title: Sodba Sodišča prve stopnje (drugi razširjeni senat) z dne 12. decembra 2006. # Asociación de Empresarios de Estaciones de Servicio de la Comunidad Autónoma de Madrid in Federación Catalana de Estaciones de Servicio proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Državne pomoči - Zakonodaja, ki določa nujne ukrepe za učinkovitejšo konkurenco v sektorju maloprodajne distribucije naftnih derivatov - Odločba Komisije o nenasprotovanju - Dopustnost - Pravne osebe - Akti, ki se nanje posamično nanašajo - Očitna napaka pri presoji - Obveznost obrazložitve - Obveznost začeti formalni postopek preiskave - Razumni rok. # Zadeva T-95/03.

text:
      Zadeva T-95/03
      Asociación de Empresarios de Estaciones de Servicio de la Comunidad Autónoma de Madrid in Federación Catalana de Estaciones
            de Servicio
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Državne pomoči – Zakonodaja, ki določa nujne ukrepe za učinkovitejšo konkurenco v sektorju maloprodajne distribucije naftnih derivatov – Odločba Komisije o nenasprotovanju – Dopustnost – Pravne osebe – Akti, jih neposredno in posamično zadevajo – Očitna napaka pri presoji – Obveznost obrazložitve – Obveznost začeti formalni postopek preiskave – Razumni rok“
      Povzetek sodbe
      1.      Ničnostna tožba – Fizične ali pravne osebe – Akti, ki se nanje neposredno in posamično nanašajo
      (člena 88(2) in (3) ES, in 230, četrti odstavek, ES)
      2.      Pomoči, ki jih dodelijo države – Pojem
      (člen 87(1) ES)
      3.      Akti institucij – Obrazložitev – Obveznost – Obseg
      (člen 253 ES)
      4.      Pomoči, ki jih dodelijo države – Preučitev Komisije
      (člen 88(3) ES)
      5.      Pomoči, ki jih dodelijo države – Preučitev Komisije – Predhodna stopnja in kontradiktorna stopnja
      (člena 87(1) ES in 88(2) in (3) ES; Uredba Sveta št. 659/1999, člen 4(4))
      1.      Kadar Komisija, ne da bi sprožila formalni postopek preverjanja iz člena 88(2) ES, z odločbo, sprejeto na podlagi odstavka 3
         tega člena, ugotovi, da je pomoč združljiva s skupnim trgom, lahko osebe, ki so upravičene do postopkovnih jamstev, določenih
         v odstavku 2 tega člena, ta uveljavljajo le, kadar imajo možnost, da to odločbo na podlagi člena 3 izpodbijajo pred sodiščem
         Skupnosti.

      Sodišče Skupnosti zato razglasi za dopustno tožbo za razglasitev ničnosti odločbe, ki temelji na členu 88(3) ES, ki jo vloži
         zainteresirana stranka v smislu člena 88(2) ES, kadar želi z vložitvijo te tožbe zaščititi postopkovne pravice, ki jih ima
         na podlagi te določbe.

      Nasprotno, če tožeča stranka dvomi o utemeljenosti odločbe o presoji pomoči kot taki, samo dejstvo, da jo je mogoče šteti
         za zainteresirano stranko v smislu člena 88(2) ES, ne more zadoščati za to, da se tožba razglasi za dopustno. Zato je treba
         izkazati, da ima poseben status v smislu sodbe Plaumann proti Komisiji, 25/62. To naj bi veljalo zlasti, kadar bi pomoč, ki
         jo obravnava zadevna odločba, znatno prizadela tržni položaj tožeče stranke.

      (Glej točke 45, 46 in 48.)
      2.      Nacionalna zakonodaja, katere namen je olajšati vstop hipermarketov na trg distribucije naftnih derivatov s tem, da odpravlja
         nekatere urbanistične omejitve in poenostavlja upravne postopke v zvezi z gradnjo bencinske črpalke, ne da bi bili zaradi
         teh ukrepov lastniki hipermarketov izvzeti iz katere koli obveznosti prenosa v korist države, ki izhaja iz veljavne zakonodaje
         ali iz splošne upravne prakse lokalnih uprav, ne zajema neposrednega ali posrednega prenosa javnih, zato je ni mogoče šteti
         za državno pomoč.

