title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 3. junija 2010.#Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid proti Asociación de Usuarios de Servicios Bancarios (Ausbanc).#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal Supremo - Španija.#Direktiva 93/13/EGS - Potrošniške pogodbe - Pogoji, ki opisujejo glavni predmet pogodbe - Sodni nadzor nad njihovo nedovoljenostjo - Izključitev - Strožje nacionalne določbe za zagotovitev višje stopnje varstva potrošnika.#Zadeva C-484/08.

text:
      Zadeva C-484/08
      Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid
      proti
      Asociación de Usuarios de Servicios Bancarios (Ausbanc)
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunal Supremo)
      „Direktiva 93/13/EGS – Potrošniške pogodbe – Pogoji, ki opisujejo glavni predmet pogodbe – Sodni nadzor nad njihovo nedovoljenostjo – Izključitev – Strožje nacionalne določbe za zagotovitev višje stopnje varstva potrošnika“
      Povzetek sodbe
      1.        Približevanje zakonodaj – Nedovoljeni pogoji v potrošniških pogodbah – Direktiva 93/13
      (Direktiva Sveta 93/13, člena 4(2) in 8)
      2.        Približevanje zakonodaj – Nedovoljeni pogoji v potrošniških pogodbah – Direktiva 93/13
      (Direktiva Sveta 93/13, člena 4(2) in 8)
      3.        Približevanje zakonodaj – Nedovoljeni pogoji v potrošniških pogodbah – Direktiva 93/13
      (členi 2 ES, 3(1)(g) ES in 4(1) ES; Direktiva Sveta 93/13, člena 4(2) in 8)
      1.        Člena 3(1) in 4(1) Direktive 93/13 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah skupaj opredeljujeta splošna merila, ki
         omogočajo oceno nedovoljenosti pogodbenih pogojev, na katere se nanašajo določbe direktive. S tega vidika se člen 4(2) direktive
         nanaša zgolj na določitev pravil in obsega vsebinskega nadzora nad pogodbenimi pogoji, o katerih se stranki nista dogovorili
         posamično in ki se nanašajo na glavno storitev pogodb, sklenjenih med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom. Iz tega je
         razvidno, da pogoji iz tega člena 4(2) spadajo na področje, ki ga ureja ta direktiva, in da zato njen člen 8 velja tudi za
         navedeni člen 4(2).

      (Glej točke od 33 do 35.)
      2.        Člena 4(2) in 8 Direktive 93/13 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah je treba razlagati tako, da ne nasprotujeta
         nacionalnim predpisom, ki dopuščajo sodni nadzor nad nedovoljenostjo pogodbenih pogojev, ki opredeljujejo glavni predmet pogodbe
         oziroma ustreznost med ceno oziroma plačilom in izmenjanimi storitvami oziroma blagom, tudi če so ti pogoji sestavljeni v
         jasnem, razumljivem jeziku.

      Nacionalni predpisi namreč s tem, da dopuščajo možnost popolnega sodnega nadzora nad nedovoljenostjo pogojev, na kakršne se
         nanaša člen 4(2) navedene direktive in ki so določeni s pogodbo, sklenjeno med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom,
         omogočajo, da se potrošniku v skladu s členom 8 direktive zagotovi višja raven dejanskega varstva, kot jo določa ta direktiva.

      (Glej točke od 42 do 44 in točko 1 izreka.)
      3.        Členi 2 ES, 3(1)(g) ES in 4(1) ES ne nasprotujejo razlagi členov 4(2) in 8 Direktive 93/13 o nedovoljenih pogojih v potrošniških
         pogodbah, v skladu s katero lahko države članice sprejmejo nacionalne predpise, ki dopuščajo sodni nadzor nad nedovoljenostjo
         pogodbenih pogojev, ki opredeljujejo glavni predmet pogodbe oziroma ustreznost med ceno oziroma plačilom na eni strani in
         izmenjanimi storitvami oziroma blagom na drugi strani, tudi če so ti pogoji sestavljeni v jasnem, razumljivem jeziku.

      V zvezi s členoma 2 ES in 4(1) ES zadostuje ugotovitev, da so v teh določbah našteti cilji in splošna načela, ki se nujno
         uporabljajo v povezavi z ustreznimi poglavji Pogodbe, namenjenimi izvajanju teh načel in ciljev. Sami torej ne moreta ustvariti
         jasnih in brezpogojnih pravnih obveznosti za države članice.

      Poleg tega niti člen 3(1)(g) ES ne more sam ustvarjati pravnih obveznosti za države članice. V tej določbi je namreč zgolj
         naveden cilj, ki pa mora biti natančno določen v drugih določbah Pogodbe, zlasti v določbah v zvezi s konkurenčnimi predpisi

      (Glej točke 46, 47 in 49 ter točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 3. junija 2010(*)

      „Direktiva 93/13/EGS – Potrošniške pogodbe – Pogoji, ki opisujejo glavni predmet pogodbe – Sodni nadzor nad njihovo nedovoljenostjo – Izključitev – Strožje nacionalne določbe za zagotovitev višje stopnje varstva potrošnika“
      V zadevi C‑484/08,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Tribunal Supremo (Španija)
         z odločbo z dne 20. oktobra 2008, ki je prispela na Sodišče 10. novembra 2008, v postopku

      Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid
      proti
      Asociación de Usuarios de Servicios Bancarios (Ausbanc),
      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi M. A. Tizzano (poročevalec), predsednik senata v funkciji predsednika prvega senata, E. Levits, sodnik, C. Toader,
         sodnica, M. Ilešič in J.‑J. Kasel, sodnika,

      generalna pravobranilka: V. Trstenjak,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 10. septembra 2009,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid M. Merola in J. Cadalso Palau, odvetnika,
      –        za Asociación de Usuarios de Servicios Bancarios (Ausbanc) J. Rodríguez Teijeiro, procuradora, L. Pineda Salido in M. Mateos Ferres,
         odvetnika,

      –        za špansko vlado J. López-Medel Bascones in M. Muñoz Pérez, zastopnika,
      –        za nemško vlado M. Lumma in J. Kemper, zastopnika,
      –        za avstrijsko vlado E. Riedl, zastopnik,
      –        za portugalsko vlado L. Inez Fernandes, H. Almeida in P. Contreiras, zastopniki,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti E. Gippini Fournier in W. Wils, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 29. oktobra 2009
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 4(2) in 8 Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993
         o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah (UL L 95, str. 29, v nadaljevanju: Direktiva).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med ustanovo Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid (v nadaljevanju: Caja de
         Madrid) in združenjem Asociación de Usuarios de Servicios Bancarios (špansko združenje uporabnikov bančnih storitev, v nadaljevanju:
         Ausbanc) glede zakonitosti pogoja, ki ga je ustanova Caja de Madrid uvedla v posojilne pogodbe s spremenljivo obrestno mero,
         ki jih je sklenila s svojimi strankami in so bile namenjene nakupu stanovanj.

       Pravni okvir
       Predpisi Unije
      3        V dvanajsti in devetnajsti uvodni izjavi Direktive je navedeno:

      „ker nacionalni predpisi v njihovi sedanji obliki dovoljujejo le delno uskladitev; ker ta direktiva zajema zlasti pogodbene
         pogoje, o katerih se stranki nista dogovorili posamično; ker bi morale imeti države članice možnost, da ob upoštevanju Pogodbe
         [EGS] potrošnikom nudijo višjo raven varstva z nacionalnimi predpisi, ki so strožji od te direktive;

      […]
      ker za namen te direktive ocena nedovoljenosti ne sme biti opravljena pri pogojih, ki opisujejo glavni predmet pogodbe ali
         razmerje med kakovostjo in ceno dobavljenega blaga ali storitev; ker je kljub temu dovoljeno upoštevati glavni predmet pogodbe
         ter razmerje med ceno in kakovostjo pri oceni dovoljenosti drugih pogojev […]“

      4        Člen 3 Direktive določa:

      „1.      Pogodbeni pogoj, o katerem se stranki nista dogovorili posamično, velja za nedovoljenega, če v nasprotju z zahtevo dobre vere
         v škodo potrošnika povzroči znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank.

      2.      Pogodbeni pogoj [se] šteje za pogoj, o katerem se stranki nista dogovorili posamično, če je bil sestavljen vnaprej in potrošnik
         zato ni mogel vplivati na vsebino določbe, zlasti v okviru vnaprej oblikovane tipske pogodbe.

      Dejstvo, da sta se stranki o nekaterih vidikih pogoja ali o posebnem pogoju dogovorili posamično, ne izključuje uporabe tega
         člena za preostalo pogodbo, če celotna ocena pogodbe pokaže, da gre vendarle za vnaprej oblikovano tipsko pogodbo.

      Če prodajalec ali ponudnik trdi, da sta se stranki o tipskem pogoju dogovorili posamično, nosi dokazno breme.
      3.      Priloga vsebuje okvirni in nedokončani seznam pogojev, ki lahko štejejo za nedovoljene.“
      5        Člen 4 Direktive določa:

      „1.      Brez poseganja v člen 7 je treba nedovoljenost pogodbenega pogoja oceniti ob upoštevanju narave blaga ali storitev, za katero
         je bila sklenjena pogodba, in s sklicevanjem na vse okoliščine, ki so obstajale v času sklepanja pogodbe[,] ter na vse druge
         pogoje te pogodbe ali druge pogodbe, od katere je pogoj odvisen.

