title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 17. decembra 2009.#M proti Evropski agenciji za vrednotenje zdravil.#Zadeva C-197/09 RX-II.

text:
      SODBA SODIŠČA (tretji senat) z dne 17. decembra 2009
      Zadeva C-197/09 RX-II
      M
      proti
      Evropski agenciji za zdravila (EMEA)
      „Revizija sodbe T-12/08 P – Če stanje postopka to dovoljuje – Pošteno sojenje – Načelo kontradiktornosti – Škodovanje enotnosti ali doslednosti prava Unije“
      Predmet: Revizija sodbe Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti (zdaj Splošno sodišče Evropske unije) (pritožbeni senat) z dne 6.
         maja 2009 v zadevi E proti EMEA (T-12/08 P), s katero je to razveljavilo sklep Sodišča za uslužbence Evropske unije (prvi
         senat) z dne 19. oktobra 2007 v zadevi M proti EMEA (F-23/07, še neobjavljen v ZOdl.) in odločbo EMEA z dne 25. oktobra 2006
         v delu, v katerem je bila zavrnjena zahteva M za sklic invalidske komisije z dne 8. avgusta 2006, ter EMEA naložilo, naj tožeči
         stranki plača odškodnino 3000 EUR.

      Odločitev: Sodba Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti (pritožbeni senat) z dne 6. maja 2009 v zadevi M proti EMEA (T‑12/08 P) škoduje
         enotnosti in doslednosti prava Unije, ker je navedeno sodišče kot pritožbeno sodišče pojem „če stanje postopka to dovoljuje“
         v smislu člena 61 Statuta Sodišča in člena 13(1) Priloge k temu statutu razlagalo tako, da mu omogoča zadevo obravnavati tako,
         da o odškodninskem zahtevku za povračilo zatrjevane nepremoženjske škode meritorno odloči in da EMEA naloži plačilo odškodnine
         3000 EUR, ne glede na to, da se je pritožba, ki mu je bila predložena, nanašala na preizkus tega, kako je ugovor nedopustnosti
         obravnavalo prvostopenjsko sodišče, in da v zvezi z obravnavanim sporom ni bilo kontradiktorne razprave niti pred tem sodiščem
         niti pred Sodiščem za uslužbence Evropske unije kot prvostopenjskim sodiščem. Točki 3 in 5 izreka sodbe Sodišča prve stopnje
         Evropskih skupnosti (pritožbeni senat) z dne 6. maja 2009 v zadevi M proti EMEA (T-12/08 P) se razveljavita. Zadeva se vrne
         v odločanje Splošnemu sodišču Evropske unije. M, Evropska agencija za zdravila, Italijanska republika, Republika Poljska,
         Evropski parlament, Svet Evropske unije in Evropska komisija (zadnjih pet strank je vložilo odgovore ali pisna stališča glede
         vprašanj, ki so predmet revizije) nosijo svoje stroške revizijskega postopka.

      Povzetek
      1.        Pritožba – Utemeljena pritožba – Rešitev spora po temelju s strani pritožbenega sodišča – Zahteva – Če stanje postopka to
            dovoljuje – Pojem
      (Statut Sodišča, člen 61, prvi odstavek, in Priloga I, člen 13(1))
      2.        Pravo Skupnosti – Načela – Pravica do obrambe – Načelo kontradiktornosti – Obseg
      3.        Postopek – Ugovor nedopustnosti – Predmet – Obveznost stranke, ki ugovarja izjemo, da v odgovoru predstavi argumente o temelju
            spora – Neobstoj
      (Poslovnik Sodišča, člen 91; Poslovnik Splošnega sodišča, člen 114)
      4.        Uradniki – Pravno sredstvo – Neomejena (sodna) pristojnost – Obseg
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 91(1))
      5.        Revizija – Škodovanje enotnosti ali doslednosti pravu Skupnosti – Merilo presoje – Posledice
      (Statut Sodišča, člen 62b, prvi odstavek)
      1.        Načeloma stanje postopka ne dovoljuje, da pritožbeno sodišče odloči o zadevi v smislu člena 61, prvi odstavek, Statuta Sodišča
         in člena 13(1) Priloge I k temu statutu, če je prvo sodišče tožbo zavrnilo kot nedopustno, pri čemer je ugovor nedopustnosti
         sprejelo, ne da bi o tem odločalo v okviru meritorne presoje. Vendar pa je v okviru pritožbenega postopka v nekaterih okoliščinah
         mogoče meritorno odločiti o taki tožbi. Tako bi lahko bilo, kadar na eni strani razveljavitev izpodbijane sodbe ali sklepa
         nujno vodi do dokončne meritorne odločitve o zadevni tožbi ali na drugi strani preizkus utemeljenosti ničnostne tožbe temelji
         na izmenjavi trditev strank v okviru pritožbe, sprejete na podlagi obrazložitve prvostopenjskega sodišča.

      Res je, da besedilo člena 13(1) Priloge k Statutu Sodišče, ki ureja odločitev Splošnega sodišča, če je pritožba utemeljena,
         ni v celoti enako besedilu člena 61, prvi odstavek, navedenega statuta, ki je upoštevna določba za Sodišče. Vendar je treba,
         če je prvostopenjsko sodišče tožbo nepravilno zavrnilo kot nedopustno, pri čemer je ugovor nedopustnosti sprejelo, ne da bi
         odločanje o njem pridržalo za končno odločbo, pojem „če stanje postopka to dovoljuje“ pri uporabi navedenih določb razlagati
         enako, ne glede na dejstvo, da drugače kot ta člen 13(1) navedeni člen 61 daje Sodišču pravico do proste presoje, da zadevo
         vrne v razsojanje prvostopenjskemu sodišču, če stanje postopka to dovoljuje. V teh posebnih okoliščinah mora ugotoviti, da
         stanje postopka ne dovoljuje, da dokončno odloči o zadevi, in zadevo vrniti v razsojanje navedenemu sodišču, zato glede tega
         ne more uveljavljati nikakršne presoje po prostem preudarku.

      2.        Pravica do obrambe zajema načelo kontradiktornosti, ki velja v vsakem postopku, v katerem bi lahko bila izdana odločba institucije
         Skupnosti, ki občutno vpliva na interese neke osebe. To načelo praviloma pomeni, da imajo stranke v postopku pravico zavzeti
         stališče glede dejanskega stanja in listin, na katerih bo temeljila sodna odločba, ter do razpravljanja o dokazih in stališčih,
         predstavljenih sodišču, in tožbenih razlogih, ki jih sodišče preizkusi po uradni dolžnosti in na katere namerava opreti svojo
         odločitev. Da bi se zadostilo zahtevam, ki se nanašajo na pravico do poštenega sojenja, je namreč pomembno, da stranke poznajo
         pravne in dejanske okoliščine, ki imajo odločilen vpliv na izid postopka, in da imajo možnost o njih kontradiktorno razpravljati.
         Sodišča Skupnosti skrbijo, da se v postopkih, ki jih vodijo, spoštuje načelo kontradiktornosti in da ga tudi sama spoštujejo.
         Vsaka stranka v postopku pred sodišči Skupnosti je ne glede na svoj pravni status upravičena, da se spoštuje to načelo. Zato
         se nanj lahko sklicujejo tudi institucije Skupnosti, kadar so stranke v teh postopkih.

      3.        Toženi stranki ni mogoče očitati, da se je na prvi stopnji prostovoljno odrekla podajanju trditev, ki zadevajo vsebino spora,
         in obrambo namenoma omejila na vložitev ugovora nedopustnosti. Ugovor nedopustnosti, določen v členu 91 Poslovnika Sodišča
         in členu 114 Poslovnika Splošnega sodišča, kot procesno vprašanje zaradi ekonomičnosti postopka omogoča, da se razprava in
         preizkus v prvi fazi omejita na vprašanje dopustnosti zadevne tožbe. Tako se je zaradi tega procesnega vprašanja mogoče izogniti
         temu, da bi se vloge strank in preizkus sodišča nanašali na vsebino zadeve, čeprav bi bila tožba nedopustna. Nasprotno pa
         mora, če je tožba razglašena za dopustno, ker je bil ugovor nedopustnosti zavržen, ali če je bilo odločanje o tem ugovoru
         pridržano za končno odločbo, priti do meritornega odločanja o tožbi v drugi fazi.

      S ciljem ureditve ugovora nedopustnosti torej ne bi bilo v skladu, da bi morala tožena stranka, ki poda tak ugovor, zaradi
         previdnosti hkrati – če je s svojimi predlogi na prvi stopnji uspela, pa v odgovoru na tožbo – podati argumente o temelju
         spora.

      4.        Z neomejeno pristojnostjo na podlagi člena 91 Kadrovskih predpisov za uradnike je sodišču Skupnosti zaupana naloga, da celovito
         reši spor, ki mu je bil predložen v odločanje. Omogoča mu, da čeprav v zvezi s tem ni bila vložena nobena uradna vloga, razglasi
         ničnost ukrepa in tudi, če je to potrebno, po uradni dolžnosti naloži plačilo odškodnine za nepremoženjsko škodo, povzročeno
         zaradi nepravilnega ravnanja službe. Vendar sodišče Skupnosti svoje odločbe načeloma ne more opreti na razlog, ki ga je preizkusilo
         po uradni dolžnosti – pa čeprav je to razlog javnega reda – ne da bi stranke predhodno pozvalo, naj podajo stališča o navedenem
         razlogu.

      Zato ni mogoče šteti, da imajo sodišča Skupnosti na podlagi te neomejene pristojnosti glede med drugim sporov finančne narave
         med institucijami Skupnosti in njihovimi uslužbenci pristojnost, da v takem sporu ne spoštujejo procesnih pravil, povezanih
         z načelom kontradiktornosti.

      5.        Sodba, s katero Splošno sodišče odstopi od ustaljene sodne prakse glede dveh procesnih pravil, ki se uporabljata neodvisno
         od predmeta spora in imata pomembno vlogo v pravnem redu Skupnosti, v skladu s členom 62b, prvi odstavek, Statuta Sodišča
         predstavlja odločitev, ki škoduje enotnosti ali doslednosti prava Unije, če je s to sodbo prvič obravnavano neko vprašanje
         in bi torej lahko bila precedens za prihodnje zadeve.