      Državnega ukrepa, ki ne zajema neposrednega ali posrednega prenosa državnih sredstev, torej ni mogoče opredeliti kot državno
         pomoč v smislu člena 87(1) ES, čeprav izpolnjuje druge pogoje iz navedene določbe.

      (Glej točke 87, 91 in 104.)
      3.      Obveznost obrazložitve pomeni bistveno formalnost in jo je treba ločiti od vprašanja utemeljenosti obrazložitve, ki spada
         v vsebinsko zakonitost spornega akta.

      Obrazložitev, ki se zahteva v členu 253 ES, mora biti prirejena naravi obravnavanega akta ter mora jasno in nedvoumno izražati
         sklepanje institucije, ki je izdala akt, zato da se stranke lahko seznanijo z utemeljitvijo sprejetega ukrepa in da pristojno
         sodišče lahko opravi svoj nadzor. Zahtevo po obrazložitvi je treba presojati glede na okoliščine obravnavane zadeve. Vprašanje,
         ali je obrazložitev posameznega akta v skladu z zahtevami iz člena 253 ES, je treba presojati ne samo glede na njegovo besedilo,
         ampak tudi glede na sobesedilo in celoto pravnih pravil, ki urejajo zadevno področje. Zlasti v zvezi z odločbo Komisije, s
         katero je bil ugotovljen neobstoj državne pomoči, na katero je opozoril pritožnik, mora Komisija pritožniku navesti zadostne
         razloge, zaradi katerih okoliščine dejanskega in pravnega stanja, navedene v pritožbi, niso zadoščale za dokaz obstoja državne
         pomoči. Vendar pa Komisija ni dolžna izraziti mnenja glede okoliščin, ki so očitno postranske oziroma nepomembne ali zgolj
         drugotnega pomena.

      (Glej točki 107 in 108.)
      4.      Če zadevna država članica spornih državnih ukrepov ob upoštevanju prepovedi državnih pomoči ne priglasi, Komisija ni dolžna
         začeti predhodne preiskave teh ukrepov v določenem roku. Vendar mora institucija, če so zainteresirane tretje stranke Komisiji
         predložile pritožbe v zvezi z državnimi ukrepi, ki niso bili priglašeni, v predhodni preiskavi na podlagi člena 88(3) temeljito
         in nepristransko preučiti te pritožbe v interesu dobrega upravljanja temeljnih določb Pogodbe v zvezi z državnimi pomočmi.
         Iz tega zlasti izhaja, da če je Komisija začela predhodno preiskavo državnih ukrepov, v zvezi s katerimi je bila vložena pritožba,
         naj tega preizkusa ne bi mogla neomejeno podaljševati, saj je njegov cilj Komisiji omogočiti oblikovanje osnovnega stališča
         v zvezi z opredelitvijo ukrepov, ki so ji bili predloženi v presojo, in njihovo združljivostjo s skupnim trgom.

      Razumno trajanje postopka preiskave je treba presojati glede na okoliščine vsake posamezne zadeve in zlasti v kontekstu slednje
         glede na različne faze postopka, ki jih mora Komisija upoštevati glede na kompleksnost zadeve in njen pomen za različne zainteresirane
         stranke.

      Čeprav je upoštevanje razumnega roka pri izvedbi postopkovnih ukrepov temeljno načelo prava Skupnosti, ki se uporablja pri
         preverjanju državne pomoči in katerega spoštovanje zagotavlja sodišče Skupnosti, samo dejstvo, da je bila odločba sprejeta
         po poteku tega roka, ne zadostuje za odločitev o nezakonitosti odločbe, ki jo je sprejela Komisija na koncu predhodne preiskave,
         ki jo je izvedla na podlagi člena 88(3) ES.