      2.      Ocena nedovoljenosti pogojev ne sme biti povezana niti z opredelitvijo glavnega predmeta pogodbe niti z ustreznostjo med ceno
         in plačilom za izmenjane storitve ali blago, če so pogoji v jasnem, razumljivem jeziku.“

      6        Člen 8 Direktive določa:

      „Države članice lahko na področju, ki ga ureja ta direktiva, sprejmejo ali ohranijo najstrožje določbe, ki so združljive s
         Pogodbo, da bi zagotovile najvišjo stopnjo varstva potrošnikov.“

       Nacionalni predpisi
      7        V španskem pravu je bilo varstvo potrošnikov pred nedovoljenimi pogoji zagotovljeno s splošnim zakonom 26/1984 o varstvu potrošnikov
         in uporabnikov (Ley General 26/1984 para la Defensa de los Consumidores y Usuarios) z dne 19. julija 1984 (BOE št. 176 z dne
         24. julija 1984).

      8        Zakon 26/1984 je bil nato spremenjen z zakonom 7/1998 o splošnih pogojih pogodb (Ley 7/1998 sobre condiciones generales de
         la contratación) z dne 13. aprila 1998 (BOE št. 89 z dne 14. aprila 1998), s katerim je bila Direktiva prenesena v nacionalno
         pravo.

      9        Toda z zakonom 7/1998 v notranje pravo ni bil prenesen člen 4(2) Direktive.

       Dejansko stanje in vprašanja za predhodno odločanje
      10      Iz predložitvenega sklepa je razvidno, da posojilne pogodbe s spremenljivo obrestno mero za nakup stanovanj, sklenjene med
         ustanovo Caja de Madrid in njenimi strankami, vsebujejo pisni pogoj, ki je bil predhodno uveden v tipsko pogodbo in v skladu
         s katerim je treba nominalno obrestno mero, ki jo določa pogodba in je periodično spremenljiva v skladu z dogovorjenim referenčnim
         indeksom, po prvi reviziji zaokrožiti navzgor za četrtino odstotne točke (v nadaljevanju: pogoj zaokroževanja).

      11      Združenje Ausbanc je 28. julija 2000 vložilo tožbo, s katero je želelo zlasti doseči, da ustanova Caja de Madrid iz navedenih
         posojilnih pogodb izbriše pogoj zaokroževanja in ga v prihodnje ne uporablja več. Juzgado de Primera Instancia de Madrid je
         s sodbo z dne 11. septembra 2001 tožbi ugodilo, ker je menilo, da je pogoj zaokroževanja glede na nacionalno zakonodajo, s
         katero je bila Direktiva prenesena, nedovoljen in zato ničen.

      12      Ustanova Caja de Madrid je vložila pritožbo zoper to sodbo pri Audiencia Provincial de Madrid, to pa je 10. oktobra 2002 izdalo
         sodbo, s katero je potrdilo sodbo prvostopenjskega sodišča.

      13      Ustanova Caja de Madrid je 27. novembra 2002 zoper to sodbo vložila kasacijsko pritožbo pri Tribunal Supremo.

      14      Tribunal Supremo meni, da je pogoj zaokroževanja lahko bistveni element pogodbe o bančnem posojilu, kakršna je ta v postopku
         v glavni stvari. Toda ker naj bi bilo na podlagi člena 4(2) Direktive izključeno, da ocena nedovoljenosti zajema pogoj, ki
         se nanaša zlasti na predmet pogodbe, naj načeloma ne bi bilo mogoče ocenjevati nedovoljenosti pogoja, kakršen je ta v postopku
         v glavni stvari.

      15      Vendar Tribunal Supremo tudi poudarja, da ker Kraljevina Španija v svoj pravni red ni prenesla navedenega člena 4(2), se v
         skladu s špansko zakonodajo tako ocenjuje celotna pogodba.

      16      V teh okoliščinah je Tribunal Supremo prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali je treba člen 8 Direktive […] razlagati tako, da lahko država članica v svojem pravnem redu zaradi varstva potrošnikov
         določi nadzor nad nedovoljenostjo pogojev, katerih nadzor je prepovedan s členom 4(2) [Direktive]?

      2.      Ali je zato s členom 4(2) v povezavi s členom 8 Direktive […] prepovedano državi članici, da v svojem pravnem redu v zvezi
         z varstvom potrošnikov določi nadzor nad nedovoljenostjo pogojev, ki opredeljujejo ,glavni predmet pogodbe‘ oziroma ,ustreznost
         med ceno oziroma plačilom na eni strani in storitvami oziroma blagom na drugi strani‘, tudi če so navedeni pogoji sestavljeni
         v jasnem, razumljivem jeziku?

      3.      Ali bi bila razlaga člena 8 in člena 4(2) [Direktive], ki dopušča državi članici sodni nadzor nad nedovoljenostjo pogojev
         v potrošniških pogodbah, ki so sestavljeni v jasnem, razumljivem jeziku in opredeljujejo glavni predmet pogodbe oziroma ustreznost
         med ceno oziroma plačilom na eni strani in storitvami oziroma blagom na drugi strani, skladna s členi 2 ES, 3(1)(g) ES in
         4(1) ES?“

        Vprašanja za predhodno odločanje
       Dopustnost
      17      Združenje Ausbanc, španska vlada in Komisija Evropskih skupnosti izpodbijajo dopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe,
         ker naj ne bi pripomogel k rešitvi spora, o katerem odloča predložitveno sodišče. V zvezi s tem trdijo, da se pogoj zaokroževanja
         v postopku v glavni stvari ne nanaša na glavni predmet zadevne pogodbe, temveč je njen postranski del, tako da naj člena 4(2)
         Direktive ne bi bilo mogoče uporabiti za spor o glavni stvari.

      18      Glede tega je treba najprej opozoriti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso v okviru postopka, določenega v členu 267 PDEU,
         ki temelji na jasni ločitvi nalog med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, zgolj nacionalno sodišče pristojno za ugotavljanje
         in presojo dejanskega stanja spora o glavni stvari ter za razlago in uporabo nacionalnega prava. Le nacionalno sodišče, ki
         odloča o sporu in mora prevzeti odgovornost za sodno odločitev, ob upoštevanju posebnosti zadeve presoja tako nujnost kot
         tudi ustreznost vprašanj, ki jih predloži Sodišču. Zato je Sodišče, kadar se predložena vprašanja nanašajo na razlago prava
         Unije, načeloma dolžno odločati (glej sodbe z dne 12. aprila 2005 v zadevi Keller, C‑145/03, ZOdl., str. I‑2529, točka 33;
         z dne 18. julija 2007 v zadevi Lucchini, C‑119/05, ZOdl., str. I‑6199, točka 43, in z dne 11. septembra 2008 v zadevi Eckelkamp
         in drugi, C‑11/07, ZOdl., str. I‑6845, točki 27 in 32).

      19      Čeprav je Sodišče prav tako odločilo, da mora v izjemnih primerih sámo preizkusiti okoliščine, v katerih mu je nacionalno
         sodišče predložilo zadevo, da preveri, ali je zanjo pristojno (glej v tem smislu sodbi z dne 16. decembra 1981 v zadevi Foglia,
         244/80, Recueil, str. 3045, točka 21, in z dne 19. novembra 2009 v zadevi Filipiak, C‑314/08, ZOdl., str. I-11049, točka 41),
         pa je sprejetje predhodne odločbe o vprašanju, ki ga postavi nacionalno sodišče, mogoče zavrniti le, kadar je očitno, da določbe
         prava Unije, ki je Sodišču predložena v razlago, ni mogoče uporabiti (glej sodbi z dne 5. decembra 1996 v zadevi Reisdorf,
         C‑85/95, Recueil, str. I‑6257, točka 16, in z dne 1. oktobra 2009 v zadevi Woningstichting Sint Servatius, C‑567/07, ZOdl.,
         str. I-9021, točka 43).

      20      Vendar v obravnavanem primeru ni tako.

      21      Tribunal Supremo se namreč v svojem predložitvenem sklepu sprašuje o obsegu obveznosti držav članic na podlagi Direktive v
         zvezi z obsegom sodnega nadzora nad nedovoljenostjo nekaterih pogodbenih pogojev, ki so po mnenju Tribunal Supremo zajeti
         s členom 4(2) Direktive.

      22      Čeprav s to presojo Tribunal Supremo ne soglašajo vse stranke, pa vsaj ni očitno, da navedene določbe ni mogoče uporabiti
         v postopku v glavni stvari.

      23      V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da se je Sodišče pristojno izreči o vprašanjih za predhodno odločanje, ki mu jih je
         predložilo predložitveno sodišče, in da je predlog za sprejetje predhodne odločbe treba zato šteti za dopusten.

       Vsebinska presoja
       Prvo in drugo vprašanje
      24      Predložitveno sodišče s prvim in drugim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je s členoma 4(2)
         in 8 Direktive državi članici prepovedano, da v svojem pravnem redu v zvezi z varstvom potrošnikov določi nadzor nad nedovoljenostjo
         pogodbenih pogojev, ki opredeljujejo glavni predmet pogodbe oziroma ustreznost med ceno oziroma plačilom na eni strani in
         storitvami oziroma blagom na drugi strani, tudi če so ti pogoji sestavljeni v jasnem, razumljivem jeziku.

      25      Ustanova Caja de Madrid trdi, da člen 8 Direktive državam članicam ne dovoljuje, da bi z ukrepi za prenos uvedle ali – če
         takih ukrepov ne sprejmejo – ohranile nacionalno zakonodajo, ki je v nasprotju s členom 4(2) Direktive. Ta določba naj bi
         namreč zavezujoče opredelila področje uporabe sistema varstva, ki ga določa Direktiva, tako da izključuje kakršnokoli možnost
         držav članic, da bi od njega odstopale, pa čeprav za sprejetje nacionalnih predpisov, ki so za potrošnike ugodnejši.