      Poleg tega se glede na člen 62b, prvi odstavek, Statuta Sodišča to ne more omejiti na ugotovitev škodovanja enotnosti ali
         doslednosti prava Unije, ne da bi opredelilo posledice te ugotovitve glede zadevnega spora. Tako sodbo je treba torej razveljaviti
         in vrniti prvostopenjskemu sodišču, da o njej ponovno razsodi.


title: Sodba Splošnega sodišča (osmi senat) z dne 8. decembra 2011.#Deutsche Post AG proti Evropski komisiji.#Državne pomoči - Ukrepi, ki so jih nemški organi sprejeli v korist Deutsche Post AG - Odločba o začetku postopka iz člena 88(2) ES - Neobstoj predhodne pravnomočne sodbe - Nedopustnost.#Zadeva T-421/07.

text:
      Zadeva T-421/07
      Deutsche Post AG
      proti
      Evropski komisiji
      „Državne pomoči – Ukrepi, ki so jih nemški organi sprejeli v korist Deutsche Post AG – Odločba o začetku postopka iz člena 88(2) ES – Neobstoj predhodne pravnomočne sodbe – Nedopustnost“
      Povzetek sodbe
      Ničnostna tožba – Izpodbojni akti – Akti, ki imajo pravne učinke – Odločba Komisije o začetku uradnega postopka preizkusa
            državnega ukrepa, ki je med izvajanjem začasno opredeljen kot nova pomoč – Akt, zoper katerega je mogoče vložiti pravno sredstvo
            – Odločba Komisije o začetku uradnega postopka preizkusa, ki se nanaša na enake ukrepe, kot so tisti, ki so že bili predmet
            prejšnje odločbe o uvedbi postopka – Nedopustnost v primeru končanja prvega postopka
      (členi 87(1) ES, 88(2) in (3) ES in člen 230 ES; Uredba Sveta št. 659/1999, člen 7)
      Akte ali odločitve, zoper katere se lahko vloži ničnostna tožba v smislu člena 230 ES, pomenijo le ukrepi, ki imajo zavezujoče
         pravne učinke, ker vplivajo na interese tožeče stranke, saj spremenijo njen pravni položaj. Tako je v primeru odločbe o začetku
         formalnega postopka preiskave državne pomoči, kadar Komisija določen ukrep, ki se izvaja, opredeli kot novo pomoč, in to ne
         le kadar organi zadevne države članice štejejo, da gre za obstoječo pomoč, ampak tudi če ti organi menijo, da ukrep, naveden
         v odločbi o začetku postopka, ne spada na področje uporabe člena 87(1) ES.

      Odločba o začetku formalnega postopka preiskave glede ukrepa, ki se izvaja in ga je Komisija opredelila kot novo pomoč, namreč
         v vsakem primeru spremeni pravno opredelitev zadevnega ukrepa in pravni položaj podjetij, ki imajo koristi od tega ukrepa,
         zlasti glede nadaljevanja izvajanja tega ukrepa. Na tako odločbo bi se bilo mogoče sklicevati tudi pred nacionalnim sodiščem,
         ki bi bilo pozvano, naj ugotovi vse posledice kršitve člena 88(3), zadnji stavek, ES. Nazadnje, taka odločba bi lahko podjetja,
         ki imajo od nje koristi, spodbudila, da bi v vsakem primeru zavrnila nova izplačila oziroma nove ugodnosti ali da bi potrebne
         zneske zadržala za morebitna poznejša finančna nadomestila. Poslovni partnerji bi morali v odnosih z navedenimi upravičenci
         upoštevati njihov negotov pravni in finančni položaj.

      Nasprotno pa taka odločba ne more imeti samostojnih pravnih učinkov in torej ne more biti odločba, zoper katero se lahko vloži
         ničnostna tožba, ker se izpodbijani akt nanaša na iste ukrepe, ki so že bili predmet odločbe o začetku postopka, ker formalni
         postopek preiskave teh ukrepov še ni končan in ker je v okviru tega postopka Komisija že navedla, da bi sporni ukrepi lahko
         spadali na področje uporabe prepovedi iz člena 87(1) ES.

      V tem primeru so namreč samostojni pravni učinki, vezani na formalni postopek preiskave, že nastali zaradi navedene odločbe
         o začetku postopka.

      (Glej točke od 49 do 51, 61 in 63.)
SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (osmi senat)
      z dne 8. decembra 2011(*)

      „Državne pomoči – Ukrepi, ki so jih nemški organi sprejeli v korist Deutsche Post AG – Odločba o začetku postopka iz člena 88(2) ES – Neobstoj predhodne pravnomočne sodbe – Nedopustnost“
      V zadevi T‑421/07,
      Deutsche Post AG s sedežem v Bonnu (Nemčija), ki jo zastopata J. Sedemund in T. Lübbig, odvetnika,

      tožeča stranka,
      proti
      Evropski komisiji, ki sta jo najprej zastopala N. Khan in B. Martenczuk, nato B. Martenczuk in D. Grespan, zastopniki,

      tožena stranka,
      ob intervenciji
      UPS Europe NV/SA s sedežem v Bruslju (Belgija),

      in
      UPS Deutschland Inc. & Co. OHG s sedežem v Neussu (Nemčija),

      ki ju zastopata T. Ottervanger in E. Henny, odvetnika,
      intervenientki,
      zaradi predloga za razglasitev ničnosti odločbe Komisije z dne 12. septembra 2007 o začetku postopka iz člena 88(2) [ES],
         v zvezi z državno pomočjo, ki jo je Zvezna republika Nemčija dodelila družbi Deutsche Post AG (pomoč C 36/07 (ex NN 25/07))

      SPLOŠNO SODIŠČE (osmi senat),
      v sestavi L. Truchot, predsednik, M. E. Martins Ribeiro, sodnica, in H. Kanninen (poročevalec), sodnik,
      sodna tajnica: T. Weiler, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 9. junija 2011
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Dejansko stanje
      1        Zvezna republika Nemčija je 8. junija 1989 sprejela Postverfassungsgesetz (zakon o organizaciji pošte, BGBl. 1989 I, str. 1026,
         v nadaljevanju: PostVerfG). Na podlagi člena 1(2) PostVerfG je bila nemška zvezna pošta, Deutsche Bundespost, razdeljena na
         tri različne pravne osebe, namreč na Deutsche Bundespost Postdienst, Deutsche Bundespost Telekom in Deutsche Bundespost Postbank
         (v nadaljevanju: DB‑Postdienst, DB‑Telekom in DB‑Postbank). V skladu s členom 65(2) PostVerfG so morale te pravne osebe obdržati
         storitve, ki jih je ponujala Deutsche Bundespost. Tako je DB‑Telekom prevzela dejavnosti Deutsche Bundespost na področju telekomunikacij,
         medtem ko je DB‑Postdienst prevzela njene poštne dejavnosti, vključno s prevzemom univerzalnih poštnih storitev.

      2        Zvezna republika Nemčija je 14. septembra 1994 sprejela Postumwandlungsgesetz (zakon o reorganizaciji pošte, BGBl. 1994 I,
         str. 2339, v nadaljevanju: PostUmwG). Na podlagi členov 1 in 2 tega zakona so bile tri zgoraj navedene pravne osebe s 1. januarjem 1995
         preoblikovane v delniške družbe. Dejavnosti DB‑Postdienst je prevzela tožeča stranka, Deutsche Post AG. Dejavnosti DB‑Telekom
         oziroma DB‑Postbank pa sta prevzeli Deutsche Telekom AG oziroma Deutsche Postbank AG.

      3        Družba za distribucijo paketov UPS EuropeNV/SA (v nadaljevanju: UPS Europe) je 7. julija 1994 pri Komisiji Evropskih skupnosti
         vložila pritožbo proti DB‑Postdienst, ki je temeljila na členu 86 Pogodbe ES (postal člen 82 ES) in na členu 92 Pogodbe ES
         (postal člen 87 ES). Tej pritožbi je sledila druga pritožba, ki jo je leta 1997 vložilo združenje zasebnih izvajalcev storitev
         kurirske službe ter hitre dostave pošte in paketov, Bundesverband Internationaler Express – und Kurierdienste eV (v nadaljevanju:
         BIEK).

      4        UPS Europe in BIEK sta v bistvu DB‑Postdienst očitali, da je zlorabila svoj prevladujoči položaj s tem, da je izvajala politiko
         prodaje z izgubo v sektorju storitev dostave paketov od vrat do vrat, ki je odprt za konkurenco, izgube pa je krila s prihodki
         s področja prevoza pošte (ali pisemskih storitev), na katerem je imela zakoniti monopol (v nadaljevanju: rezervirano področje),
         ali iz pomoči, katerih podelitev je v nasprotju s členom 87 ES.

      5        Komisija je z dopisom z dne 17. avgusta 1999, ki je bil 23. oktobra 1999 objavljen v Uradnem listu Evropskih skupnosti (UL C 306,
         str. 25), obvestila Zvezno republiko Nemčijo o sprejetju odločbe o začetku formalnega postopka preiskave iz člena 88(2) ES
         v zvezi z več ukrepi, na podlagi katerih je tožeča stranka pridobila javna sredstva (v nadaljevanju: odločba o začetku postopka
         iz leta 1999), ter od nje zahtevala, naj predloži nekatere dokumente in informacije.

      6        Komisija je 20. marca 2001 sprejela Odločbo 2001/354/ES o postopku na podlagi člena 82 ES (zadeva COMP/35.141 – Deutsche Post AG,
         UL L 125, str. 27). Komisija je sklenila, da je tožeča stranka zlorabila svoj prevladujoči položaj v segmentu prodaje po pošti,
         ker je med letoma 1974 in 2000 odobritev popusta za zvestobo svojim strankam pogojevala s tem, da se zavežejo, da bodo za
         vse svoje poštne pakete ali kataloge določene mase oziroma za večino teh uporabljale njene storitve, ter ker je med letoma 1990
         in 1995 izvajala politiko prodaje z izgubo.

      7        Komisija je 19. junija 2002 sprejela Odločbo 2002/753/ES o ukrepih, ki jih je Zvezna republika Nemčija sprejela v korist tožeče
         stranke (UL L 247, str. 27, v nadaljevanju: odločba iz leta 2002).

      8        Odločba iz leta 2002 je v bistvu vsebovala razlogovanje v štirih fazah.

      9        Prvič, Komisija je najprej opozorila, da je v odločbi o začetku postopka iz leta 1999 izrazila domnevo, da so bila plačila,
         ki jih je DB‑Postdienst in, pozneje, tožeča stranka, prejela kot nadomestilo za opravljanje storitev splošnega gospodarskega
         pomena (v nadaljevanju: SSGP), višja od neto dodatnih stroškov, ki so nastali zaradi navedenih storitev, pri čemer je napovedala,
         da bo proučila pet domnevnih ukrepov pomoči. Med temi ukrepi so bili upoštevani, prvič, državna poroštva, na podlagi katerih
         je Zvezna republika Nemčija jamčila za dolgove Deutsche Bundespost pred njenim preoblikovanjem v tri delniške družbe (v nadaljevanju:
         državno poroštvo); drugič, obstoj financiranja pokojnin uslužbencev DB‑Postdienst in tožeče stranke iz javnih sredstev, in
         tretjič, morebitna finančna pomoč države v korist tožeče stranke (točke 2, 4, 5 in 7 obrazložitve odločbe iz leta 2002).