      (Glej točke 121, 122 in 130.)
      5.      Iz člena 4(4) Uredbe št. 659/1999 in sodne prakse je razvidno, da mora Komisija začeti postopek iz člena 88(2) ES, če na podlagi
         prve preiskave ni mogla rešiti vseh težav v zvezi z vprašanjem, ali državni ukrep, ki ga preverja, pomeni državno pomoč v
         smislu člena 87(1) ES, razen če je Komisija med to preiskavo ugotovila, da bi bil zadevni ukrep v vsakem primeru združljiv
         s skupnim trgom, čeprav bi pomenil državno pomoč.

      Ker pa je minilo bistveno več časa, kot je po navadi potrebno za prvo preiskavo na podlagi člena 88(3) ES, je skupaj z drugimi
         dejavniki mogoče ugotoviti, da je Komisija naletela na resne težave v zvezi s presojo, ki zahtevajo začetek postopka na podlagi
         člena 88(2) ES.

      Vendar okoliščina, da je Komisija na podlagi informacij, ki jih je imela na voljo, izražala dvome o tem, ali državni ukrep
         pomeni državno pomoč, čeprav so bili ti izključeni, potem ko je od prijaviteljev prejela dodatne informacije, ne vodi do ugotovitve,
         da naj bi Komisija naletela na resne težave. Čeprav Komisija nima diskrecijske pravice pri odločanju, ali bo začela formalni
         postopek preiskave, če ugotovi, da take težave obstajajo, ima vseeno nekaj možnosti za prosto presojo pri določanju in preverjanju
         okoliščin v obravnavani zadevi, da bi ugotovila, ali pomenijo resne težave. Komisija lahko med drugim v skladu s ciljem člena 88(3) ES
         in svojo dolžnostjo dobrega upravljanja izvede pogovore s pritožniki, da bi med predhodnim postopkom rešila težave, na katere
         bi morebiti naletela. Vendar se pri tem predpostavlja, da bi Komisija lahko prilagodila svoje stališče glede na rezultate
         opravljenih pogovorov, ne da bi bilo treba vnaprej šteti, da ta prilagoditev pomeni obstoj resnih težav.

      Poleg tega, ker Komisija nima obveznosti izmenjati mnenj in argumentov s pritožniki, slednjim ni dolžna navesti pravne podlage
         v nacionalnem pravu, na kateri namerava utemeljiti izpodbijano odločbo, zato samo dejstvo, da tega ni storila, ne pomeni,
         da je naletela na težave.

      (Glej točke 134, 135, 139 in 140.)
SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (drugi razširjeni senat)
      z dne 12. decembra 2006(*)

      „Državne pomoči – Zakonodaja, ki določa nujne ukrepe za učinkovitejšo konkurenco v sektorju maloprodajne distribucije naftnih derivatov – Odločba Komisije o nenasprotovanju – Dopustnost – Pravne osebe – Akti, ki se nanje posamično nanašajo – Očitna napaka pri presoji – Obveznost obrazložitve – Obveznost začeti formalni postopek preiskave – Razumni rok“
      V zadevi T‑95/03,
      Asociación de Empresarios de Estaciones de Servicio de la Comunidad Autónoma de Madrid, s sedežem v Madridu (Španija),

      Federación Catalana de Estaciones de Servicio, s sedežem v Barceloni (Španija),

      ki ju zastopajo J. M. Jiménez Laiglesia, M. Delgado Echevarría in R. Ortega Bueno, odvetniki,
      tožeči stranki,
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti, ki jo zastopajo J. Buendía Sierra, zastopnik, skupaj s J. Rivas Andrésom in J. Gutiérrez Gisbertom, odvetnika,

      tožena stranka,
      ob intervenciji
      Kraljevine Španije, ki jo je sprva zastopal E. Braquehais Conesa, nato M. Muñoz Pérez, zastopnika,

      in
      Asociación Nacional de Grandes Empresas de Distribución (ANGED), s sedežem v Madridu, ki jo zastopata J. Pérez-Bustamante Köster in J. Passás Ogallar, odvetnika,

      intervenientki,
      zaradi razglasitve ničnosti odločbe C(2002)4355 konč. Komisije z dne 13. novembra 2002 glede španske zakonodaje v zvezi z
         odprtjem bencinskih črpalk s strani hipermarketov,