      26      Vendar druge zainteresirane osebe, ki so predložile stališča, trdijo, da člena 4(2) in 8 Direktive ne nasprotujeta taki možnosti.
         Menijo namreč, da sta sprejetje ali ohranitev podobnih nacionalnih predpisov zajeta z možnostjo držav članic, da na področju,
         ki ga ureja Direktiva, uvedejo strožje mehanizme varstva potrošnikov.

      27      Za odgovor na postavljena vprašanja je treba spomniti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso sistem varstva, ki ga izvaja Direktiva,
         temelji na zamisli, da je potrošnik v razmerju do prodajalca ali ponudnika v podrejenem položaju glede pogajalske sposobnosti
         in ravni obveščenosti, zaradi česar pristopi k pogojem, ki jih je predhodno sestavil prodajalec ali ponudnik in na vsebino
         katerih ne more vplivati (sodbi z dne 27. junija 2000 v združenih zadevah Océano Grupo Editorial in Salvat Editores, od C‑240/98
         do C‑244/98, Recueil, str. I‑4941, točka 25, in z dne 26. oktobra 2006 v zadevi Mostaza Claro, C‑168/05, ZOdl., str. I‑10421,
         točka 25).

      28      Toda kot je izrecno navedeno v dvanajsti uvodni izjavi Direktive, gre pri tej le za delno in minimalno uskladitev nacionalnih
         zakonodaj v zvezi z nedovoljenimi pogoji, pri čemer je državam članicam priznana možnost, da potrošniku zagotovijo višjo raven
         varstva, kot jo določa Direktiva.

      29      Člen 8 Direktive tako uradno predvidi možnost držav članic, da „na področju, ki ga ureja ta direktiva, sprejmejo ali ohranijo
         najstrožje določbe, ki so združljive s Pogodbo, da bi zagotovile najvišjo stopnjo varstva potrošnikov“.

      30      Torej je treba preveriti, ali člen 8 Direktive obsega celotno področje, ki ga ureja Direktiva, in tako njen člen 4(2), ali
         pa je – kot trdi ustanova Caja de Madrid – zadnjenavedena določba izključena s področja uporabe navedenega člena 8.

      31      Glede tega pa je treba ugotoviti, da člen 4(2) Direktive določa le, da se „ocena nedovoljenosti“ ne nanaša na pogoje iz te
         določbe, če so sestavljeni v jasnem, razumljivem jeziku.

      32      Iz samega besedila člena 4(2) Direktive je torej razvidno, da – kot je generalna pravobranilka poudarila v točki 74 sklepnih
         predlogov – ni mogoče šteti, da ta člen določa stvarno področje uporabe Direktive. Nasprotno, čeprav pogoji iz navedenega
         člena 4(2) spadajo na področje, ki ga ureja Direktiva, se njihova nedovoljenost ne ocenjuje, če pristojno nacionalno sodišče
         po posamičnem preizkusu vsakega meni, da jih je proizvajalec ali ponudnik sestavil v jasnem, razumljivem jeziku.

      33      Poleg tega je iz sodne prakse Sodišča razvidno, da člena 3(1) in 4(1) Direktive skupaj opredeljujeta splošna merila, ki omogočajo
         oceno nedovoljenosti pogodbenih pogojev, na katere se nanašajo določbe Direktive (glej v tem smislu sodbi z dne 7. maja 2002
         v zadevi Komisija proti Švedski, C‑478/99, Recueil, str. I‑4147, točki 11 in 17, in z dne 1. aprila 2004 v zadevi Freiburger
         Kommunalbauten, C‑237/02, Recueil, str. I‑3403, točke 18, 19 in 21).

      34      S tega vidika se člen 4(2) Direktive nanaša – kot je poudarila generalna pravobranilka v točki 75 sklepnih predlogov – zgolj
         na določitev pravil in obsega vsebinskega nadzora nad pogodbenimi pogoji, o katerih se stranki nista dogovorili posamično
         in ki se nanašajo na glavno storitev pogodb, sklenjenih med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom.

      35      Iz tega je razvidno, da pogoji iz tega člena 4(2) spadajo na področje, ki ga ureja Direktiva, in da zato njen člen 8 velja
         tudi za navedeni člen 4(2).

      36      O tej ugotovitvi ni mogoče dvomiti zaradi trditev ustanove Caja de Madrid, da je – kot naj bi bilo razvidno zlasti iz sodbe
         z dne 10. maja 2001 v zadevi Komisija proti Nizozemski (C‑144/99, Recueil, str. I‑3541) – člen 4(2) Direktive prisilen in
         zavezujoč za države članice, tako da se te ne morejo sklicevati na člen 8 Direktive, da bi sprejele ali v svojih pravnih redih
         ohranile določbe, ki bi utegnile spremeniti njegov obseg.

      37      V zvezi s tem zadostuje poudariti, da te trditve izvirajo iz napačnega razumevanja navedene sodbe. Sodišče je v tej sodbi
         razsodilo, da Kraljevina Nizozemska ni izpolnila svojih obveznosti iz Direktive, toda ne zato, ker ni prenesla njenega člena 4(2),
         temveč zgolj zato, ker ga ni prenesla popolnoma, tako da z zadevnimi nacionalnimi predpisi ni bilo mogoče doseči rezultatov,
         ki so se s to določbo želeli doseči.

      38      Navedeni predpisi so namreč izključevali kakršnokoli možnost sodnega nadzora nad pogoji, ki se nanašajo na glavno storitev
         v pogodbah, sklenjenih med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom, celo kadar je bilo besedilo teh pogojev nejasno in večpomensko,
         tako da potrošnik nikakor ni mogel uveljavljati nedovoljenosti pogoja, s katerim sta bila opredeljena glavni predmet pogodbe
         ter ustreznost med ceno in izmenjanimi storitvami ali blagom.

      39      Iz zgoraj navedene sodbe Komisija proti Nizozemski zato nikakor ni mogoče sklepati, da je Sodišče menilo, da je člen 4(2)
         Direktive prisilna in zavezujoča določba, ki jo morajo države članice nujno prenesti kot tako. Nasprotno, Sodišče je zgolj
         razsodilo, da je zato, da bi se v praksi zagotovila izpolnitev ciljev Direktive glede varstva potrošnikov, treba njen člen 4(2)
         v celoti prenesti, tako da se prepoved ocene nedovoljenosti pogojev nanaša zgolj na tiste pogoje, ki so sestavljeni v jasnem,
         razumljivem jeziku.

      40      Iz vsega zgoraj navedenega je razvidno, da državam članicam ni mogoče preprečiti, da bi na celotnem področju, ki ga ureja
         Direktiva, vključno z njenim členom 4(2), sprejele ali ohranile strožja pravila, kot jih določa sama Direktiva, če so namenjena
         zagotavljanju višje stopnje varstva potrošnikov.

      41      Vendar je treba v zvezi s španskimi predpisi v postopku v glavni stvari poudariti, da – kot je razvidno iz spisa, predloženega
         Sodišču – člen 4(2) Direktive z zakonom 7/1998 ni bil prenesen v nacionalno pravo.

      42      Iz tega je razvidno, da – kot poudarja Tribunal Supremo – lahko v španskem pravnem redu nacionalno sodišče v okviru spora
         glede pogodbe, sklenjene med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom, v vseh okoliščinah ocenjuje nedovoljenost pogoja,
         ki ni bil posamično dogovorjen in se med drugim nanaša na glavni predmet navedene pogodbe, tudi v primerih, v katerih je prodajalec
         ali ponudnik ta pogoj predhodno sestavil v jasnem, razumljivem jeziku.

      43      V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da španski predpisi v postopku v glavni stvari s tem, da dopuščajo možnost popolnega
         sodnega nadzora nad nedovoljenostjo pogojev, na kakršne se nanaša člen 4(2) Direktive in ki so določeni s pogodbo, sklenjeno
         med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom, omogočajo, da se potrošniku v skladu s členom 8 Direktive zagotovi višja raven
         dejanskega varstva, kot jo določa Direktiva.

      44      Ob upoštevanju teh preudarkov je treba na prvo in drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člena 4(2) in 8 Direktive razlagati
         tako, da ne nasprotujeta nacionalnim predpisom, kakršni so ti v postopku v glavni stvari, ki dopuščajo sodni nadzor nad nedovoljenostjo
         pogodbenih pogojev, ki opredeljujejo glavni predmet pogodbe oziroma ustreznost med ceno oziroma plačilom in izmenjanimi storitvami
         oziroma blagom, tudi če so ti pogoji sestavljeni v jasnem, razumljivem jeziku.

       Tretje vprašanje
      45      Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem sprašuje, ali členi 2 ES, 3(1)(g) ES in 4(1) ES nasprotujejo razlagi členov 4(2)
         in 8 Direktive, v skladu s katero lahko države članice sprejmejo nacionalne predpise, ki dopuščajo sodni nadzor nad nedovoljenostjo
         pogodbenih pogojev, ki opredeljujejo glavni predmet pogodbe oziroma ustreznost med ceno oziroma plačilom na eni strani in
         izmenjanimi storitvami oziroma blagom na drugi strani, tudi če so ti pogoji sestavljeni v jasnem, razumljivem jeziku.