      10      Komisija je nadalje navedla stališča Zvezne republike Nemčije v zvezi s petimi domnevnimi ukrepi pomoči, ki so navedeni v
         odločbi o začetku postopka iz leta 1999 (točke od 12 do 20 obrazložitve odločbe iz leta 2002). Glede finančne pomoči države
         je navedla, da je Zvezna republika Nemčija potrdila, da sta DB‑Postdienst in tožeča stranka prejeli dva javna transferja,
         in sicer, prvič, plačilo, ki ga je v letih od 1990 do 1994 v skladu s členom 37(3) PostVerfG izvedla družba DB‑Telekom, in
         drugič, odpoved družbe DB‑Telekom – 1. januarja 1995, v skladu s členom 7 PostUmwG – terjatvi zoper tožečo stranko (v nadaljevanju:
         transferji družbe DB‑Telekom). Komisija je navedla, da nemška vlada ni zanikala, da je bilo mogoče te transferje pripisati
         državi, vendar pa je navedla, da so bili nujni za to, da je tožeča stranka opravljala SSGP (točke od 16 do 20 obrazložitve
         odločbe iz leta 2002).

      11      Komisija je nazadnje navedla, da „[se je v] skladu s pritožbama družbe UPS [Europe] in združenja BIEK [odločba iz leta 2002]
         nanaša[la] na kritje stroškov v sektorju storitev dostave paketov od vrat do vrat, ki je odprt za konkurenco“, pri čemer bi
         se morala preiskava Komisije nanašati predvsem na kritje stroškov tožeče stranke v zvezi z glavnima storitvama dostave paketov
         od vrat do vrat, ki sta odprti za konkurenco: prevoz paketov od vrat do vrat, namenjen poslovnim strankam, in prevoz paketov
         za račun podjetij za prodajo na daljavo (točka 21 obrazložitve odločbe iz leta 2002).

      12      Drugič, Komisija je navedla, da jo je Zvezna republika Nemčija obvestila, da je tožeča stranka v letih od 1990 do 1998 na
         rezerviranem področju vknjižila dobiček, v sektorjih, ki so odprti za konkurenco, pa je imela izgubo, saj je vknjižila skupni
         primanjkljaj na vseh področjih dejavnosti. Komisija je iz tega sklepala, da morebitnega primanjkljaja v sektorju paketov ni
         bilo mogoče poravnati niti z dobičkom na rezerviranem področju niti z dohodki iz sektorjev, ki so odprti za konkurenco (točke
         obrazložitve od 66 do 69 in opomba št. 107 odločbe iz leta 2002).

      13      Tretjič, Komisija je ugotovila, da so morale biti izgube tožeče stranke v sektorju paketov v letih od 1990 do 1998 nujno poravnane
         z javnimi sredstvi, in odločila, da bo preverila, ali so bile povezane z opravljanjem SSGP, pri čemer je poudarila, da je
         tožeča stranka, če navedene izgube niso bile povezane z opravljanjem teh storitev, pridobila prednost v smislu člena 87(1) ES
         (točka 72 obrazložitve odločbe iz leta 2002).

      14      Komisija je v zvezi s tem ugotovila, da je tožeča stranka od 1. februarja 1994 na podlagi člena 2(2), točka 3, Postdienst‑Pflichtleistungsverordnung
         (uredba o obveznih storitvah, BGBl. 1994 I, str. 86) imela možnost – ni pa to bila obveznost –, da v sektorju paketov svojim
         strankam prizna popust, kar je vodilo do cen, ki so bile nižje od enotne cene, določene v členu 1(1) Postdienst‑Pflichtleistungsverordnung.
         Navedla je, da ob upoštevanju priznanih popustov dohodki v letih od 1994 do 1999 niso zadostovali za kritje stroškov poslovanja,
         kar je povzročilo primanjkljaj v višini 1118,7 milijona nemških mark (DEM) brez vzročne zveze s kakršnim koli opravljanjem
         SSGP (točke od 75 do 79, 82, 86 in 88 obrazložitve odločbe iz leta 2002).

      15      Komisija je nato poudarila, prvič, da sredstva, uporabljena za financiranje pokojnin iz javnih sredstev, spadajo pod nadzor
         Zvezne republike Nemčije; drugič, glede državnega poroštva, da je Zvezna republika Nemčija neposredno nadzorovala dolžniške
         vrednostne papirje tožeče stranke, in tretjič, glede finančne pomoči Zvezne republike Nemčije v korist tožeče stranke, da
         je treba plačila DB‑Telekom pripisati tej državi članici (točke od 92 do 94 obrazložitve odločbe iz leta 2002).

      16      Komisija je opozorila, da bi brez plačil DB‑Telekom Zvezna republika Nemčija morala za podporo DB Postdienst in tožeče stranke
         uporabiti sredstva iz proračuna (točka 95 obrazložitve odločbe iz leta 2002).

      17      Komisija je nato ugotovila obstoj izkrivljanja konkurence in vpliva na trgovino med državami članicami. Ugotovila je tudi,
         da prejete pomoči niso združljive s skupnim trgom, saj jih ni bilo mogoče upravičiti na podlagi člena 87(2) in (3) ES, in
         da za skupno neto dodatne stroške v višini 1118,7 milijona DEM v sektorju paketov ni bilo mogoče šteti, da izhajajo iz obveznosti
         opravljanja SSGP tožeče stranke v smislu člena 86(2) ES (točke od 96 do 106 obrazložitve odločbe iz leta 2002).

      18      Četrtič, Komisija je sklenila, da je zato, ker je nadomestilo, ki ga je Zvezna republika Nemčija priznala za dodatne stroške,
         povezane s politiko prodaje z izgubo, zmanjšalo stroške, ki so običajno povezani z opravljanjem storitve v sektorju dostave
         paketov od vrat do vrat, ta ukrep pomenil prednost v smislu člena 87(1) ES in pomoč, ki ni združljiva s skupnim trgom, in
         sicer v višini 572 milijonov EUR (točka 107 obrazložitve odločbe iz leta 2002).

      19      Izrek odločbe iz leta 2002 določa:

      „Člen 1
      Javna pomoč v znesku 572 milijonov eurov (1118,7 milijona DEM), ki jo je [Zvezna republika Nemčija] odobrila [tožeči stranki],
         ni združljiva s skupnim trgom.

      Člen 2
      1. [Zvezna republika Nemčija] sprejme vse ukrepe, ki so potrebni, da od [tožeče stranke] zahteva povrnitev pomoči, omenjene
         v členu 1, ki ji je bila nezakonito podeljena.

      […]“
      20      Splošno sodišče je s sodbo z dne 1. julija 2008 v zadevi Deutsche Post proti Komisiji (T‑266/02, ZOdl., str. II‑1233) odločbo
         iz leta 2002 razglasilo za nično. Pritožba, ki jo je zoper navedeno sodbo vložila Komisija, je bila zavrnjena s sodbo Sodišča
         z dne 2. septembra 2010 v zadevi Komisija proti Deutsche Post (C‑399/08 P, ZOdl., str. I-7831).

      21      Družba UPS Europe je 22. aprila 2004 pri Komisiji vložila pritožbo v skladu s členom 82 ES, pri čemer je trdila, da so bile
         cene tožeče stranke na rezerviranem področju nezakonite. Komisija je v zvezi s tem sprožila preiskavo, v okviru katere je
         prejela nekatere dokumente, ki so se nanašali na odločitve nemških organov glede teh cen.

      22      Družba UPS Europe je 11. maja 2004 pri Komisiji vložila novo pritožbo, pri čemer je navajala, da Komisija v odločbi iz leta 2002
         ni proučila vseh javnih ukrepov, ki so navedeni v pritožbi iz leta 1994, in da prednosti, ki jih je imela tožeča stranka,
         znatno presegajo znesek, v zvezi s katerim je Komisija odredila vračilo. Družba TNT Post AG & Co. KG je pritožbo vložila 16. julija 2004,
         v njej pa je trdila, da so bile cene storitev, ki jih je tožeča stranka zaračunavala svoji hčerinski družbi DB‑PostBank, pretirano
         nizke in da so bile njene storitve financirane z dohodki z rezerviranega področja. Komisija je po teh pritožbah Zvezni republiki
         Nemčiji poslala zahtevo za posredovanje informacij, na katero je ta odgovorila.

      23      Komisija je z dopisom z dne 4. aprila 2006 družbo UPS Europe obvestila, da ni zadostnega interesa Skupnosti za ugoditev pritožbi,
         ki je bila vložena na podlagi člena 82 ES.

      24      Družba UPS Europe je 26. aprila 2007 formalno pozvala Komisijo, naj sprejme potrebne ukrepe v zvezi z njeno pritožbo z dne
         11. maja 2004.

      25      Zvezna republika Nemčija je z dopisom z dne 13. junija 2007 dala soglasje, da se podatki, ki jih je Komisiji predložila v
         okviru preiskave, začete po tožbi družbe UPS Europe z dne 22. aprila 2004, uporabijo v okviru postopka državnih pomoči.

      26      Družbi UPS Europe in UPS Deutschland Inc. & Co. OHG (v nadaljevanju skupaj imenovani: UPS) sta 3. septembra 2007 pri Splošnem
         sodišču na podlagi člena 232 ES vložili tožbo za ugotovitev nedelovanja Komisije zato, ker ni sprejela odločitve v zvezi s
         pritožbo, vloženo 11. maja 2004 (zadeva T‑329/07, UPS Europe in UPS Deutschland proti Komisiji).

      27      Komisija je z dopisom z dne 12. maja 2004 Zvezno republiko Nemčijo obvestila, da bo uvedla postopek iz člena 88(2) ES v zvezi
         z državno pomočjo, ki so jo v korist Deutsche Post AG (pomoč C 36/07 (ex NN 25/07)) odobrili nemški organi (v nadaljevanju:
         izpodbijani akt). Izpodbijani akt je objavljen v Uradnem listu Evropske unije z dne 19. oktobra 2007 (UL C 245, str. 21), v verodostojnem jeziku (nemščina) z uvodnim povzetkom v vseh drugih uradnih jezikih.

      28      Skupina UPS je z dopisom, ki ga je 8. novembra 2007 vložila v sodnem tajništvu Splošnega sodišča, umaknila tožbo v zadevi
         T‑329/07, navedeni zgoraj v točki 26. S sklepom s Splošnega sodišča z dne 11. decembra 2007 v zadevi UPS Europe in UPS Deutschland
         proti Komisiji (T‑329/07, neobjavljen v Recueil) je bila zadeva izbrisana.

      29      Izpodbijani akt je razdeljen na več točk.

      30      Komisija je v točki 1 izpodbijanega akta opozorila na postopke, ki so bili v skladu s členoma 82 ES in 87 ES uvedeni zoper
         tožečo stranko po pritožbi iz leta 1994. Navedla je, da je nujno, da se opravi splošna preiskava o vseh primerih izkrivljanja
         konkurence, ki so posledica tega, da so bila tožeči stranki in njeni predhodnici odobrena javna sredstva, in zatrdila, da
         bo postopek, ki je bil uveden z odločbo o začetku postopka iz leta 1999, dopolnjen za vključitev pred kratkim sporočenih podatkov
         in sprejetje dokončnega stališča v zvezi s skladnostjo teh sredstev s Pogodbo ES (točke od 1 do 15 obrazložitve izpodbijanega
         akta).