      SODIŠČE PRVE STOPNJEEVROPSKIH SKUPNOSTI (drugi razširjeni senat),

      v sestavi J. Pirrung, predsednik, A. W. H. Meij, N. J. Forwood, sodnika, I. Pelikánová, sodnica, in S. Papasavvas, sodnik,
      sodni tajnik: J. Palacio González, glavni administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 18. oktobra 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Dejansko stanje
      1.     Španska zakonodaja
      1        Člen 47(2) španske ustave določa, da je „[s]kupnost […] udeležena pri dodani vrednosti, ki nastane zaradi ukrepov na področju
         urbanizma, ki so jih sprejeli javni organi“.

      2        V členih 3, 7, 8, 14 in 18 Ley 6/1998 sobre Régimen del Suelo y Valoraciones (zakon o ureditvi tal in valorizaciji, v nadaljevanju:
         LRSV) je določeno:

      „Člen 3
      Pri udeležbi Skupnosti pri dodani vrednosti, ki nastane zaradi ukrepov na področju urbanizma, ki so jih sprejeli javni organi,
         veljajo pogoji, ki jih določa ta zakon, in drugi veljavni zakoni.

      […]
      Člen 7
      Po tem zakonu so površine razvrščene na mestne površine, površine, na katerih je urbanistični razvoj dovoljen, in površine,
         na katerih urbanističen razvoj ni dovoljen, ali na podobne kategorije, ki jih določa urbanistična zakonodaja.

      Člen 8
      Po tem zakonu se za mestne površine štejejo:
      a)      že preoblikovana površina, če ima vsaj dovoz na cesto, vodovodni priključek, kanalizacijsko omrežje in električni priključek
         ali če je konsolidirana za namene gradnje, katere obliko in značilnosti določa urbanistična zakonodaja;

      b)       površina, ki je bila urbanizirana zaradi izvajanja načrta in v skladu z njim.
      […]
      Člen 14
      1.      Lastniki mestnih površin, ki so konsolidirane zaradi urbanizacije, morajo na lastne stroške dokončati urbanizacijo, ki je
         potrebna, da bi te površine – v primeru, da še niso – postale zazidalne, in jo, če so površine na območju, za katerega urbanistični
         načrt določa tako obveznost, in v skladu s tem načrtom zgraditi v določenem roku.

      2.      Lastniki urbanih površin, ki niso konsolidirane, imajo naslednje obveznosti:
               […]
      c)      pristojni upravi obvezno in neodplačno odstopiti parcelo, ki ustreza 10 % dobička, ustvarjenega na zadevnem območju; ta odstotek,
         ki je najvišji odstotek, se lahko zniža z urbanistično zakonodajo; ta zakonodaja lahko tudi zniža prispevek pristojne uprave
         za stroške urbanizacije na tej površini;

      […]
      Člen 18
      Sprememba površin, na katerih je urbanistični razvoj dovoljen, za njihovega lastnika pomeni naslednje obveznosti:
      […]
      4)      pristojni upravi obvezno in neodplačno odstopiti parcelo, ki ustreza 10 % dobička, ustvarjenega na zadevnem področju ali na
         območju; ta odstotek, ki je najvišji odstotek, se lahko zniža z urbanistično zakonodajo; ta zakonodaja lahko tudi zniža prispevek
         pristojne uprave za stroške urbanizacije na tej površini;

      […]“
      3        Prva prehodna določba (v nadaljevanju: DT 1) Real Decreto Ley 6/2000 de Medidas Urgentes de Intensificación de la Competencia
         en Mercados de Bienes y Servicios (kraljevi zakonski dekret o nujnih ukrepih za učinkovitejšo konkurenco na trgu blaga in
         storitev, v nadaljevanju: zakonski dekret) določa:

      „[Hipermarketi], ki so obratovali na dan začetka veljavnosti [zakonskega dekreta] in ki imajo za to občinsko dovoljenje za
         odprtje, se lahko v skladu s členom 3 [zakonskega dekreta] opremijo z napravami za dobavo naftnih derivatov, ki ustrezajo
         naslednjim predpisom:

      a)      Površina, ki jo zavzemajo naprave in oprema, ki je potrebna za dobavo [zadevnih proizvodov], se pri izračunu obsega zazidalne
         površine ali uporabne površine ne upošteva .

      b)      V primeru molka uprave se šteje, da so občinska dovoljenja, ki se zahtevajo za gradnjo naprav in njihovo delovanje, pridobljena,
         kadar uprava odločbe ni vročila v roku 45 dni po predložitvi prošnje.

      c)      Poslovna enota mora v vsakem primeru zgraditi infrastrukturo za povezovanje naprav za dobavo naftnih derivatov s skupnimi
         zunanjimi omrežji in nositi njene stroške, pri čemer upošteva predpise in pogoje, ki jih določa [urbanistični] načrt.“

      4        Člen 19(1) Ley 16/1989 de Defensa de la Competencia (zakona o varstvu konkurence) določa, da „[določbe] tega člena ne posegajo
         v člene od 87 do 89 [ES] […] in Uredbo Sveta (ES) št. 659/1999 z dne 22. marca [1999 o določitvi podrobnih pravil za izvajanje
         člena 88 ES (UL L 83, str. 1)]“.

      2.     Zakonski dekret in DT 1
      5        Španska vlada je 23. junija 2000 sprejela zakonski dekret, katerega cilj je bila učinkovitejša konkurenca na španskem trgu
         blaga in storitev, zlasti na maloprodajnem trgu naftnih derivatov. Zakonski dekret, ki vključuje DT 1, na podlagi člena 88(3)
         ES Komisiji ni bil predhodno priglašen.

      3.     Postopek pred Komisijo
      6        Asociación de Empresarios de Estaciones de Servicio de la Comunidad Autónoma de Madrid (združenje upravljalcev bencinskih
         črpalk avtonomne skupnosti Madrid), Federación Catalana de Estaciones de Servicio (katalonsko združenje bencinskih črpalk)
         in Confederación Española de Estaciones de Servicio (španska zveza bencinskih črpalk) so 20. julija 2000 na Komisijo vložili
         pritožbo na podlagi člena 20 Uredbe št. 659/1999. Pritožniki so zatrjevali, da so lastniki hipermarketov zaradi sprejetja
         DT 1 prejemali državne pomoči na podlagi člena 87(1) ES, in so Komisiji predlagali razglasitev ničnosti te pomoči ter uvedbo
         formalnega postopka preiskave v skladu s členom 4(4) Uredbe št. 659/1999.

      7        Pritožniki so v letih 2000 in 2001 Komisiji večkrat posredovali dodatne informacije in navedbe. Prav tako so med pravnimi
         zastopniki pritožnikov in uradniki Komisije potekali telefonski razgovori in sestanki.

      8        Komisija je 28. decembra 2000 Kraljevino Španijo pozvala, naj poda mnenje glede prijave in naj ji posreduje dodatne informacije.
         Kraljevina Španija je svoj odgovor poslala z dopisom z dne 13. februarja 2001.

      9        Komisija je z dopisom z dne 8. februarja 2002 prijavitelje obvestila, da je po izvedbi predhodne preiskave na podlagi razpoložljivih
         informacij ugotovila, da se DT 1 ni financiral iz javnih sredstev in da zato ni bilo zadostnih razlogov za nadaljevanje preiskave.

      10      Pritožniki so z dopisom z dne 8. marca 2002 predložili dodatne pripombe. Na podlagi člena 232 ES so pritožniki 18. septembra
         2002 Komisiji predlagali, naj sprejme odločbo v skladu s členom 13 Uredbe št. 659/1999.

      4.     Izpodbijana odločba
      11      Komisija je 13. novembra 2002 sprejela odločbo C(2002)4355 konč. o ugotovitvi neobstoja državne pomoči (v nadaljevanju: izpodbijana
         odločba).