      46      Vendar v zvezi s členoma 2 ES in 4(1) ES zadostuje ugotovitev, da so v skladu z ustaljeno sodno prakso v teh določbah našteti
         cilji in splošna načela, ki se nujno uporabljajo v povezavi z ustreznimi poglavji Pogodbe ES, namenjenimi izvajanju teh načel
         in ciljev. Sami torej ne moreta ustvariti jasnih in brezpogojnih pravnih obveznosti za države članice (glej v tem smislu v
         zvezi s členom 2 ES sodbo z dne 24. januarja 1991 v zadevi Alsthom Atlantique, C‑339/89, Recueil, str. I‑107, točka 9, in
         v zvezi s členom 4(1) ES sodbo z dne 3. oktobra 2000 v zadevi Échirolles Distribution, C‑9/99, Recueil, str. I‑8207, točka 25).

      47      Poleg tega niti člen 3(1)(g) ES ne more sam ustvarjati pravnih obveznosti za države članice. Kot je Sodišče že pojasnilo,
         je v tej določbi namreč zgolj naveden cilj, ki pa mora biti natančno določen v drugih določbah Pogodbe, zlasti v določbah
         v zvezi s konkurenčnimi predpisi (glej v tem smislu sodbo z dne 9. novembra 1983 v zadevi Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin
         proti Komisiji, 322/81, Recueil, str. 3461, točka 29, in zgoraj navedeno sodbo Alsthom Atlantique, točka 10).

      48      Poleg tega je treba ugotoviti, da navedbe v predložitvenem sklepu Sodišču ne omogočajo, da bi jasno opredelilo določbe Pogodbe
         v zvezi s konkurenčnimi predpisi, katerih razlaga bi pripomogla k rešitvi spora.

      49      Ob upoštevanju vseh teh preudarkov je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da členi 2 ES, 3(1)(g) ES in 4(1) ES ne nasprotujejo
         razlagi členov 4(2) in 8 Direktive, v skladu s katero lahko države članice sprejmejo nacionalne predpise, ki dopuščajo sodni
         nadzor nad nedovoljenostjo pogodbenih pogojev, ki opredeljujejo glavni predmet pogodbe oziroma ustreznost med ceno oziroma
         plačilom na eni strani in izmenjanimi storitvami oziroma blagom na drugi strani, tudi če so ti pogoji sestavljeni v jasnem,
         razumljivem jeziku.

       Stroški
      50      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      1.      Člena 4(2) in 8 Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah je treba razlagati
            tako, da ne nasprotujeta nacionalnim predpisom, kakršni so ti v postopku v glavni stvari, ki dopuščajo sodni nadzor nad nedovoljenostjo
            pogodbenih pogojev, ki opredeljujejo glavni predmet pogodbe oziroma ustreznost med ceno oziroma plačilom na eni strani in
            izmenjanimi storitvami oziroma blagom na drugi strani, tudi če so ti pogoji sestavljeni v jasnem, razumljivem jeziku.
      2.      Členi 2 ES, 3(1)(g) ES in 4(1) ES ne nasprotujejo razlagi členov 4(2) in 8 Direktive 93/13, v skladu s katero lahko države
            članice sprejmejo nacionalne predpise, ki dopuščajo sodni nadzor nad nedovoljenostjo pogodbenih pogojev, ki opredeljujejo
            glavni predmet pogodbe oziroma ustreznost med ceno oziroma plačilom na eni strani in izmenjanimi storitvami oziroma blagom
            na drugi strani, tudi če so ti pogoji sestavljeni v jasnem, razumljivem jeziku.
      Podpisi
      * Jezik postopka: španščina.


title: Sodba Splošnega sodišča (peti senat) z dne 23. septembra 2011. # Vion NV proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Prijava besedne znamke Skupnosti PASSION FOR BETTER FOOD - Absolutni razlog za zavrnitev - Neobstoj razlikovalnega učinka - Člen 7(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94 (postal člen 7(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009). # Zadeva T-251/08.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (peti senat) z dne 23. septembra 2011 – Vion proti UUNT (PASSION FOR BETTER FOOD)
      (Zadeva T-251/08)
      „Znamka Skupnosti – Prijava besedne znamke Skupnosti PASSION FOR BETTER FOOD – Absolutni razlog za zavrnitev – Neobstoj razlikovalnega učinka – Člen 7(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94 (postal člen 7(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009)“
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Absolutni razlogi za zavrnitev – Znamke brez razlikovalnega učinka (člen 7(1)(b) Uredbe Sveta št. 40/94) (Glej točke 18, 19, 27 in 28.)
      Predmet

               Tožba zoper odločbo četrtega odbora za pritožbe pri UUNT z dne 25. aprila 2008 (zadeva R 562/2007‑4) v zvezi s prijavo besednega
                  znaka PASSION FOR BETTER FOOD kot znamke Skupnosti.

            Izrek

                  1.

                  	Tožba se zavrne.

                  2.

                  	Družbi Vion NV se naloži plačilo stroškov.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 19. junija 2014.#TDC A/S proti Teleklagenævnet.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Østre Landsret.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe – Elektronska komunikacijska omrežja in storitve – Direktiva 2002/19/ES – Člen 2(a) – Dostop do posebnih omrežnih elementov in pripadajočih naprav ter do njihove uporabe – Členi 5, 8, 12 in 13 – Pristojnost nacionalnih regulativnih organov – Obveznost v zvezi z dostopom do posebnih omrežnih elementov in pripadajočih naprav ter do njihove uporabe – Podjetje s pomembno tržno močjo na določenem trgu – Zaključni kabel, ki razdelilno točko na dostopovnem omrežju povezuje z omrežno priključno točko pri končnem uporabniku – Sorazmernost obveznosti izpolnitve utemeljenih zahtev za dostop do posebnih omrežnih elementov in pripadajočih naprav ter za njihovo uporabo – Direktiva 2002/21/ES – Člen 8 – Politični cilji pri opravljanju nalog nacionalnih regulativnih organov.#Zadeva C‑556/12.

text:
         SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 19. junija 2014 (
            *1
         )
      „Predlog za sprejetje predhodne odločbe — Elektronska komunikacijska omrežja in storitve — Direktiva 2002/19/ES — Člen 2(a) — Dostop do posebnih omrežnih elementov in pripadajočih naprav ter do njihove uporabe — Členi 5, 8, 12 in 13 — Pristojnost nacionalnih regulativnih organov — Obveznost v zvezi z dostopom do posebnih omrežnih elementov in pripadajočih naprav ter do njihove uporabe — Podjetje s pomembno tržno močjo na določenem trgu — Zaključni kabel, ki razdelilno točko na dostopovnem omrežju povezuje z omrežno priključno točko pri končnem uporabniku — Sorazmernost obveznosti izpolnitve utemeljenih zahtev za dostop do posebnih omrežnih elementov in pripadajočih naprav ter za njihovo uporabo — Direktiva 2002/21/ES — Člen 8 — Politični cilji pri opravljanju nalog nacionalnih regulativnih organov“
      V zadevi C‑556/12,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Østre Landsret (Danska) z odločbo z dne 26. novembra 2012, ki je prispela na Sodišče 3. decembra 2012, v postopku

         TDC A/S

      proti

         Teleklagenævnet,
      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi M. Ilešič, predsednik senata, C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh, sodnika, C. Toader, sodnica, in E. Jarašiūnas (poročevalec), sodnik,
      generalni pravobranilec: P. Cruz Villalón,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za TDC A/S R. Offersen, odvetnik,

               —

               za dansko vlado V. Pasternak Jørgensen, agentka, skupaj z J. Pinborgom, odvetnikom,

               —

               za belgijsko vlado M. Jacobs in T. Materne, agenta,

               —

               za francosko vlado J.‑S. Pilczer in D. Colas, agenta,

               —

               za Evropsko komisijo L. Nicolae, G. Braun in H. Støvlbæk, agenti,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 16. januarja 2014
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 2, 8 in 12 Direktive 2002/19/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 7. marca 2002 o dostopu do elektronskih komunikacijskih omrežij in pripadajočih naprav ter o njihovem medomrežnem povezovanju (Direktiva o dostopu) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 29, str. 323), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/140/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. novembra 2009 (UL L 337, str. 37, v nadaljevanju: Direktiva o dostopu).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo TDC A/S (v nadaljevanju: TDC), telekomunikacijskim operaterjem, in Teleklagenævnet (komisija za pritožbe v zvezi s telekomunikacijami) zaradi obveznosti prve, da na zahtevo drugega operaterja elektronskih komunikacij namesti zaključne kable, ki končnim uporabnikom omogočajo dostop do optičnega omrežja.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Člen 1(1) Direktive o dostopu določa:
               „V okviru, določenem z Direktivo 2002/21/ES [Evropskega parlamenta in Sveta z dne 7. marca 2002 o skupnem regulativnem okviru za elektronska komunikacijska omrežja in storitve (okvirna direktiva) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 29, str. 349), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/140 (v nadaljevanju: Okvirna direktiva)], ta direktiva usklajuje način, s katerim države članice urejajo dostop do elektronskih komunikacijskih omrežij in pripadajočih naprav ter njihovo medomrežno povezovanje. Cilj je, da se v skladu z načeli notranjega trga vzpostavi regulativni okvir za odnose med obratovalci omrežij in ponudniki storitev, ki bo omogočil trajnostno konkurenco, medobratovalnost elektronskih komunikacijskih storitev in koristi za potrošnike.“

               4

               Člen 2(a) in (b) Direktive o dostopu določa:
               „Za namene te direktive se uporabljajo opredelitve pojmov iz člena 2 [Okvirne direktive].
               Uporabljajo se tudi naslednje opredelitve:

                        (a)