      31      Komisija je poudarila, da „dodatna preiskava“ ki jo je želela opraviti, „v ničemer ne bo nadomestila odločbe iz leta 2002“,
         v kateri je ugotovljeno, da „so bile državne pomoči v višini 572 milijonov eurov uporabljene za navzkrižno subvencioniranje
         komercialnih dejavnosti, pri čemer ostaja odprto vprašanje, ali sta [tožeča stranka in njena predhodnica] iz javnih sredstev
         prejeli previsoko nadomestilo [za opravljanje svojih SSGP]“. Komisija je pojasnila, da je s preiskavo poskušala določiti,
         ali je šlo za čezmerno nadomestilo, ne glede na ta znesek 572 milijonov EUR, in navedla, da je proučila vse javne ukrepe,
         ki so bili sprejeti v korist navedenih podjetij med 1. julijem 1989, dnem ustanovitve DB‑Postdienst, in 31. decembrom 2007,
         dnem, na katerega naj bi tožeča stranka prenehala opravljati SSGP (točka 15 obrazložitve izpodbijanega akta).

      32      Komisija je v točki 3 izpodbijanega akta, naslovljeni „Opis javnih ukrepov v korist DB‑Postdienst in [tožeče stranke]“, prvič,
         v bistvu navedla, da sta DB‑Postdienst in tožeča stranka prejeli plačila DB‑Telekom in državno poroštvo (točke od 25 do 32,
         38 in 39 obrazložitve izpodbijanega akta).

      33      Drugič, Komisija je preverila, ali so bile pokojnine financirane iz javnih sredstev. V zvezi z obdobjem med letoma 1989 in
         1994 je navedla, da ni imela nobenega podatka o tem, da je DB‑Postdienst prispevala k financiranju pokojnin svojih zaposlenih,
         tako da je bilo treba šteti, da je za to financiranje izključno odgovorna nemška država. Za obdobje med letoma 1995 in 1999
         naj bi tožeča stranka vplačala določen znesek v pokojninski sklad za uslužbence pošte, ki je bil ustanovljen 1. januarja 1995
         v skladu s členom 16(1) Gesetz zum Personalrecht der Beschäftigen der Früheren Deutschen Bundespost (Postpersonalrechtsgesetz,
         zakon z dne 14. septembra 1994, ki se nanaša na osebje nekdanje Deutsche Bundespost, BGBl. 1994 I, str. 2325). Toda nemška
         država naj bi krila primanjkljaj navedenega sklada. Nazadnje, znesek prispevkov, ki ga je v ta sklad vplačala tožeča stranka,
         se je leta 2000 zmanjšal na 33 % bruto plače zaposlenih uslužbencev, za leta, ki so sledila, pa Komisija ni imela natančnih
         podatkov (točke od 40 do 48 obrazložitve izpodbijanega akta).

      34      V točki 6 izpodbijanega akta, naslovljeni „Presoja obstoja državne pomoči“, je, prvič, Komisija ugotovila, da bi vsaka selektivna
         prednost, priznana DB‑Postdienst in tožeči stranki, izkrivljala konkurenco in vplivala na trgovino med državami članicami.
         Drugič, Komisija je opozorila, da so plačila, ki jih je izvedla družba DB‑Telekom, in državno poroštvo državne pomoči v smislu
         člena 87(1) ES (točke od 72 do 75 obrazložitve izpodbijane odločbe). Tretjič, Komisija je poudarila, da financiranje pokojnin
         iz javnih sredstev pomeni prenos javnih sredstev. Navedla je, da med letoma 1989 in 1995 „[družba] DB‑Postdienst ni očitno
         prispevala k financiranju pokojnin [svojih] uslužbencev“ in da se je za obdobje med letoma 1995 in 1999 „vprašala, ali je
         [tožeča stranka] zaradi okoliščin, v katerih je bilo odobreno zgodnje upokojevanje, bila deležna gospodarske prednosti“. Natančneje,
         Komisija je navedla, da želi preveriti, v kolikšnem obsegu je bilo financiranje pokojnin iz javnih sredstev „za [tožečo stranko]
         ugodneje kot za druga podjetja“, še prej pa je opozorila, da je Zvezna republika Nemčija trdila, da je od leta 1995 tožeča
         stranka „nosila stroške, povezane s pokojninami, v znesku, ki je presegal zneske, ki so jih vplačali njeni konkurenti“ (točke od 76
         do 78 obrazložitve izpodbijanega akta).

      35      Komisija je v točki 7 obrazložitve izpodbijanega akta, naslovljeni „Presoja združljivosti državnih pomoči s skupnim trgom“,
         navedla, da je proučila, v kolikšnem obsegu je bilo nadomestilo, odobreno tožeči stranki in njeni predhodnici, nujno za zagotovitev
         opravljanja SSGP, ki sta jih ti družbi morali opravljati od leta 1989 do 31. decembra 2007 (točki 80 in 81 obrazložitve izpodbijane
         odločbe). Komisija je predstavila metodo za izračun, ki jo je nameravala uporabiti v zvezi s tem, in dohodke, ki jih je nameravala
         upoštevati (točke od 84 do 104 obrazložitve izpodbijanega akta).

      36      Komisija je v točki 8 izpodbijanega akta, naslovljeni „Odločba“, Zvezno republiko Nemčijo pozvala, naj „v enem mesecu od prejetja
         [izpodbijanega akta] predloži svoje stališče“ in „vse podatke, primerne za pravno presojo navedenih ukrepov ob upoštevanju
         predpisov, ki urejajo državne pomoči“.

       Postopek in predlogi strank
      37      Tožeča stranka je 22. novembra 2007 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila tožbo.

      38      Skupina UPS je 29. februarja 2008 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila predlog za intervencijo v podporo predlogom
         Komisije.

      39      Predsednik prvega senata Splošnega sodišča je s sklepom z dne 9. julija 2008 ugodil predlogu za intervencijo UPS.

      40      Po spremembi sestave senatov Sodišča prve stopnje je bil sodnik poročevalec razporejen v osmi senat, zaradi česar sta bili
         torej obravnavani zadevi dodeljeni temu senatu.

      41      Na podlagi poročila sodnika poročevalca je Splošno sodišče (osmi senat) sklenilo, da začne ustni postopek in da v okviru ukrepov
         procesnega vodstva iz člena 64 Poslovnika Splošnega sodišča strankam postavi vprašanja. Stranki sta nanje odgovorili v predpisanem
         roku.

      42      Stranki sta na obravnavi 9. junija 2011 podali ustne navedbe in odgovorili na vprašanja Splošnega sodišča.

      43      Tožeča stranka v tožbi predlaga Splošnemu sodišču, naj:

      –        izpodbijani akt razglasi za ničen;
      –        Komisiji naloži plačilo stroškov.
      44      Komisija ob intervenciji skupine UPS Splošnemu sodišču predlaga, naj:

      –        tožbo zavrže kot nedopustno in, podredno, naj jo zavrne kot neutemeljeno;
      –        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
       Pravo
      45      Komisija, ne da bi formalno uveljavljala ugovor nedopustnosti v smislu člena 114 Poslovnika, ob intervenciji skupine UPS izpodbija
         dopustnost tožbe.

      46      Komisija v podporo svojemu stališču navaja dve glavni trditvi. Prvič, v odgovoru na tožbo trdi, da je mogoče odločbo o začetku
         formalnega postopka preiskave izpodbijati le, če se nanaša na vprašanje, ali je treba pomoč šteti za novo ali obstoječo pomoč.
         Nasprotno pa naj ta odločba ne bi bila izpodbojni akt, če se nanaša na opredelitev ukrepa državne pomoči. Toda niti tožeča
         stranka niti Zvezna republika Nemčija naj ne bi pravočasno uveljavljali, da so bili ukrepi, proučeni v izpodbijanem aktu,
         obstoječe pomoči.

      47      Drugič, Komisija je v pisnem odgovoru na vprašanje, ki ji ga je zastavilo Splošno sodišče, in tudi na obravnavi trdila, da
         je negativne posledice, ki bi v zvezi s tožečo stranko lahko izhajale iz izpodbijanega akta, že povzročila odločba o začetku
         postopka iz leta 1999. Komisija meni, da se je ta odločba nanašala na vse ukrepe, ki so bili v izpodbijanem aktu začasno opredeljeni
         kot nove pomoči. Če bi bila ta razglašena za nično, bi bili ti ukrepi še vedno predmet formalnega postopka preiskave, ki poteka
         od leta 1999. Tožeča stranka naj zato v obravnavanem primeru ne bi imela pravnega interesa.

      48      Tožeča stranka trdi, da je tožba dopustna. V zvezi s tem navaja, da je treba ukrepe, navedene v izpodbijanem aktu, obravnavati
         kot obstoječe pomoči, saj naj bi bili ti že predmet postopka, ki je bil v vseh pogledih končan z odločbo iz leta 2002. Tožba
         naj bi bila zato dopustna v delu, v katerem so ti ukrepi v izpodbijanem aktu opredeljeni kot nove pomoči. Podredno, tožeča
         stranka trdi, da je mogoče odločbo o začetku postopka preiskave izpodbijati takoj, ko se nasprotuje opredelitvi nekega ukrepa
         kot pomoči.

      49      V skladu z ustaljeno sodno prakso pomenijo akte ali odločitve, zoper katere se lahko vloži ničnostna tožba v smislu člena 230 ES,
         le ukrepi, ki imajo zavezujoče pravne učinke, ker vplivajo na interese tožeče stranke, saj spremenijo njen pravni položaj.
         Natančneje, akti ali odločbe, ki se sprejmejo v večstopenjskem postopku, zlasti ob koncu internega postopka, so načelno lahko
         izpodbojni le, če gre za ukrepe, ki ob koncu tega postopka dokončno določajo stališče organa, in ne če gre za vmesne ukrepe,
         katerih namen bi bil priprava končne odločbe (sodba Sodišča z dne 11. novembra 1981 v zadevi IBM proti Komisiji, 60/81, Recueil,
         str. 2639, točki 9 in 10, ter sodbi Splošnega sodišča z dne 10. julija 1990 v zadevi Automec proti Komisiji, T‑64/89, Recueil,
         str. II‑367, točka 42, in z dne 25. marca 2009 v zadevi Alcoa Trasformazioni proti Komisiji, T‑332/06, neobjavljena v ZOdl.,
         točka 34).

      50      Glede odločbe o začetku formalnega postopka preiskave državne pomoči pa iz sodne prakse izhaja, da kadar Komisija določen
         ukrep, ki se izvaja, opredeli kot novo pomoč, ima ta odločitev zlasti glede začasnega odloga zadevnega ukrepa samostojne pravne
         učinke (sodba Sodišča z dne 9. oktobra 2001 v zadevi Italija proti Komisiji, C‑400/99, Recueil, str. I‑7303, točka 62; sodba
         Splošnega sodišča z dne 23. oktobra 2002 v združenih zadevah Diputación Foral de Álava in drugi proti Komisiji, od T‑346/99
         do T‑348/99, Recueil, str. II‑4259, točka 33, in zgoraj v točki 49 navedena sodba Alcoa Trasformazioni proti Komisiji, točka 34).
         Ta sklep ne velja le, kadar organi zadevne države članice ukrep, ki se izvaja, štejejo za obstoječo pomoč, ampak tudi če ti
         organi menijo, da ukrep, naveden v odločbi o začetku postopka, ne spada na področje uporabe člena 87(1) ES (glej sodbo Alcoa
         Trasformazioni proti Komisiji, točka 49 zgoraj, točka 35 in navedena sodna praksa).