      12      Prvič, Komisija v zvezi z DT 1(a) meni, da ta določba pomeni spremembo namembnosti površin, določene v splošnem urbanističnem
         načrtu, ker hipermarketom, ki so izčrpali največjo možno zazidalno površino, ki jo ta načrt določa, omogoča zgraditev bencinske
         črpalke, ne da bi morali porušiti prej obstoječo stavbo. Upravičenci za DT 1 se tako z občinami niso bili več zavezani pogajati
         glede spremembe namembnosti površine, na kateri nameravajo zgraditi bencinsko črpalko. Vendar pa Komisija, s tem da se sklicuje
         na člena 8 in 14 LRSV, meni, da ker so hipermarketi na konsolidiranih mestnih površinah, njihovi lastniki na podlagi španskega
         prava nimajo obveznosti na lokalno upravo prenesti del dodane vrednosti, nastale zaradi možnosti dodatne stavbe. DT 1 naj
         tako lastnikov hipermarketov ne bi izvzel iz obveznosti prenosa v korist države. To stališče naj bi potrjevala sodba Tribunal
         Constitucional (špansko ustavno sodišče) št. 54/2002 (v nadaljevanju: sodba 54/2002), v skladu s katero nacionalna zakonodaja
         prepoveduje vsak obvezen prenos dobička, ki je nastal zaradi razširitve gradbene pravice, s strani lastnikov konsolidiranih
         mestnih površin.

      13      Drugič, Komisija meni, da DT 1(a) ne spreminja namembnosti površin, na katerih so zgrajeni hipermarketi, ki jih zajema upoštevni
         občinski načrt. Komisija namreč meni, da se ta določba nanaša le na zazidalne površine in na meje uporabe. Če namembnost površine
         torej ne bi omogočala gradnje bencinske črpalke, bi moral njen lastnik v skladu z določenim upravnim postopkom zaprositi za
         spremembo.

      14      Komisija poleg tega meni, da DT 1(b) le zmanjšuje trajanje molka uprave in imetnika gradbenega dovoljenja ne oprosti obveznosti,
         da plača takse za njegovo izdajo.

      15      Nazadnje, Komisija zatrjuje, da morajo lastniki hipermarketov pridobiti potrebna gradbena dovoljenja in dovoljenja za uporabo
         naprav za maloprodajo naftnih derivatov ter da morajo biti te naprave v skladu z veljavnimi tehničnimi predpisi. Komisija
         iz tega sklepa, da se lastnikov hipermarketov v zvezi s tem ne obravnava ugodnejše od drugih udeležencev na trgu v tem sektorju.

      16      Komisija je na podlagi člena 14 LRSV in njegove razlage, ki jo je podalo Tribunal Constitucional, prišla do zaključka, da
         španska zakonodaja prepoveduje naložitev kakršnekoli obveznosti prenosa dela dodane vrednosti lastnikom konsolidiranih mestnih
         površin, kot so lastniki hipermarketov, na katere se nanaša DT 1. Komisija iz tega sklepa, da DT 1 ne pomeni nobene izgube
         javnih sredstev ali odpovedi pridobitve slednjih in da gre torej za odločitev države v skladu s predpisi, ki ne zajema nobenega
         neposrednega ali posrednega prenosa državnih sredstev. Zato sklepa, da DT 1 ni državna pomoč v smislu člena 87 ES.

       Postopek in predlogi strank
      17      Asociación de Empresarios de Estaciones de Servicio de la Comunidad Autónoma de Madrid in Federación Catalana de Estaciones
         de Servicio sta z vlogo, vloženo v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 8. marca 2003, vložila to tožbo.

      18      Kraljevina Španija je 19. junija 2003 predlagala intervencijo v podporo tožene stranke. Predsednik drugega razširjenega senata
         Sodišča prve stopnje je s sklepom z dne 22. septembra 2003 to intervencijo odobril. Kraljevina Španija je 5. decembra 2003
         vložila intervencijsko vlogo. Druge stranke v postopku so predložile svoje pripombe v zvezi z slednjo.

      19      Tožeči stranki sta z vlogo, vloženo v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 4. septembra 2003, opustili predložitev replike.