                        ‚dostop‘ pomeni zagotovitev razpoložljivosti naprav in/ali storitev drugemu podjetju pod določenimi pogoji, bodisi na izključni ali neizključni podlagi, za zagotavljanje elektronskih komunikacijskih storitev, tudi kadar se uporabljajo za dobavo storitev informacijske družbe ali storitev radiodifuzijskih vsebin. Med drugim zajema dostop do omrežnih elementov in pripadajočih naprav, ki lahko vključuje tudi priključitev opreme s fiksnimi ali nefiksnimi sredstvi (zlasti dostop do krajevne zanke ter naprav in storitev, ki so potrebne za zagotavljanje storitev prek krajevne zanke); dostop do fizične infrastrukture, vključno z zgradbami, kanali in drogovi; dostop do ustreznih sistemov programske opreme, vključno s sistemi za obratovalno podporo; dostop do informacijskih sistemov ali podatkovnih zbirk za prednaročanje, zagotavljanje, naročanje, vzdrževanje in zahteve za popravilo ter zaračunavanje; dostop do pretvorbe številk ali do sistemov, ki zagotavljajo enakovredno delovanje; dostop do fiksnih in mobilnih omrežij, zlasti za gostovanja; dostop do sistemov s pogojnim dostopom za digitalne televizijske storitve; dostop do virtualnih omrežnih storitev;

                        (b)

                        ‚medomrežno povezovanje‘ pomeni fizično in logično povezovanje javnih komunikacijskih omrežij, ki jih uporablja isto ali drugo podjetje, da omogoči uporabnikom iz enega podjetja komunikacijo z uporabniki iz istega ali drugega podjetja ali dostop do storitev, ki jih zagotavlja drugo podjetje. Storitve lahko zagotavljajo udeležene stranke ali druge stranke, ki imajo dostop do omrežja. Medomrežno povezovanje je posebna vrsta dostopa, ki se uporablja med operaterji javnih omrežij.“

               5

               Člen 5 Direktive o dostopu, naslovljen „Pooblastila in odgovornosti nacionalnih regulativnih organov v zvezi z dostopom in medomrežnim povezovanjem“, določa:
               „1.   Nacionalni regulativni organi [(v nadaljevanju: NRO)] pri izpolnjevanju ciljev iz člena 8 [Okvirne direktive] spodbujajo in, kjer je primerno, zagotovijo primeren dostop in medomrežno povezovanje ter medobratovalnost storitev v skladu z določbami te direktive, svojo pristojnost pa izvajajo na način, ki pospešuje učinkovitost, trajnostno konkurenco, učinkovite naložbe in inovacije, končnim uporabnikom pa omogoča največje možne koristi.
               [NRO] lahko brez poseganja v ukrepe, ki utegnejo biti sprejeti v skladu s členom 8 v zvezi s podjetji s pomembno tržno močjo, naložijo zlasti:

                        (a)

                        obveznosti za podjetja, ki nadzorujejo dostop do končnih uporabnikov, v utemeljenih primerih vključno z obveznostjo medomrežnega povezovanja svojih omrežij, če to še ni bilo storjeno, v obsegu, ki je potreben za zagotovitev povezljivosti med obema koncema;

                  […]“

               6

               Člen 8 Direktive o dostopu, naslovljen „Naložitev, sprememba ali preklic obveznosti“, določa:
               „1.   Države članice zagotovijo, da so [NRO] pooblaščeni za naložitev obveznosti, ki so opredeljene v členih 9 do 13a.
               2.   Če je obratovalec na podlagi analize trga, ki je bila opravljena v skladu s členom 16 [Okvirne direktive], določen kot obratovalec s pomembno tržno močjo na določenem trgu, mu [NRO] naložijo, kot je to primerno, obveznosti iz členov 9 do 13 te direktive.
               […]
               4.   Obveznosti, naložene v skladu s tem členom, morajo temeljiti na naravi ugotovljenega problema, biti sorazmerne in utemeljene glede na cilje, ki so določeni v členu 8 [Okvirne direktive] […]
               […]“

               7

               Člen 12 Direktive o dostopu, naslovljen „Obveznosti dostopa do posebnih omrežnih naprav in njihova uporaba“, določa:
               „1.   [NRO] lahko v skladu z določbami člena 8 naloži obratovalcem obveznosti, da izpolnijo utemeljene zahteve za dostop do posebnih omrežnih elementov in pripadajočih naprav ter za njihovo uporabo, med drugim takrat, kadar nacionalni regulativni organ meni, da bi zavrnitev dostopa ali neprimerni pogoji s podobnim učinkom ovirali razvoj trajnostnega konkurenčnega maloprodajnega trga ali ne bi bili v interesu končnih uporabnikov.
               […]
               2.   Kadar [NRO] preučujejo obveznosti iz odstavka 1, in zlasti, kadar presojajo, kako bi se take obveznosti naložile sorazmerno s cilji iz člena 8 Okvirne direktive, upoštevajo zlasti naslednje dejavnike:

                        (a)

                        tehnično in gospodarsko upravičenost uporabe ali namestitve konkurenčnih naprav z vidika stopnje tržnega razvoja, pri čemer se upoštevata narava in vrsta vključenega medomrežnega povezovanja in/ali dostopa, vključno z izvedljivostjo drugih proizvodov za dostop do nabavnega trga, kot je dostop do vodov;

                        (b)

                        izvedljivost zagotovitve predlaganega dostopa v zvezi z razpoložljivo kapaciteto;

                        (c)

                        začetno vlaganje imetnika naprave, pri čemer se upoštevajo vsa javna vlaganja in tveganja v zvezi z vlaganjem;

                        (d)

                        potreba po dolgoročnem varstvu konkurence, pri čemer se posebna pozornost posveti konkurenci na področju infrastrukture;

                  […]“

               8

               Člen 13 Direktive o dostopu, naslovljen „Obveznost cenovnega nadzora in stroškovnega računovodstva“, določa:
               „1.   [NRO] lahko v primerih, kadar analiza trga pokaže, da pomanjkanje učinkovite konkurence pomeni, da utegne zadevni obratovalec zadržati cene na previsoki ravni ali uporabiti razkorak cen v škodo končnih uporabnikov, v skladu z določbami člena 8 naloži obveznosti v zvezi s pokrivanjem stroškov in cenovnim nadzorom, vključno z obveznostmi za stroškovno naravnanost cen in obveznostmi glede sistemov stroškovnega računovodstva, da se zagotovijo določene vrste medomrežnega povezovanja in/ali dostopa. Da bi spodbudili naložbe obratovalcev, vključno v omrežja naslednje generacije, [NRO] upoštevajo naložbe obratovalca in mu zagotovijo primerno stopnjo donosnosti naložbe za ustrezno vložena sredstva, pri čemer se upoštevajo tveganja, povezana s posamičnim projektom novih naložb v omrežje.
               […]“

               9

               Člen 2(da) Okvirne direktive opredeljuje omrežno priključno točko (NTP) kot „fizično točko, na kateri ima naročnik dostop do javnega komunikacijskega omrežja“.

               10

               Člen 8(1) Okvirne direktive določa:
               „Države članice zagotovijo, da [NRO] pri opravljanju regulativnih nalog, opredeljenih v tej direktivi in v posebnih direktivah, sprejmejo vse primerne ukrepe za dosego ciljev iz odstavkov 2, 3 in 4. Taki ukrepi naj bodo sorazmerni s temi cilji.
               […]“

               11

               Člen 8(2) Okvirne direktive določa:
               „Nacionalni regulativni organi podpirajo konkurenco pri zagotavljanju elektronskih komunikacijskih omrežij, elektronskih komunikacijskih storitev in pripadajočih naprav ter storitev med drugim tako, da:
               […]

                        b)

                        zagotovijo, da v sektorju elektronskih komunikacij, vključno s prenosom vsebin, ni izkrivljanja ali omejevanja konkurence;

                  […]“

               12

               Člen 8(5) Okvirne direktive določa:
               „[NRO] pri uresničevanju političnih ciljev iz odstavkov 2, 3 in 4 uporabijo objektivna, pregledna, nediskriminatorna in sorazmerna regulativna načela, med drugim s:
               […]

                        (d)

                        spodbujanjem učinkovitega vlaganja in inovacij na področju novih in izboljšanih infrastruktur, vključno z zagotavljanjem, da vse obveznosti dostopa ustrezno upoštevajo tveganja, ki ga sprejmejo podjetja, ki vlagajo, in z omogočanjem različnih dogovorov o sodelovanju med vlagatelji in strankami, ki iščejo dostop, da razpršijo naložbeno tveganje, ter hkrati zagotovijo, da se ohranita konkurenčnost na trgu in načelo nediskriminacije;

                  […]“

         Dansko pravo

               13

               Člen 40 zakona št. 780 z dne 28. junija 2007 o konkurenci in potrošniških zadevah na telekomunikacijskem trgu (Lov om konkurrence- og forbrugerforhold på telemarkedet) v različici, ki se uporablja v postopku v glavni stvari (v nadaljevanju: zakon iz leta 2007), določa:
               „Zakonodaja o medomrežnem povezovanju se nanaša na ta področja:

                        1.

                        dostop do naprav ali storitev oziroma do njihove dobave za drugega operaterja za zagotavljanje elektronskih storitev komunikacij

                  […]
               Dostop do naprav ali storitev oziroma njihove dobave v smislu prvega odstavka, točka 1, zgoraj med drugim vključuje dostop:

                        1.