      51      Odločba o začetku formalnega postopka preiskave glede ukrepa, ki se izvaja in ga je Komisija opredelila kot novo pomoč, namreč
         v vsakem primeru spremeni pravno opredelitev zadevnega ukrepa in pravni položaj podjetij, ki imajo koristi od tega ukrepa,
         zlasti glede nadaljevanja izvajanja tega ukrepa. Država članica, podjetja, ki imajo koristi od ukrepa, in drugi gospodarski
         subjekti lahko, dokler ni sprejeta taka odločba, mislijo, da se ukrep zakonito izvaja kot splošni ukrep, ki ne spada na področje
         uporabe člena 87(1) ES, oziroma kot obstoječa pomoč. Po drugi strani pa po sprejetju take odločbe obstaja vsaj resen dvom
         o zakonitosti tega ukrepa, zaradi česar mora država članica ne glede na možnost zahteve za izdajo začasne odredbe pri sodniku
         za začasne odredbe začasno odložiti njegovo uporabo, saj odločba o začetku formalnega postopka preiskave izključuje takojšnjo
         odločitev o združljivosti s skupnim trgom, ki bi omogočila zakonito izvedbo navedenega ukrepa. Na tako odločbo bi se bilo
         mogoče sklicevati tudi pred nacionalnim sodiščem, ki bi bilo pozvano, naj ugotovi vse posledice kršitve člena 88(3), zadnji
         stavek, ES. Nazadnje, taka odločba bi lahko podjetja, ki imajo od nje koristi, spodbudila, da bi v vsakem primeru zavrnila
         nova izplačila oziroma nove ugodnosti ali da bi potrebne zneske zadržala za morebitna poznejša finančna nadomestila. Poslovni
         partnerji bi morali v odnosih z navedenimi upravičenci upoštevati njihov negotov pravni in finančni položaj (zgoraj v točki 50
         navedena sodba Diputación Foral de Álava proti Komisiji, točka 34, in zgoraj v točki 49 navedena sodba Alcoa Trasformazioni
         proti Komisiji, točka 36).

      52      Iz izpodbijanega akta je razvidno, da je bil ta sprejet za začetek formalnega postopka preiskave v zvezi s tremi ukrepi, in
         sicer s plačili družbe DB‑Telekom, z državnim poroštvom in s financiranjem pokojnin iz javnih sredstev (v nadaljevanju: sporni
         ukrepi).

      53      Kot je bilo navedeno v točki 34 zgoraj, je Komisija v tem aktu kot nove pomoči opredelila plačila DB‑Telekom in državno poroštvo
         (točke od 72 do 75 obrazložitve izpodbijanega akta). Komisija je glede financiranja pokojnin iz javnih sredstev izrazila dvom
         o tem, v kolikšnem obsegu je imela tožeča stranka na podlagi tega financiranja gospodarsko prednost (točke od 76 do 78 obrazložitve
         izpodbijanega akta).

      54      V skladu s sodno prakso, navedeno v točkah od 49 do 51 zgoraj, je treba preveriti, ali je imel izpodbijani akt samostojne
         pravne učinke, zaradi katerih bi bilo zoper njega mogoče vložiti pravno sredstvo.

      55      V ta namen je treba opozoriti, da je bila pred izpodbijanim aktom sprejeta odločba o začetku formalnega postopka preiskave,
         in sicer odločba o začetku postopka iz leta 1999. Preveriti je torej treba, ali teh pravnih učinkov, ki so domnevno nastali
         zaradi izpodbijanega akta, v nobenem primeru ni ustvarila že odločba o začetku postopka iz leta 1999, kot trdi Komisija v
         okviru argumentacije glede nedopustnosti tožbe (glej točko 47 zgoraj).

      56      Med strankama ni sporno, da se je formalni postopek, ki se je začel z odločbo o začetku postopka iz leta 1999, že nanašal
         na sporne ukrepe, ki so poleg tega proučeni v odločbi iz leta 2002.

      57      V zvezi s tem je treba med drugim opozoriti, da je Komisija v točki 37 obrazložitve odločbe o začetku postopka iz leta 1999
         navedla, da družba UPS Europe in združenje BIEK menita, da so bili dolgovi tožeče stranke v skladu s členom 40 PostVerfG pokriti
         z državnim poroštvom, ki je bilo po 2. januarju 1995 omejeno na dolgove, ki so obstajali na ta dan. Komisija je v točki 62
         obrazložitve odločbe o začetku postopka iz leta 1999 opozorila, da predhodni pregled tega ukrepa ni omogočal sklepa, da ta
         ukrep ni državna pomoč.

      58      Dalje, Komisija je v točki 40 obrazložitve odločbe o začetku postopka iz leta 1999 navedla, da združenje BIEK meni, da je
         Zvezna republika Nemčija prevzela breme primanjkljaja pokojninskega sklada za uslužbence pošte, kar naj bi pomenilo državno
         podporo v korist tožeče stranke. V točki 65 obrazložitve odločbe o začetku postopka iz leta 1999 je Komisija navedla, da so
         bili stroški, povezani s pokojninami nekdanjih uslužbencev tožeče stranke in njene predhodnice, plačani iz teh skladov, in
         poudarila, da je Zvezna republika Nemčija krila velik primanjkljaj tožeče stranke. Komisija je tudi opozorila, da predhodni
         pregled tega ukrepa ni omogočal sklepa, da ta ukrep ni državna pomoč.

      59      Nazadnje, Komisija je v točki 63 obrazložitve odločbe iz leta 1999 navedla, da bi se moral načeloma prenos nepremičnin ali
         drugega premoženja z države na tožečo stranko načeloma šteti za državno pomoč in bi torej moral biti utemeljen. Komisija je
         v točki 80 obrazložitve te odločbe nemške organe pozvala, naj predložijo natančne podatke o finančni državni podpori, ki je
         bila odobrena za dejavnosti tožeče stranke, pri čemer je med drugimi ukrepi navedla morebitne subvencije, od katerih bi lahko
         tožeča stranka imela koristi, če bi bile pomembne v smislu določb Pogodbe ES glede državnih pomoč.

      60      Nemški organi so v odgovor na poziv Komisije to podrobno obvestili o obstoju plačil družbe DB‑Telekom (glej točke od 16 do
         20 obrazložitve odločbe iz leta 2002). Komisija je v odgovor na vprašanje Splošnega sodišča navedla, da ji je bil ta podatek
         predložen 16. septembra 1999. Zvezna republika Nemčija je Komisiji sporočila tudi pripombe v zvezi z vprašanjem, ali so bila
         ta plačila državne pomoči.

      61      Ker se izpodbijani akt nanaša na iste ukrepe, ki so že bili predmet odločbe o začetku postopka iz leta 1999, ker je Komisija
         v okviru te odločbe in postopka, ki ji je sledil, že navedla, da bi sporni ukrepi lahko spadali na področje uporabe prepovedi
         iz člena 87(1) ES, in ker so samostojni pravni učinki, vezani na formalni postopek preiskave, posledično že nastali zaradi
         navedene odločbe o začetku postopka, izpodbijani akt ne more imeti takega učinka in torej ne more biti odločba, zoper katero
         se lahko vloži ničnostna tožba. Vse od začetka postopka leta 1999 je namreč obstajal vsaj velik dvom o zakonitosti spornih
         ukrepov, saj je bila z začetkom postopka izključena takojšnja odločitev o združljivosti s skupnim trgom, ki bi omogočala zakonito
         izvajanje navedenih ukrepov in pridobivanja koristi iz teh ukrepov.

      62      Tožeča stranka pa trdi, da se je formalni postopek preiskave, ki se je v zvezi s spornimi ukrepi začel z odločbo o začetku
         postopka iz leta 1999, v vseh pogledih končal z odločbo iz leta 2002. Komisija nasprotno trdi, da se je s to odločbo navedeni
         postopek le delno končal.

      63      Preveriti je torej treba, ali je bil ta postopek v zvezi s spornimi ukrepi končan pred sprejetjem izpodbijanega akta.

      64      V skladu s členom 7(1) Uredbe Sveta (ES) 659/1999 z dne 22. marca 1999 o določitvi podrobnih pravil za uporabo člena [88 ES]
         (UL L 83, str. 1), ki se uporablja za postopek v zvezi s pomočmi, ki so v skladu s členom 13(1) navedene uredbe nezakonite,
         se formalni postopek preiskave konča z odločbo, kot je določeno v odstavkih od 2 do 5 tega člena (razen če zadevna država
         članica umakne priglasitev).

      65      Iz člena 7, od (2) do (5), Uredbe št. 659/1999 izhaja, da so v odločbi o koncu formalnega postopka preiskave mogoče štiri
         različne ugotovitve, in sicer da prijavljeni ukrep ni pomoč (odstavek 2); da je navedeni ukrep pomoč, združljiva s skupnim
         trgom (pozitivna odločba, odstavek 3); da je pomoč, ki je združljiva s skupnim trgom, če so izpolnjeni določeni pogoji in
         določene obveznosti (pogojna odločba, odstavek 4), ali, nazadnje, da navedeni ukrep pomeni pomoč, ki je nezdružljiva s skupnim
         trgom (negativna odločba, odstavek 5).

      66      Iz teh določb izhaja, da se mora formalni postopek preiskave končati z odločbo, ki izrecno opredeljuje ukrep, ki je bil proučen
         na podlagi ene od določb člena 7, od (2) do (5), Uredbe št. 659/1999.

      67      Vendar pa je iz odločbe iz leta 2002 in zlasti iz točk njene obrazložitve, ki so navedene v točkah od 9 do 16 zgoraj, razvidno,
         da Komisija pod te določbe ni izrecno uvrstila spornih ukrepov, ki presegajo znesek 572 milijonov EUR, naveden v izreku sporne
         odločbe. Komisija se je omejila na ugotovitev, prvič, da so ti ukrepi vključevali transfer javnih sredstev v korist tožeče
         stranke, in drugič, da so ta sredstva gotovo morala biti porabljena za pokritje primanjkljaja, ki je nastal zaradi politike
         tožeče stranke prodaje z izgubo v sektorju paketov in je znašal 1118,7 milijona DEM, kar je ustrezalo 572 milijonom EUR, ker
         tožeča stranka zadevnega primanjkljaja ni mogla financirati iz svojih sredstev.

      68      Komisija je na obravnavi potrdila, da odločba iz leta 2002 ni vsebovala pojasnil o tem, da je šlo za delno dokončno odločbo
         glede spornih ukrepov in da se je formalni postopek preiskave delno še nadaljeval. Komisija meni, da je treba to odločbo razlagati
         kot celoto, pri čemer je treba njen izrek razumeti ob upoštevanju točk njene obrazložitve.

