recueil, str. I-5439), ki se sicer nanaša med drugim na razlago člena 21 Bruseljske konvencije, ki določa litispendenco in je postal člen 27 Uredbe št. 44/2001, razvidno, da ima zahtevek za razsojo, da je tožena stranka odgovorna za škodo, in naj se ji iz tega naslova naloži plačilo odškodnine, enako podlago in enak predmet kakor zahtevek iste tožene stranke za ugotovitev, da ni odgovorna za navedeno škodo.

               50

               Poudariti je še treba, da v fazi preverjanja mednarodne pristojnosti, sodišče, ki odloča o sporu, ne presoja niti dopustnosti niti utemeljenosti negativne ugotovitvene tožbe v skladu s pravili nacionalnega prava, ampak samo opredeli navezne okoliščine z državo sodišča, ki utemeljujejo njegovo pristojnost na podlagi člena 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001.

               51

               V teh okoliščinah posebnost negativne ugotovitvene tožbe, na katero je bilo opozorjeno v točki 42 te sodbe, ne vpliva na preizkus, ki ga mora nacionalno sodišče opraviti za preverjanje svoje sodne pristojnosti v zadevah v zvezi z delikti ali kvazidelikti, kadar gre le za dokazovanje obstoja navezne okoliščine z državo sodišča.

               52

               Zato čeprav je z zadevnimi elementi v negativni ugotovitveni tožbi mogoče utemeljiti navezno okoliščino z državo, v kateri je bodisi kraj, kjer je nastala ali grozi škoda, bodisi kraj ravnanja, s katerim se je povzročila škoda, se v skladu s sodno prakso, na katero je bilo opozorjeno v točki 39 te sodbe, sodišče enega od teh krajev lahko veljavno izreče za pristojno na podlagi člena 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001, zato da odloči o tej tožbi, ne glede na to, ali je tožbo vložil domnevni oškodovanec na podlagi deliktnega dejanja ali domnevni dolžnik terjatve na podlagi deliktnega dejanja.

               53

               Nasprotno se sodišče, ki v državi sodišča ne more ugotoviti ene od dveh naveznih okoliščin, na kateri je bilo opozorjeno v točki 39 te sodbe, ne more izreči za pristojno, razen če bi upoštevalo cilje iz člena 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001.

               54

               Iz vsega zgoraj navedenega izhaja, da za ugotovitev pristojnosti nacionalnih sodišč negativna ugotovitvena tožba ne sme biti izključena s področja uporabe člena 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001.

               55

               Zato je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 5, točka 3, Uredbe št. 44/2001 razlagati tako, da negativna ugotovitvena tožba, s katero se hoče dokazati neobstoj odgovornosti iz delikta ali kvazidelikta, spada na področje uporabe te določbe.

         Stroški

               56

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:

                     Člen 5, točka 3, Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah je treba razlagati tako, da negativna ugotovitvena tožba, s katero se hoče dokazati neobstoj odgovornosti iz delikta ali kvazidelikta, spada na področje uporabe te določbe.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 10. julija 1992. # Francesco Pasetti-Bombardella proti Evropskemu parlamentu. # Uradniki. # Zadeva T-66/91.