                        do omrežnih elementov, vključno z razvezanim dostopom do krajevnih zank in pripadajočih naprav ter priključitvijo opreme,

                  […]“

               14

               Člen 51 zakona iz leta 2007 določa:
               „IT- og Telestyrelsen [direktorat za informacijske in telekomunikacijske tehnologije] operaterjem s pomembno tržno močjo v smislu člena 84d nalaga eno ali več obveznosti, ki so določene v tretjem odstavku zgoraj, razen če člen 76a določa drugače.
               […]
               Obveznosti, naložene na podlagi prvega in drugega odstavka zgoraj, temeljijo na naravi ugotovljenih problemov ter so sorazmerne in utemeljene glede na cilje iz člena 1. IT- og Telestyrelsen za vsak trg določi obseg obveznosti in morebitne zaveze o kvaliteti storitev medomrežnega povezovanja, pri čemer morajo dostop do njih zagotoviti operaterji s pomembno tržno močjo v skladu s členom 51, tretji odstavek, točka 1, zgoraj. […]
               IT- og Telestyrelsen pri presoji sorazmernosti v smislu četrtega odstavka zgoraj upošteva zlasti:

                        1.

                        izvedljivost zagotovitve predvidenega medmrežnega povezovanja, glede na razpoložljive zmogljivosti,

                        2.

                        obseg začetnega vlaganja imetnika naprav glede na tveganja, povezana z investicijo,

                        3.

                        po potrebi upoštevne pravice industrijske lastnine.“

               15

               Zakon iz leta 2007 je bil nadomeščen z zakonom št. 169 o telekomunikacijah (lov nr. 169 om elektroniske kommunikationsnet og -tjenester) z dne 3. marca 2011 (v nadaljevanju: zakon št. 169/2011). Ta zakon je začel veljati 25. maja 2011.

               16

               Člen 41 zakona št. 169/2011 določa:
               „IT- og Telestyrelsen v okviru odločb, sprejetih na podlagi člena 40, prvi odstavek, operaterjem s pomembno tržno močjo v smislu člena 40 nalaga eno ali več obveznosti. V vsaki odločbi IT- og Telestyrelsen pojasni naravo in obseg obveznosti.
               Obveznosti iz prvega odstavka zgoraj lahko vključujejo:

                        1.

                        dostop do omrežja […]

                        2.

                        prepoved diskriminacije […]

                        3.

                        preglednost […]

                        4.

                        ločeno vodenje računovodstva […]

                        5.

                        cenovni nadzor […]

                        6.

                        funkcionalno ločitev […]

                  V izrednih okoliščinah lahko IT- og Telestyrelsen na podlagi mnenja Evropske komisije vsakemu operaterju s pomembno tržno močjo naloži druge obveznosti, ki niso določene v drugem odstavku zgoraj.
               […]“

               17

               Člen 42 zakona št. 169/2011 določa:
               „Obveznost dostopa je treba razumeti kot obveznost operaterja s pomembno tržno močjo, da ponudi dejanski ali virtualen dostop do določenih omrežnih elementov, storitev in pripadajočih naprav.
               Poleg tega je operaterju mogoče naložiti obveznost izpolnjevanja utemeljenih zahtev glede sklenitve ali spremembe pogodb o dostopu do omrežja. Ta obveznost lahko med drugim vključuje, da:

                        1.

                        omogočijo dostop do posebnih elementov in omrežnih naprav, kar vključuje dostop do neaktivnih omrežnih elementov, razvezan dostop do krajevne zanke, zlasti da bi se omogočilo opravljanje storitev predizbire ali izbire operaterjev, in ponudbo za preprodajo naročniškega voda.

                  […]
               Pri naložitvi obveznosti omogočanja dostopa do omrežja mora IT- og Telestyrelsen upoštevati zlasti te dejavnike:

                        1.

                        tehnično in gospodarsko upravičenost uporabe ali namestitve konkurenčnih naprav z vidika stopnje tržnega razvoja, pri čemer se upoštevata narava in vrsta zadevnega dostopa do omrežja in medomrežnega povezovanja,

                        2.

                        izvedljivost zagotovitve predlaganega dostopa do omrežja v zvezi z razpoložljivo kapaciteto,

                        3.

                        začetno vlaganje imetnika naprave, pri čemer se upoštevajo vsa javna vlaganja in tveganja v zvezi z vlaganjem,

                        4.

                        potrebo po dolgoročnem varstvu konkurence, pri čemer se posebna pozornost nameni konkurenci na področju infrastrukture.“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               18

               Iz predložitvene odločbe je razvidno, da ima družba TDC pomembno tržno moč na veleprodajnem trgu širokopasovnih povezav na bakrenih, televizijskih kabelskih (koaksialnih) in optičnih omrežjih.

               19

               Ker je IT- og Telestyrelsen ugotovil, da se na tem trgu pojavljajo težave glede konkurence, je z odločbo z dne 3. novembra 2010 v skladu s tedaj veljavnim zakonom iz leta 2007 družbi TDC naložil več obveznosti, med njimi tudi to, da izpolni utemeljene zahteve za dostop do širokopasovnih povezav prek njenega optičnega omrežja. Ta obveznost je med drugim zajemala namestitev zaključnih kablov na največ 30 metrov razdalje, da se končnemu uporabniku omogoči priključek na optično omrežje, katerega namen je omogočanje širokopasovnega dostopa.

               20

               Družba TDC se je zoper to odločbo pritožila pri Teleklagenævnet, ki je v odločbi z dne 20. junija 2011 izpodbijano odločbo v bistvu potrdila. Teleklagenævnet je menila, da je bila obveznost izpolnitve utemeljenih zahtev za dostopa sorazmerna, ker je bila nujna, primerna in zadostna za zagotovitev dejanske konkurence. Kot je razvidno iz predložitvene odločbe, je poleg tega poudarila, da je v skladu z določbami člena 7(3) Okvirne direktive IT- og Telestyrelsen osnutek svoje odločbe z dne 3. novembra 2010 poslala Komisiji in da se slednja v svojem mnenju o tem osnutku ni izrekla glede spornih vidikov te obveznosti.

               21

               Družba TDC je 12. avgusta 2011 zoper odločbo Teleklagenævnet z dne 20. junija 2011 vložila tožbo pri Retten på Frederiksberg (prvostopenjsko sodišče v Frederiksbergu), ki je ob upoštevanju načelnih vprašanj, na katere je bilo opozorjeno, zadevo odstopilo Østre Landsret (vzhodno regionalno sodišče).

               22

               Pred zadnjenavedenim sodiščem družba TDC zatrjuje, da obveznost namestitve zaključnih kablov na optično omrežje, ki jo nalaga IT- og Telestyrelsen, pomeni obveznost izgradnje nove infrastrukture, po njenem mnenju pa pojem „dostop“ v smislu Direktive o dostopu namestitve takih infrastruktur ne zajema. Dodaja, da je ta obveznost veliko finančno breme, tako da ne spoštuje načela sorazmernosti iz člena 8(1) te direktive.

               23

               Teleklagenævnet pa opozarja, da se na zadevnem trgu pojavljajo težave glede konkurence na Danskem, kjer je, prvič, optično omrežje še vedno v gradnji, in kjer, drugič, to omrežje v nasprotju z drugimi omrežji (bakrenim, koaksialnima) ob začetni namestitvi ni neposredno povezano s končnim uporabnikom. Po njenem mnenju obveznost namestitve zaključnih kablov ne pomeni obveznosti gradnje novih infrastruktur, temveč tehnično prilagoditev obstoječega optičnega omrežja. Meni, da je na podlagi členov 8 in 12 Direktive o dostopu IT- og Telestyrelsen pristojen, da operaterjem s pomembno močjo na določenem trgu naloži obveznost, naj izpolnijo utemeljene zahteve drugih operaterjev po medomrežnem povezovanju, tudi če to utegne zahtevati prilagoditve omrežja, med drugim v obliki izkopov jarka. Opozarja, da se pri naložitvi take obveznosti presoja sorazmernosti predvidenih ukrepov opravi ob upoštevanju obsega prvotnih vlaganj lastnika infrastrukture.

               24

               Østre Landsret v predložitveni odločbi navaja, da je predmet spora v postopku v glavni stvari obseg obveznosti izpolnitve utemeljenih zahtev za dostop do optičnega omrežja družbe TCD. Natančneje, po navedbah tega sodišča je bistveno vprašanje pri tem to, ali lahko taka obveznost omogočanja dostopa na podlagi zakona iz leta 2007 in Direktive o dostopu učinkuje tako, da mora družba TDC na zahtevo konkurenčnega telekomunikacijskega podjetja namestiti zaključne kable od svojega optičnega omrežja do končnega uporabnika, pri čemer je treba za to izkopati do 30 metrov dolg jarek.

               25

               Østre Landsret je v teh okoliščinah prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali opredelitev ‚dostopa‘ v členu 2(a) Direktive o dostopu vključuje dostop v obliki napeljave zaključnih kablov med razdelilno točko na dostopovnem omrežju in zaključnim segmentom na posesti končnega uporabnika? Ali je odgovor na vprašanje drugačen, če zaključni kabli v dolžino merijo največ 30 metrov?

                        2.

                        Ali besedna zveza ‚[zahteva za] dostop do posebnih omrežnih elementov in pripadajočih naprav ter za njihovo uporabo‘ iz člena 12 Direktive o dostopu v povezavi s členoma 2 in 8 te direktive vključuje napeljavo zaključnega kabla v dolžini 30 metrov med razdelilno točko na dostopovnem omrežju in zaključnim segmentom na posesti končnega uporabnika?

                        3.

                        Ali je odgovor na prvo in drugo vprašanje – kadar ima obveznost omogočanja dostopa obliko zahteve, na primer za napeljavo zaključnega kabla med razdelilno točko na dostopovnem omrežju in zaključnim segmentom na posesti končnega uporabnika – drugačen, če mora lastnik elektronskega komunikacijskega omrežja izvesti investicijo, ki bistveno presega nabavne stroške elektronskega komunikacijskega omrežja, do katerega se omogoča dostop?