      69      V zvezi s tem je treba poudariti, da je, kot je bilo navedeno v točki 11 zgoraj, Komisija v točki 21 obrazložitve odločbe
         iz leta 2002 poudarila, da se ta odločba nanaša na kritje stroškov v konkurenčnem sektorju storitev dostave paketov od vrat
         do vrat.

      70      Komisija je v tej točki obrazložitve pojasnila, da se je analiza, ki jo je opravila v odločbi iz leta 2002 za oceno združljivosti
         spornih ukrepov s skupnim trgom, nanašala le na sektor paketov. Tako je v točki II F odločbe iz leta 2002, naslovljeni „Znesek
         stroškov infrastrukture, ki jih je mogoče pripisati storitvam dostave paketov od vrat do vrat“, Komisija opravila le analizo
         morebitnih dodatnih stroškov, ki nastanejo zaradi opravljanja SSGP v tem sektorju. V točki II G odločbe iz leta 2002, naslovljeni
         „Obseg storitev splošnega pomena [tožeče stranke] na področju paketov“, ni proučila drugega opravljanja SSGP tožeče stranke.
         V točki II H odločbe iz leta 2002, naslovljeni „Dolgovi, ki jih je [tožeča stranka] kot nekdanje javno podjetje podedovala
         iz preteklosti“, je Komisija proučila le vpliv dolgov, ki sta jih navedli Zvezna republika Nemčija in tožeča stranka, na področje
         paketov. Točka III odločbe iz leta 2002, naslovljena „Pripombe tretjih zainteresiranih strank“, se v glavnem nanaša na komentarje
         tretjih oseb v zvezi s finančnim položajem, poslovnim ravnanjem in stroški ter z dodatnimi stroški, povezanimi z opravljanjem
         SSGP s strani družbe DB‑Postdienst in tožeče stranke le na področju paketov.

      71      Poleg tega je Komisija v odločbi iz leta 2002 obstoj prednosti za tožečo stranko in družbo DB‑Postdienst proučila izključno
         glede kritja njihovih izgub v sektorju paketov (točke od 66 do 91 obrazložitve odločbe iz leta 2002). Nato so bila proučena
         le vprašanja v zvezi z obstojem izkrivljanja konkurence, vpliva na trgovino med državami članicami in glede združljivosti
         te prednosti s skupnim trgom (točke od 96 do 106 obrazložitve končne odločbe iz leta 2002).

      72      Nazadnje, ko je Komisija v odločbi iz leta 2002 sklenila, da ukrep, ki je bil predmet formalnega postopka preiskave, ki se
         je začel leta 1999, ni bil državna pomoč, je to storila izrecno.

      73      Komisija je namreč v točki 64 obrazložitve izpodbijane odločbe o začetku postopka iz leta 1999 navedla, da je prijavitelji
         trdil, da je tožeča stranka od Zvezne republike Nemčije pridobila del Deutsche Postbank v letu 1998 tako, da je od prodajne
         cene odštela terjatev do nemške države, ki ni obstajala. Komisija je menila, da prvo preverjanje okoliščin, v katerih je prišlo
         do tega nakupa, ne omogoča sklepa, da Zvezna republika Nemčija z njim tožeči stranki ni podelila državne pomoči. Vendar pa
         je Komisija v točki 65 obrazložitve odločbe iz leta 2002 navedla, da nakup družbe DB‑Postbank s strani tožeče stranke ni povzročil
         podelitve državne pomoči.

      74      Ugotoviti je torej treba, da je Komisija v odločbi iz leta 2002 sporne ukrepe proučila le v delu, v katerem se ti nanašajo
         na financiranje nekaterih dejavnosti tožeče stranke v zvezi s sektorjem paketov. Zato je treba šteti, da Komisija v odločbi
         iz leta 2002 ni niti izključila niti potrdila, da so ti ukrepi – v delu, ki presega 572 milijonov EUR, naveden v izreku te
         določbe – državne pomoči, ki niso združljive s Pogodbo ES.

      75      Iz vsega navedenega izhaja, da se s sprejetjem izpodbijanega akta formalni postopek preiskave, ki se je začel leta 1999 v
         zvezi s spornimi ukrepi z odločbo iz leta 2002, v delu, ki presega 572 milijonov EUR, naveden v izreku te določbe, ni končal.

      76      Komisija bi v odločbi iz leta 2002 prav gotovo lahko jasneje predstavila, v kolikšnem obsegu končuje formalni postopek, ki
         se je začel z odločbo o začetku postopka iz leta 1999. Toda ta ugotovitev ne vpliva na preizkus dopustnosti tožbe.

      77      Ugotovitve, navedene v točki 75 zgoraj, ne ovrže zgoraj v točki 20 navedena sodba Deutsche Post proti Komisiji, s katero je
         Splošno sodišče po vložitvi tožbe v obravnavani zadevi za nično razglasilo odločbo iz leta 2002. Splošno sodišče se namreč
         v tej sodbi ni izreklo o vprašanju, ali se je formalni postopek preiskave, ki se je v zvezi s spornimi ukrepi začel leta 1999,
         končal.

      78      Zato je treba šteti, da izpodbijani akt takrat, ko je bil sprejet, ni spremenil niti pravnega obsega spornih ukrepov niti
         pravnega položaja tožeče stranke.

      79      Dodati je treba, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso zgoraj v točki 20 navedena sodba Deutsche Post proti Komisiji učinkovala
         ex tunc in je torej povzročila, da je bila iz pravnega reda retroaktivno odpravljena odločba iz leta 2002 (glej sodbo Splošnega sodišča
         z dne 10. oktobra 2001 v zadevi Corus UK proti Komisiji, T‑171/99, Recueil, str. II‑2967, točka 50 in navedena sodna praksa).
         Ta sodba zato v ničemer ne more vplivati na sklep, da odločba iz leta 2002 ni vplivala na obstoj morebitnih samostojnih pravnih
         učinkov, ki bi jih ustvaril izpodbijani akt.

      80      Iz vsega zgoraj navedenega izhaja, da izpodbijani akt ni izpodbojni akt v smislu člena 230 ES. Tožbo je zato treba zavreči
         kot nedopustno.

       Stroški
      81      V skladu s členom 87(2) Poslovnika Sodišča prve stopnje se stranki, ki z zahtevkom ni uspela, naloži plačilo stroškov, če
         so bili ti priglašeni. Ker tožeča stranka z zahtevkom ni uspela, se ji v skladu s predlogi Komisije naloži plačilo stroškov
         postopka.

      82      Družba USB nosi svoje stroške na podlagi člena 87(4), tretji pododstavek, Poslovnika.

      Iz teh razlogov je
      SPLOŠNO SODIŠČE (osmi senat)
      razsodilo:
      1. Tožba se zavrže kot nedopustna.
      2. Družba Deutsche Post AG nosi svoje stroške in stroške, ki jih je priglasila Evropska komisija.
      3. Družbi UPS Europe NV/SA in UPS Deutschland Inc. & Co. OHG nosita svoje stroške.

               Truchot

                Martins Ribeiro

                Kanninen

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 8. decembra 2011.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča z dne 15. julija 1960. # Eva von Lachmüller, Bernard Peuvrier, Roger Ehrhardt proti Komisiji Evropske gospodarske skupnosti. # Združene zadeve 43/59, 45/59 in 48/59.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 9. marca 2006.#Siegfried Aulinger proti Bundesrepublik Deutschland.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Oberlandesgericht Köln - Nemčija.#Zunanja in varnostna politika - Skupna trgovinska politika - Embargo proti republikama Srbiji in Črni gori - Uredba (EGS) št. 1432/92 - Prevoz oseb.#Zadeva C-371/03.

text:
      Zadeva C-371/03
      Siegfried Aulinger
      proti
      Zvezni republiki Nemčiji
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Oberlandesgericht Köln)
      „Zunanja in varnostna politika – Skupna trgovinska politika – Embargo proti republikama Srbiji in Črni gori – Uredba (EGS) št. 1432/92 – Prevoz oseb“
      Povzetek sodbe
      Skupna trgovinska politika – Trgovina s tretjimi državami – Ukrepi embarga zoper Zvezno republiko Jugoslavijo (Srbija in Črna
            gora) – Uredba št. 1432/92
      (Uredba Sveta št. 1432/92, člen 1(d))
      Člen 1(d) Uredbe št. 1432/92 o prepovedi trgovine med Evropsko gospodarsko skupnostjo in republikama Srbijo in Črno goro je
         treba razlagati tako, da je bil komercialni prevoz oseb v Srbijo in Črno goro ali od tam, ki je potekal v obliki prevoza v
         delih, prepovedan.

      „Prevoz v delih“ pomeni prevoz oseb na območje embarga ali s tega območja, ki poteka s sodelovanjem med podjetjem s sedežem
         v državi članici in podjetjem s sedežem na območju embarga, pri čemer prvo prevzame prevoz do okolice območja embarga, drugo
         pa prevoz s tega kraja na območje embarga (ob tem potniki zamenjajo vozilo).

      (Glej točko 36 in izrek.)

SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 9. marca 2006(*)

      „Zunanja in varnostna politika – Skupna trgovinska politika – Embargo proti republikama Srbiji in Črni gori – Uredba (EGS) št. 1432/92 – Prevoz oseb“
      V zadevi C-371/03,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Oberlandesgericht Köln
         (Nemčija) z odločbo z dne 21. avgusta 2003, ki je prispela na Sodišče 1. septembra 2003, v postopku

      Siegfried Aulinger
      proti
      Zvezni republiki Nemčiji,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi A. Rosas, predsednik senata, J. Malenovský, J.‑P. Puissochet (poročevalec), S. von Bahr in U. Lõhmus, sodniki,
      generalni pravobranilec: F. G. Jacobs,
      sodna tajnica: C. Strömholm, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 12. oktobra 2005,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za S. Aulingerja R. Karpenstein, odvetnik,
      –        za Zvezno republiko Nemčijo A. Frieser, odvetnik,
      –        za nemško vlado W. D. Plessing, nato A. Tiemann in C. Schulze-Bahr, zastopnici, skupaj z A. Frieserom, odvetnik,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti G. zur Hausen, nato F. Hoffmeister, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 17. novembra 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Uredbe Sveta (EGS) št. 1432/92 z dne 1. junija 1992 o prepovedi
         trgovine med Evropsko gospodarsko skupnostjo in republikama Srbijo in Črno goro (UL L 151, str. 4).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med S. Aulingerjem in Zvezno republiko Nemčijo, ki je od njega, in sicer po njegovem
         mnenju na podlagi napačne razlage Uredbe št. 1432/92, zahtevala, naj prekine dejavnosti avtobusnega prevoznika za osebe, ki
         so v Srbiji in Črni gori.

       Pravni okvir
      3        V okviru spopadov, ki so spremljali nastanek samostojnosti več republik nekdanje Zvezne republike Jugoslavije, in še zlasti
         spopadov v Bosni in Hercegovini leta 1992, je Varnostni svet Združenih narodov na podlagi poglavja VII Ustanovne listine Združenih
         narodov 30. maja 1992 sprejel Resolucijo št. 757 (1992) o vzpostavitvi ekonomskega embarga proti Zvezni republiki Jugoslaviji
         (Srbiji in Črni gori). Ta embargo je zajemal predvsem trgovino z osnovnimi proizvodi in blagom.

      4        Odstavka 5 in 7 Resolucije št. 757 (1992) določata:

      „5. […] nobena država ne sme omogočiti oblastem Zvezne republike Jugoslavije (Srbije in Črne gore) ali nobenim trgovinskim,
         industrijskim ali javnim oskrbovalnim podjetjem v Zvezni republiki Jugoslaviji (Srbiji in Črni gori) dostopa do nobenih sredstev
         ali drugih finančnih ali gospodarskih virov in mora preprečiti svojim fizičnim in pravnim osebam in vsem osebam na svojem
         ozemlju, da bi z njihovega ozemlja odvedla ali drugače omogočila tem oblastem ali kateremu koli takemu podjetju dostop do
         teh sredstev ali virov; preprečiti mora tudi nakazila katerih koli drugih sredstev osebam ali institucijam v Zvezni republiki
         Jugoslaviji (Srbiji in Črni gori), razen plačil, ki so izključno namenjena za zdravstvene ali humanitarne namene in hrano;

      […]
      7. […] morajo vse države:
      a)     odbiti dovoljenje vsakemu letalu, da vzleti z njihovega ozemlja, na njem pristane ali ga preleti, če je njegov cilj pristanek
         na ozemlju Zvezne republike Jugoslavije (Srbije in Črne gore) ali če je tam vzletelo, razen če je tak polet za humanitarne
         ali druge namene v skladu s tozadevnimi resolucijami Varnostnega sveta posebej odobril Komite, ki je bil ustanovljen z Resolucijo
         št. 724 (1991);

      […]“
      5        Evropska gospodarska skupnost in njene države članice so uporabile instrument Skupnosti za zagotovitev, da se v Skupnosti
         enotno izvajajo nekateri ukrepi iz Resolucije 737/1992. Tako je Svet Evropskih skupnosti sprejel Uredbo št. 1432/92.

      6        Člen 1 te določa:

      „Od 1. maja 1992 so prepovedani:
       a)      uvoz v Skupnost vseh osnovnih proizvodov s poreklom ali poslanih iz republik Srbije in Črne gore;
       b)     izvoz v republiki Srbijo in Črno goro vseh osnovnih proizvodov s poreklom ali poslanih iz Skupnosti;
       c)     vsakršna dejavnosti, ki ima za cilj ali učinek neposredno ali posredno spodbujati dejanja iz točk a in b;
       d)     opravljanje nefinančnih storitev, ki imajo za cilj ali učinek neposredno ali posredno spodbujati gospodarstvo republik Srbije
         in Črne gore, zlasti nefinančne storitve, namenjene:

       i) kakršni koli gospodarski dejavnosti, ki se izvaja v republikah Srbiji in Črni gori ali od tam,
       ali
       ii) naslednjim osebam:
      –        fizični osebi, ki je v republiki Srbiji ali Črni gori,
      –        pravni osebi, ustanovljeni kot družba ali drugače ustanovljeni po pravni ureditvi republik Srbije in Črne gore,
      –        vsakemu telesu, ki opravlja gospodarsko dejavnost (bodisi v republikah Srbiji in Črni gori ali ne) pod nadzorom oseb, ki stalno
         prebivajo v republikah Srbiji in Črni gori, ali teles, ustanovljenih kot družba ali drugače ustanovljenih po pravni ureditvi
         teh republik.

      Pogoji za prepoved zračnega prevoza so opredeljeni [v prilogi].“
      7        Člen 5 iste uredbe določa:

      „Ta uredba se uporablja na celotnem ozemlju Skupnosti, vključno z njenim zračnim prostorom in na vseh letalih ali plovilih,
         ki so v pristojnosti držav članic, in za – kjer koli so – državljane države članice in za vse subjekte, ustanovljene kot družba
         ali drugače ustanovljene po pravni ureditvi države članice.“

       Dejansko stanje v sporu o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      8        S. Aulinger je avtobusni prevoznik s sedežem v Nemčiji. Med embargom proti republikama Srbiji in Črni gori je v okolico območja
         embarga ali iz nje prevažal delavce migrante, predvsem Srbe in Črnogorce, ki so potovali proti Srbiji in Črni gori ali so
         se od tam vračali. Največkrat je deloval kot podizvajalec potovalne agencije, prav tako s sedežem v Nemčiji, ki je organizirala
         celotno potovanje od kraja odhoda do kraja prihoda, ki sta bila prvi na nemškem ozemlju in drugi na ozemlju republik pod embargom
         in obratno, pri čemer se je za dele potovanja v teh republikah obrnila na avtobusne prevoznike s sedežem v teh republikah.
         Agencija je za te tako imenovane „prevoze v delih“ (v nadaljevanju: prevozi v delih) potnikom izdala posebne vozovnice.

      9        Leta 1993 je S. Aulinger po kazenskem pregonu zaradi kršitve Uredbe št. 1432/92 tako rekoč prenehal sodelovati v teh prevozih
         v delih.

      10      Kazenski postopek proti S. Aulingerju pa je bil vendarle ustavljen potem, ko je Bundesgerichtshof s sodbo z dne 21. aprila
         1995 presodilo, da Resolucija 757 (1992) ni prepovedovala prevoza oseb proti območju embarga in na to območje, in je menilo,
         da ni treba odločati o vprašanju, ali je Uredba št. 1432/92 določala tako prepoved, saj nacionalni postopki, potrebni za kazensko
         sankcioniranje kršitev omenjene uredbe, niso potekali.

      11      S. Aulinger je zahteval odškodnino za škodo, ki naj bi jo utrpel. Po eni strani je prejel odškodnino za kazenski pregon, ki
         je potekal proti njemu. Po drugi strani je od Zvezne republike Nemčije zahteval 500.000 nemških mark za odškodnino za izgubo
         svojega glavnega vira prihodkov, ki je nastala zaradi tako rekoč popolne prekinitve njegovih dejavnosti prevoza v delih iz
         okolice območja embarga ali vanjo. V podporo svojemu zahtevku je zatrjeval, da Uredba št. 1432/92 ni prepovedovala teh dejavnosti.
         V zvezi s tem je poudaril, da niti Komisija Evropskih skupnosti ni menila, da je bil tak prevoz prepovedan, in da bi se nemški
         organi pred sprejetjem stališča glede tega vprašanja, pomembnega za veliko avtobusnih prevoznikov, morali posvetovali z državami
         članicami. Druge države članice naj bi se strinjale presojo Komisije.

      12      Zvezna republika Nemčija je zatrjevala, da je bil namen prevoza v delih obiti prepoved direktnega prevoza oseb na območje
         embarga in da je bila taka vrsta prevoza posledično prepovedana z Uredbo št. 1432/92. Zvezna republika Nemčija je menila,
         da je njeno razlago Uredbe v vsakem primeru mogoče utemeljiti, in je iz tega zaključila, da malomarnost, ki jo člen 839 civilnega
         zakonika (Bürgerliches Gesetzbuch) zahteva za vzpostavitev odgovornosti države, ni bila podana. Dodala je, da se ni bila dolžna
         posvetovati z drugimi državami članicami in/ali Komisijo, saj sta razlaga in uporaba prava Skupnosti načeloma v pristojnosti
         držav članic. Vseeno naj bi usklajevanje med državami članicami potekalo v okviru odborov (ali zunaj njih) na sestankih s
         Komisijo.

      13      Landgericht, ki je odločalo v sporu, je pritrdilo Zvezni republiki Nemčiji. Svojo odločitev je utemeljilo predvsem na njeni
         trditvi, da ji ni mogoče očitati nobene malomarnosti, ki bi vzpostavljala njeno odgovornost na podlagi člena 839 civilnega
         zakonika.

      14      Oberlandesgericht Köln, ki je odločalo o pritožbi S. Aulingerja, je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo
         ti vprašanji:

      „1.    Ali je člen 1(d) [Uredbe št. 1432/92] treba razlagati tako, da je komercialni prevoz oseb na območje embarga ali s tega območja,
         ki poteka kot tako imenovani prevoz „v delih“, dovoljen ali prepovedan?

      Prevoz v delih pomeni prevoz oseb na območje embarga ali s tega območja, ki poteka s sodelovanjem med podjetjem s sedežem
         v državi članici Skupnosti in podjetjem s sedežem na območju embarga, pri čemer prvo prevzame prevoz do okolice območja embarga,
         drugo pa prevoz s tega kraja na območje embarga (ob tem potniki zamenjajo vozilo).

      2.      Če Sodišče prizna zakonitost prevoza v delih: ali se je država članica na podlagi člena 10 ES ali člena 297 ES ali na podlagi
         drugih določb prava Skupnosti dolžna posvetovati z drugimi državami članicami ali Komisijo, preden sprejme nacionalne ukrepe,
         ki temeljijo na zatrjevani nezakonitosti prevoza v delih?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      Stališča, predložena Sodišču
      15      S. Aulinger meni, da je treba razlikovati med vprašanjem, ali je bil prevoz v delih na območje embarga ali s tega območja
         prepovedan, in vprašanjem, ali je bila delna storitev, ki je prispevala k temu prevozu in kakršno je opravil sam, prav tako
         prepovedana. Poudarja, da ni organiziral prevoza v delih, ampak da je za potovalno agencijo opravil samo storitev na ozemljih,
         ki niso bila pod embargom.

      16      V zvezi s tem podaja primere, ki naj bi po njegovem mnenju dokazovali, da ni mogoče, da bi Uredba št. 1432/92 prepovedovala
         take dajatve, kot je bila njegova, saj bi v tem primeru prišlo do nesmisla, da bi bilo vsako dejanje, ki bi prispevalo k izvedbi
         prevoza v delih, prepovedano. Tako naj bi embargo kršili oseba, ki je potnikom prodala posebne vozovnice, sami potniki, ki
         so prispevali s plačilom potovanja, ali uslužbenec pri bencinski črpalki, ki je napolnil rezervoar avtobusa. Dodaja, da je
         embargo gospodarske narave in da nima za cilj prepovedati potovanja in prevoz oseb.

      17      Po mnenju S. Aulingerja je treba enako sklepati glede celotnega prevoza v delih. Vprašanje, ali ga člen 1(d) Uredbe št. 1432/92
         prepoveduje, je treba presojati na podlagi Resolucije 757 (1992). Odstavek 5 le-te pa naj bi se omejil na to, da se oblastem
         ali nobenemu podjetju s sedežem v Zvezni republiki Jugoslaviji ne sme omogočiti dostopa do sredstev ali nobenih drugih gospodarskih
         virov. Pojem „gospodarski vir“ naj bi sicer res zajel storitve zgoraj navedenih subjektov, vendar se dejstva, da so bili potniki
         pripeljani do kraja, kjer so jih prevzela srbska in črnogorska prevozna podjetja, ne bi smelo šteti za opravljanje storitev
         tem podjetjem in posledično kot omogočanje dostopa do gospodarskih virov v njihovo korist. Prejemniki obravnavanih storitev
         naj bi bili izključno potniki.