                        4.

                        Ali je odgovor na tretje vprašanje drugačen, če lahko ta lastnik dobi povrnjene stroške napeljave zaključnih kablov na podlagi naložene obveznosti cenovnega nadzora?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Prvo in drugo vprašanje

               26

               Predložitveno sodišče s prvim in drugim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člene 2(a), 8 in 12 Direktive o dostopu razlagati tako, da je NRO pooblaščen, da operaterju elektronskih komunikacij s pomembno tržno močjo na določenem trgu na podlagi obveznosti izpolnitve utemeljenih zahtev za dostop do posebnih omrežnih elementov in pripadajočih naprav, katerih lastnik je, ter za njihovo uporabo naloži obveznost, naj na zahtevo konkurenčnih operaterjev namesti zaključni kabel, ne daljši od 30 metrov, ki razdelilno točko na dostopovnem omrežju povezuje z omrežno priključno točko pri končnem uporabniku.

               27

               Pred odgovorom na ti vprašanji je treba opozoriti na pooblastila, ki jih na podlagi Direktive o dostopu imajo NRO, in sicer da operaterjem naložijo obveznost, naj izpolnijo utemeljene zahteve za dostop do posebnih omrežnih elementov in pripadajočih naprav ter za njihovo uporabo, dalje razložiti pojem „zahteva za dostop do posebnih omrežnih elementov in pripadajočih naprav ter za njihovo uporabo“ ter nato preučiti pogoje, ki morajo biti izpolnjeni za naložitev takih obveznosti.

               28

               Najprej, v zvezi s pooblastili NRO, da naložijo obveznost izpolnitve utemeljenih zahtev za dostop do posebnih omrežnih elementov in pripadajočih naprav ter za njihovo uporabo, je treba opozoriti, da člen 8(2) Direktive o dostopu določa, da če je obratovalec na podlagi analize trga, ki je bila opravljena v skladu s členom 16 Okvirne direktive, določen kot obratovalec s pomembno tržno močjo na določenem trgu, so NRO pooblaščeni, da mu naložijo obveznosti iz členov od 9 do 13 Direktive o dostopu.

               29

               Med temi obveznostmi so tiste iz člena 12(1), prvi pododstavek, Direktive o dostopu, ki določa, da lahko NRO v skladu z določbami člena 8 te direktive operaterjem naložijo obveznosti, naj izpolnijo utemeljene zahteve za dostop do posebnih omrežnih elementov in pripadajočih naprav ter za njihovo uporabo, kadar menijo, da bi zavrnitev dostopa ali neprimerni pogoji s podobnim učinkom ovirali razvoj trajnostnega konkurenčnega maloprodajnega trga ali ne bi bili v interesu končnih uporabnikov.

               30

               Zato člen 12 v povezavi s členom 8 Direktive o dostopu NRO pooblašča, da operaterjem s pomembno tržno močjo na določenem trgu naložijo obveznost, naj izpolnijo utemeljene zahteve za dostop do posebnih elementov njihovega omrežja in pripadajočih naprav ter za njihovo uporabo.

               31

               Dalje, v zvezi s pojmom „dostop do posebnih omrežnih elementov in pripadajočih naprav“ v smislu člena 12(1) Direktive o dostopu je treba ugotoviti, da se v skladu s členom 2(a) te direktive pojem „dostop“ razume kot zagotovitev razpoložljivosti naprav in/ali storitev drugemu podjetju pod določenimi pogoji, bodisi na izključni ali neizključni podlagi, za zagotavljanje elektronskih komunikacijskih storitev, tudi kadar se uporabljajo za dobavo storitev informacijske družbe ali storitev radiodifuzijskih vsebin. V tej določbi je pojasnjeno, da „dostop“ med drugim zajema dostop do omrežnih elementov in pripadajočih naprav, ki lahko vključuje tudi priključitev opreme s fiksnimi ali nefiksnimi sredstvi, kar vključuje zlasti dostop do krajevne zanke ter naprav in storitev, ki so potrebne za zagotavljanje storitev prek krajevne zanke, dostop do fizične infrastrukture, vključno z zgradbami, kanali, drogovi ter dostop do fiksnih in mobilnih omrežij, zlasti za gostovanja.

               32

               Iz besedila te določbe tako izhaja, prvič, da pojem „dostop“ zajema izvedbo prilagoditev, da se zagotovi razpoložljivost naprav in/ali storitev drugemu podjetju za zagotavljanje elektronskih komunikacijskih storitev, kot tudi poudarja generalni pravobranilec v točkah 17 in 18 sklepnih predlogov, in drugič, da oblike dostopa v tej določbi niso naštete taksativno.

               33

               Člen 2(a) Direktive o dostopu pa ne pojasnjuje, ali lahko dostop v smislu te določbe zajema zaključni kabel med razdelilno točko na dostopovnem omrežju in omrežno priključno točko pri končnem uporabniku, ki je nujen za vzpostavitev dostopa do obstoječega omrežja.

               34

               V teh okoliščinah je treba za razlago pojma „dostop do posebnih omrežnih elementov in pripadajočih naprav“ v smislu člena 12(1) Direktive o dostopu pojem „dostop“ iz člena 2(a) te direktive preučiti ob upoštevanju njene sistematike in ciljev, ki jim sledi.

               35

               V zvezi s sistematiko Direktive o dostopu zadostuje ugotoviti, da ta direktiva medomrežno povezovanje v členu 2(b) opredeljuje kot fizično in logično povezovanje javnih komunikacijskih omrežij, ki jih uporablja isto ali drugo podjetje, da omogoči uporabnikom iz enega podjetja komunikacijo z uporabniki iz istega ali drugega podjetja ali dostop do storitev, ki jih zagotavlja drugo podjetje.

               36

               Člen 5(1), drugi pododstavek, točka (a), Direktive o dostopu, ki se nanaša na pooblastila in odgovornosti NRO v zvezi z dostopom in medomrežnim povezovanjem, pa določa, da lahko ti naložijo obveznosti za podjetja, ki nadzorujejo dostop do končnih uporabnikov, v utemeljenih primerih vključno z obveznostjo medomrežnega povezovanja svojih omrežij, če to še ni bilo storjeno, v obsegu, ki je potreben za zagotovitev povezljivosti med obema koncema.

               37

               Iz teh določb izhaja, da pojem „dostop“ v smislu te direktive lahko vključuje prilagoditev obstoječega omrežja, ki omogoča vzpostavitev povezave med tem omrežjem in končnim uporabnikom.

               38

               V zvezi s cilji Direktive o dostopu je v njenem členu 1(1) navedeno, da je namen te direktive vzpostaviti „regulativni okvir, ki bo omogočil trajnostno konkurenco, medobratovalnost elektronskih komunikacijskih storitev in koristi za potrošnike“.

               39

               Člen 8(1) Okvirne direktive tako določa, da morajo NRO pri opravljanju regulativnih nalog, opredeljenih v Okvirni direktivi ter v posebnih direktivah in torej zlasti v Direktivi o dostopu, sprejeti vse primerne ukrepe za dosego ciljev, opredeljenih v tem členu, ki so podpiranje konkurence pri zagotavljanju elektronskih komunikacijskih omrežij, prispevanje k razvoju notranjega trga in podpiranje interesov državljanov Unije.

               40

               Pri izpolnjevanju ciljev iz člena 8 Okvirne direktive morajo NRO v okviru pooblastil in odgovornosti, ki so jim dodeljene s členom 5(1), prvi pododstavek, Direktive o dostopu v skladu z njenimi določbami zagotoviti primeren dostop in medomrežno povezovanje ter medobratovalnost storitev, svojo pristojnost pa izvajati tako, da se pospešujejo učinkovitost, trajnostna konkurenca, učinkovite naložbe in inovacije, končnim uporabnikom pa omogoča čim večja korist.

               41

               V zvezi s členom 5(1) Direktive o dostopu je Sodišče razsodilo, da je na podlagi izrazov v tem členu razvidno, da imajo NRO nalogo, da s sredstvi, katerih seznam ni limititativen, zagotovijo primeren dostop in primerno medomrežno povezovanje ter medobratovalnost storitev (sodba TeliaSonera Finland, C‑192/08, EU:C:2009:696, točka 58).

               42

               Prav tako je treba šteti, da obveznosti izpolnitve utemeljenih zahtev za dostop do posebnih omrežnih elementov in pripadajočih naprav ter za njihovo uporabo, ki jih je mogoče naložiti operaterjem s pomembno tržno močjo, niso naštete taksativno, temveč jih morajo za vsak primer posebej določiti NRO ob upoštevanju ciljev, navedenih v členu 8 Okvirne direktive.

               43

               Iz vsega navedenega izhaja, da lahko pojem „dostop do posebnih omrežnih elementov in pripadajočih naprav“ v smislu členov 2(a) in 12(1) Direktive o dostopu zajema namestitev zaključnih kablov, ki razdelilno točko na dostopovnem omrežju povezujejo z omrežno priključno točko pri končnem uporabniku.

               44

               Nazadnje, v zvezi s pogoji, pod katerimi lahko NRO operaterju s pomembno tržno močjo na določenem trgu naloži obveznost, da izpolni utemeljene zahteve za dostop do posebnih omrežnih elementov in pripadajočih naprav ter za njihovo uporabo, je treba ugotoviti, da člen 8(4) Direktive o dostopu določa, da morajo obveznosti, ki jih NRO naložijo tovrstnim operaterjem, temeljiti na naravi ugotovljenega problema, biti sorazmerne in utemeljene glede na cilje, ki so navedeni v členu 8(1) Okvirne direktive in ponovljeni v točki 39 te sodbe.