      18      Po mnenju S. Aulingerja Uredba št. 1432/92 ni imela namena določiti nobene dodatne sankcije glede na sankcije iz Resolucije
         št. 757 (1992). Njen edini cilj naj bi bil v celotni Skupnosti zagotoviti enotno izvedbo sankcij, ki jih je določil Varnostni
         svet Združenih narodov. S. Aulinger svoje trditve utemeljuje na deseti uvodni izjavi te uredbe in na sodbi z dne 14. januarja
         1997 v zadevi Centro-Com (C-124/95, Recueil, str. I-81). Po njegovem mnenju naj Uredba ne bi mogla samostojno prepovedati
         prevoza oseb do kraja, kjer jih v okviru prevoza v delih prevzamejo srbski ali črnogorski avtobusni prevozniki.

      19      Zvezna republika Nemčija, nemška vlada in Komisija se najprej sklicujejo na besedilo člena 1(d) Uredbe št. 1432/92. Zatrjujejo,
         da je komercialni prevoz oseb „storitev“ v smislu te določbe. Dejstvo, ali je ta storitev opravljena z direktnim prevozom
         ali s prevozom v delih, ne spremeni ničesar. Zvezna republika Nemčija poudarja, da besede, uporabljene v obravnavani določbi,
         dokazujejo široko področje uporabe prepovedi, ki jo ta določba določa. Natančneje, prevozi, opravljeni kot prevozi v delih,
         naj bi imeli za učinek spodbujati, vsaj posredno, gospodarstvo republik Srbije in Črne gore.

      20      Zvezna republika Nemčija in Komisija tako izhajata iz načela, da je direktni prevoz z območja embarga ali na to območje kršil
         embargo, saj naj bi ta prevoz imel za učinek, da so bila vozila Skupnosti na voljo gospodarstvu republik pod embargom in da
         se je tam omogočil uvoz deviz po prepeljanih osebah. Menita, da bi enaka presoja morala veljati za prevoz v delih. Po mnenju
         nemške vlade in Komisije bi bila edina upoštevna izjema nekomercialno potovanje z osebnim vozilom, sprejemljivo iz humanitarnih
         razlogov, ker se v tem primeru ne bi opravljale „storitve“ v smislu člena 1(d) Uredbe št. 1432/92.

      21      Zvezna republika Nemčija in nemška vlada dodajata, da duh in namen Uredbe št. 1432/92 potrjujeta zgoraj povzeto dobesedno
         razlago.

      22      Nemška vlada se sklicuje tudi na Uredbo Sveta (EGS) št. 990/93 z dne 26. aprila 1993 o trgovini med Evropsko gospodarsko skupnostjo
         in Zvezno republiko Jugoslavijo (Srbijo in Črno goro) (UL L 102, str. 14), ki je nadomestila Uredbo št. 1432/92.

      23      Ugotavlja, da člen 1(e) Uredbe št. 990/93 določa prepoved opravljanja nefinančnih storitev, člen 2 te uredbe pa določa odstopanja,
         pri čemer se ta nanašajo zlasti na tranzitni prevoz na ozemlju Zvezne republike Jugoslavije in na vstop v njene teritorialne
         vode. Po mnenju nemške vlade bi ta odstopanja izgubila smisel, če prevozi, ki bi za kraj odhoda ali prihoda imeli območje
         pod embargom, ne bi bili prepovedani. Ta uredba naj bi tako potrjevala njeno razlago Uredbe št. 1432/92.

      24      Zvezna republika Nemčija zatrjuje, da vprašanje, ali Resolucija št. 757 (1992) sama prepoveduje prevoz v delih, ni pomembno,
         saj je normodajalec Skupnosti glede na zemljepisno bližino Skupnosti in območja embarga lahko po potrebi določil strožji embargo.
         Razlaga Uredbe št. 1432/92 bi tako morala biti samostojna, kar z enako obrazložitvijo trdi Komisija.

      25      Zvezna republika Nemčija in nemška vlada poleg tega zatrjujeta, da iz obveznosti zagotovitve polnega učinka Uredbe št. 1432/92
         izhaja, da je treba šteti, da naj bi prepovedovala prevoz v delih. Zvezna republika Nemčija meni, da bi se v nasprotnem primeru
         določbam te uredbe zlahka izognilo, pri čemer bi se podpiralo sodelovanje s podjetji (avtobusnih prevoznikov) v Srbiji ali
         v Črni gori. Nemška vlada se sklicuje zlasti na sodbo z dne 30. julija 1996 v zadevi Bosphorus (C‑84/95, Recueil, str. I-3953,
         točki 3 in 18).

      26      Zvezna republika Nemčija nazadnje zatrjuje, sklicujoč se pri tem na isto sodbo, da prepoved prevoza v delih ni bila v nasprotju
         s temeljnimi pravicami obravnavanih podjetij.

      27      Komisije pa meni, da če bi bil prevoz zagotovljen samo do meje območja embarga, ne da bi bil predviden nadaljnji prevoz potnikov
         na to območje, ne bi bilo mogoče dokazati, da je tako dejanje imelo za učinek spodbujati gospodarstvi Srbije in Črne gore.
         V tem primeru ti dve ne bi imeli koristi od prevoznih sredstev Skupnosti in to dejanje ne bi samo po sebi pripeljalo do prevoza
         obravnavanih oseb v Srbiji in v Črno goro.

      28      Komisija priznava, da dejstvo, da se te osebe prepelje do meje, tem osebam omogoča, da gredo potem, z lastnimi sredstvi, na
         območje embarga, in da devize, ki jih s seboj prenašajo, krepijo gospodarstvo območja embarga, vendar meni, da je ta razlaga
         embarga preširoka. Storitev prevoznika „Skupnosti“ naj bi bila zgolj predhodno dejanje, krepitev gospodarstva republik pod
         embargom pa naj bi povzročili sami potniki in ne prevozniki, ki so jih pripeljali do bližine območja embarga.

      29      Komisija dodaja, da mora v okviru takega resničnega prevoza v delih, kot je v zadevi v glavni stvari, predložitveno sodišče
         ugotoviti, kdo je opravil prepovedano storitev. Predložitveno sodišče bi tako moralo določiti, koliko je tak podizvajalec,
         kot je S. Aulinger, ki je sodeloval pri opravljanju prevoza v delih, pri čemer glede na okoliščine primera ni neposredno odgovoren
         za njegovo načrtovanje in potek, kršil člen 1(d) Uredbe št. 1432/92.

       Odgovor Sodišča
      30      Deseta uvodna izjava Uredbe št. 1432/92 določa, da ima ta za cilj zlasti zagotoviti enotno izvedbo v celotni Skupnosti nekaterih
         ukrepov Resolucije 757 (1992). Zato je pri razlagi navedene uredbe treba upoštevati besedilo in cilj te resolucije (glej v
         tem smislu zgoraj navedeno sodbo Bosphorus, točki 13 in 14). Zato se Uredbe št. 1432/92 ne sme razlagi v nasprotju z določbami
         Resolucije 757 (1992).

      31      Nobena določba Uredbe št. 1432/92 in niti Resolucije 757 (1992) pa ne prepoveduje gibanja oseb med državami članicami Skupnosti
         in republikama Srbijo in Črno goro.

      32      Vendar nemška vlada in Komisija pravilno navajata, da člen 1(d) Uredbe št. 1432/92 prepoveduje direktni komercialni prevoz
         oseb med krajem na ozemlju držav članic in krajem v Srbiji ali v Črni gori, ki ga opravi prevoznik s sedežem v eni od držav
         članic. Tako opravljanje nefinančnih storitev namreč sodi pod to določbo, če deloma ustreza „gospodarski dejavnosti, ki poteka
         v republikah Srbiji in Črni gori“ in deloma opravljanju storitev za „fizičn[e] oseb[e], ki so v republikah Srbiji in Črni
         gori“, ki sta kot primera prepovedanega opravljanja nefinančnih storitev izrecno navedena v točki 1(d) Uredbe št. 1432/92.

      33      Enaka pa mora biti presoja opravljanja storitev prevoza, ki poteka med istima krajema odhoda in prihoda in ki je organiziran
         s sodelovanjem med podjetjem s sedežem v državi članici in podjetjem s sedežem na območju embarga, pri čemer prvo prevzame
         prevoz do okolice meje območja embarga ali od tam, drugo pa prevoz od te točke na območje embarga ali od tam do te točke (ob
         tem potniki zamenjajo vozilo). V zvezi s tem ni pomembno, ali storitev zaporedoma opravi več različnih prevoznikov ali podizvajalcev.

      34      Ob drugačni razlagi bi bil polni učinek Uredbe št. 1432/92 zlahka izničen z dogovori o sodelovanju, sklenjenimi med podjetji
         Skupnosti in srbskimi ali črnogorskimi podjetji.

      35      Zato je avtobusni prevoznik, ki je med veljavnostjo Uredbe št. 1432/92 sodeloval, čeprav kot podizvajalec, pri prevozu v delih
         oseb med ozemljem države članice Skupnosti in ozemljem republik Srbije in Črne gore, kršil določbe te uredbe. Nasprotno pa
         je lahko nadaljeval komercialno opravljanje storitev prevoza oseb do bližine območja embarga, če ta storitev ni bila del prevoza
         v delih.

      36      Na prvo vprašaje je tako treba odgovoriti, da je treba člen 1(d) Uredbe št. 1432/92 razlagati tako, da je bil komercialni
         prevoz oseb v Srbijo in Črno goro ali od tam, ki je potekal v obliki prevoza v delih, prepovedan. „Prevoz v delih“ pomeni
         prevoz oseb na območje embarga ali s tega območja, ki poteka s sodelovanjem med podjetjem s sedežem v državi članici in podjetjem
         s sedežem na območju embarga, pri čemer prvo prevzame prevoz do okolice območja embarga, drugo pa prevoz s tega kraja na območje
         embarga (pri čemer potniki zamenjajo vozilo).

       Drugo vprašanje
      37      Glede na odgovor na prvo vprašanje na drugo vprašanje ni treba odgovoriti.

       Stroški
      38      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      Člen 1(d) Uredbe Sveta (EGS) št. 1432/92 z dne 1. junija 1992 o prepovedi trgovine med Evropsko gospodarsko skupnostjo in
            republikama Srbijo in Črno goro je treba razlagati tako, da je bil komercialni prevoz oseb v Srbijo in Črno goro ali od tam,
            ki je potekal v obliki prevoza v delih, prepovedan.
      „Prevoz v delih“ pomeni prevoz oseb na območje embarga ali s tega območja, ki poteka s sodelovanjem med podjetjem s sedežem
            v državi članici Skupnosti in podjetjem s sedežem na območju embarga, pri čemer prvo prevzame prevoz do okolice območja embarga,
            drugo pa prevoz s tega kraja na območje embarga (ob tem potniki zamenjajo vozilo).
      Podpisi
      *Jezik postopka: nemščina.