               45

               Iz tega izhaja, da NRO operaterju s pomembno tržno močjo na določenem trgu na podlagi obveznosti izpolnitve utemeljenih zahtev za dostop do posebnih omrežnih naprav in pripadajočih naprav ter za njihovo uporabo lahko naloži obveznost, da na zahtevo konkurenčnih operaterjev namesti zaključni kabel, ki razdelilno točko na dostopovnem omrežju povezuje z omrežno priključno točko pri končnem uporabniku, če ta obveznost temelji na naravi ugotovljenega problema ter če je sorazmerna in utemeljena glede na cilje, ki so navedeni v členu 8(1) Okvirne direktive.

               46

               V obravnavanem primeru je po mnenju Teleklagenævnet iz predložitvene odločbe razvidno, da družba TDC zaradi posebnega načina dograjevanja svojega optičnega omrežja odloča o tem, kdaj so gospodinjstva lahko nanj priključena, zaradi česar ima konkurenčno prednost pri pridobivanju novih strank na maloprodajni ravni, ker so nove stranke pogodbeno vezane na družbo TDC za najmanj šest mesecev. Namen obveznosti za družbo TDC, da namesti zaključne kable, naj bi torej bil v zagotavljanju, da so konkurenčni operaterji lahko v primerljivem položaju z družbo TDC in da uporabljajo njeno omrežje na tistih področjih, na katerih je to omrežje vzpostavljeno, ob upoštevanju končnih uporabnikov, ki naj še ne bi bili povezani. Namestitev teh zaključnih kablov naj bi torej bil nujni pogoj za to, da bi konkurenčni operaterji družbe TDC lahko pridobili stranke in jim ponudili optične storitve pod pogoji poštene konkurence z družbo TDC.

               47

               Ob upoštevanju teh dejavnikov mora predložitveno sodišče presoditi, ali obveznost, ki jo NRO nalaga družbi TDC, in sicer da namesti zaključni kabel, ne daljši od 30 metrov, ki razdelilno točko na dostopovnem omrežju povezuje z omrežno priključno točko pri končnem uporabniku, temelji na naravi ugotovljenega problema in ali je sorazmerna in utemeljena glede na cilje, ki so določeni v členu 8(1) Okvirne direktive.

               48

               Ob upoštevanju vseh teh preudarkov je treba na prvo in drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člene 2(a), 8 in 12 Direktive o dostopu razlagati tako, da je NRO pooblaščen, da operaterju elektronskih komunikacij s pomembno tržno močjo na določenem trgu na podlagi obveznosti izpolnitve utemeljenih zahtev za dostop do posebnih omrežnih elementov in pripadajočih naprav, katerih lastnik je, ter za njihovo uporabo naloži obveznost, naj na zahtevo konkurenčnih operaterjev namesti zaključni kabel, ne daljši od 30 metrov, ki razdelilno točko na dostopovnem omrežju povezuje z omrežno priključno točko pri končnem uporabniku, če ta obveznost temelji na naravi ugotovljenega problema ter če je sorazmerna in utemeljena glede na cilje, ki so določeni v členu 8(1) Okvirne direktive, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

         Tretje in četrto vprašanje

               49

               S tretjim in četrtim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člena 8 in 12 Direktive o dostopu v povezavi z njenim členom 13 razlagati tako, da mora NRO, kadar namerava operaterju, ki je lastnik elektronskega komunikacijskega omrežja, naložiti napeljavo zaključnih kablov, da bi končnega uporabnika povezal s tem omrežjem, upoštevati začetno vlaganje zadevnega operaterja in obstoj cenovnega nadzora, ki omogoča povrnitev stroškov napeljave.

               50

               V zvezi s tem je treba poudariti, da morajo NRO v skladu s členom 12(2), od (a) do (d), Direktive o dostopu, kadar preučujejo obveznosti iz odstavka 1 tega člena in zlasti kadar presojajo, kako bi se take obveznosti naložile sorazmerno s cilji iz člena 8 Okvirne direktive, upoštevati zlasti tehnično in gospodarsko upravičenost uporabe ali namestitve konkurenčnih naprav z vidika stopnje tržnega razvoja – pri čemer se upoštevata narava in vrsta vključenega medomrežnega povezovanja in dostopa – izvedljivost zagotovitve predlaganega dostopa, da se presodi sorazmernost obveznosti, naloženih operaterjem s pomembno tržno močjo na določenem trgu, začetno vlaganje imetnika naprave – pri čemer se upoštevajo vsa javna vlaganja in tveganja v zvezi z vlaganjem – in potrebo po dolgoročnem varstvu konkurence, pri čemer se posebna pozornost nameni konkurenci na področju infrastrukture.

               51

               Člen 13(1) Direktive o dostopu določa, da lahko NRO podjetjem s pomembno tržno močjo na določenem trgu v primerih, kadar analiza trga pokaže, da pomanjkanje učinkovite konkurence pomeni, da utegne zadevni obratovalec zadržati cene na previsoki ravni ali uporabiti razkorak cen v škodo končnih uporabnikov, naloži obveznosti v zvezi s pokrivanjem stroškov in cenovnim nadzorom, da se zagotovijo določene vrste medomrežnega povezovanja in/ali dostopa. Da bi spodbudili naložbe obratovalcev, vključno v omrežja naslednje generacije, morajo NRO upoštevati naložbe obratovalca in mu zagotoviti primerno stopnjo donosnosti naložbe za ustrezno vložena sredstva, pri čemer se upoštevajo tveganja, povezana s posamičnim projektom naložb.

               52

               Poleg tega člen 8(5) Okvirne direktive tudi določa, da morajo NRO pri uresničevanju političnih ciljev, ki so podpiranje konkurence, prispevanje k razvoju notranjega trga in podpora interesov državljanov Unije, uporabiti objektivna, nediskriminatorna in sorazmerna regulativna načela. Med temi načeli je v točki (d) te določbe navedeno načelo spodbujanja učinkovitega vlaganja in inovacij na področju novih in izboljšanih infrastruktur, vključno z zagotavljanjem, da vse obveznosti dostopa ustrezno upoštevajo tveganja, ki ga sprejmejo podjetja, ki vlagajo, in z omogočanjem različnih dogovorov o sodelovanju med vlagatelji in strankami, ki iščejo dostop, da razpršijo naložbeno tveganje, ter hkrati zagotovijo, da se ohranita konkurenčnost na trgu in načelo nediskriminacije.

               53

               Iz navedenega izhaja, kot je generalni pravobranilec poudaril v točkah 37 in 38 sklepnih predlogov, da morajo NRO v okviru presoje sorazmernosti predvidene obveznosti glede na cilje, navedene v členu 8(1) Okvirne direktive, poleg drugih dejavnikov upoštevati začetno vlaganje imetnika naprav in obstoj sistema cenovnega nadzora. Kadar nameravajo na podlagi obveznosti izpolnitve utemeljenih zahtev za dostop do posebnih omrežnih elementov in pripadajočih naprav ter za njihovo uporabo temu imetniku naložiti, naj prilagodi obstoječe omrežje, kar bo omogočilo vzpostavitev povezave med tem omrežjem in končnim uporabnikom, morajo upoštevati stroške te prilagoditve.

               54

               Iz vseh teh preudarkov izhaja, da je treba na tretje in četrto vprašanje odgovoriti, da je treba člena 8 in 12 Direktive o dostopu v povezavi z njenim členom 13 razlagati tako, da mora NRO, kadar namerava operaterju elektronskih komunikacij s pomembno tržno močjo na določenem trgu naložiti napeljavo zaključnih kablov, da bi končnega uporabnika povezal z omrežjem, upoštevati začetno vlaganje zadevnega operaterja in obstoj cenovnega nadzora, ki omogoča povrnitev stroškov napeljave.

         Stroški

               55

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

                           1.

                           Člene 2(a), 8 in 12 Direktive 2002/19/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 7. marca 2002 o dostopu do elektronskih komunikacijskih omrežij in pripadajočih naprav ter o njihovem medomrežnem povezovanju (Direktiva o dostopu), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/140/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. novembra 2009, je treba razlagati tako, da je nacionalni regulativni organ pooblaščen, da operaterju elektronskih komunikacij s pomembno tržno močjo na določenem trgu na podlagi obveznosti izpolnitve utemeljenih zahtev za dostop do posebnih omrežnih elementov in pripadajočih naprav ter za njihovo uporabo naloži obveznost, naj na zahtevo konkurenčnih operaterjev namesti zaključni kabel, ne daljši od 30 metrov, ki razdelilno točko na dostopovnem omrežju povezuje z omrežno priključno točko pri končnem uporabniku, če ta obveznost temelji na naravi ugotovljenega problema ter če je sorazmerna in utemeljena glede na cilje, ki so določeni v členu 8(1) Direktive 2002/21/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 7. marca 2002 o skupnem regulativnem okviru za elektronska komunikacijska omrežja in storitve (Okvirna direktiva), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/140, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

                           2.

                           Člena 8 in 12 Direktive 2002/19, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/140, v povezavi z njenim členom 13 je treba razlagati tako, da mora nacionalni regulativni organ, kadar namerava operaterju elektronskih komunikacij s pomembno tržno močjo na določenem trgu naložiti napeljavo zaključnih kablov, da bi končnega uporabnika povezal z omrežjem, upoštevati začetno vlaganje zadevnega operaterja in obstoj cenovnega nadzora, ki omogoča povrnitev stroškov napeljave.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: danščina.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 13. novembra 1986. # Jean Victor Becker proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradnik. # Zadeva 232/85.