      20      Asociación Nacional de Grandes Empresas de Distribución (ANGED, nacionalno združenje velikih distribucijskih podjetij) je
         11. marca 2004 predlagalo intervencijo v podporo tožene stranke. Tožena stranka in tožeči stranki so 25. in 31. marca 2004
         predložile pripombe v zvezi s tem predlogom. Ker je bil predlog podan po poteku roka šestih tednov iz člena 115(1) Poslovnika
         Sodišča prve stopnje, je predsednik drugega razširjenega senata Sodišča prve stopnje s sklepom z dne 17. maja 2004 ANGED dopustil,
         da na podlagi člena 116(6) Poslovnika predloži pripombe v ustnem postopku.

      21      Sodišče prve stopnje je z dopisom z dne 13. junija 2005 tožeči stranki, Komisijo in Kraljevino Španijo pozvalo, naj mu posredujejo
         določen dokument in odgovorijo na nekatera vprašanja. Stranke so se na poziv odzvale v predpisanem roku.

      22      Komisija je 5. oktobra 2005 Sodišču prve stopnje posredovala dve sodbi Tribunal Superior de Justicia de Madrid (višje sodišče
         Madrid) iz maja in julija 2005, ki naj bi bili po njenem mnenju pomembni za rešitev spora. Komisija je navedla, da se je s
         tema sodbama seznanila konec septembra 2005.

      23      Tožeči stranki sta 14. oktobra 2005 predložili pripombe v zvezi s sodbama Tribunal Superior de Justicia de Madrid, ki ju je
         navedla Komisija. V prilogi k pripombam sta tožeči stranki po eni strani predložili izvlečke iz upravnega spisa v zvezi z
         eno od sodb Tribunal Superior de Justicia de Madrid, po drugi strani pa vrsto urbanističnih pogodb, sklenjenih med posamezniki
         in španskimi lokalnimi upravami.

      24      Stranke so na obravnavi 18. oktobra 2005 podale ustne navedbe in odgovorile na vprašanja Sodišča prve stopnje.

      25      Tožeči stranki Sodišču prve stopnje predlagata, naj:

      –        razglasi ničnost izpodbijane odločbe;
      –        Komisiji naloži plačilo stroškov.
      26      Komisija Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

      –        odloči o dopustnosti tožbe;
      –        tožbo zavrne kot neutemeljeno;
      –        tožečima strankama naloži plačilo stroškov.
      27      Kraljevina Španija in ANGED Sodišču prve stopnje predlagata, naj:

      –        tožbo zavrne;
      –        tožečima strankama naloži plačilo stroškov.
       Dopustnost
      1.     Dopustnost nekaterih prilog k pripombam tožečih strank z dne 14. oktobra 2005
      28      Tožeči stranki sta v prilogi k stališčem z dne 14. oktobra 2005 v zvezi s sodbama Tribunal Superior de Justicia de Madrid,
         ki ju je navedla Komisija, posredovali nekatere izvlečke iz uradnih listov španskih avtonomnih skupnosti z dne 9. maja 2003,
         17. februarja 2004, 28. marca 2005 in 1. julija 2005 v zvezi z nekaterimi urbanističnimi pogodbami, sklenjenimi med posamezniki
         in lokalnimi upravami.

      29      Prvič, ugotoviti je treba, da se v nasprotju z navedbami tožečih strank ti dokumenti ne nanašajo na sodbi Tribunal Superior
         de Justicia de Madrid, ki ju je predložila Komisija, in jih zato ni mogoče šteti za odgovor na posredovanje navedenih sodb
         s strani Komisije.

      30      Drugič, ugotoviti je treba, da se tožeči stranki na obstoj urbanističnih pogodb, kot so te, na katere se nanašajo posredovani
         izvlečki sklicujeta tako v tožbi kot v njuni pritožbi pri Komisiji. Zato tožeči stranki ne moreta trditi, da naj bi, s tem
         da sta Sodišču prve stopnje posredovali navedene izvlečke, odgovorili na nov argument, ki naj bi ga Komisija navedla v pripombah
         z dne 5. oktobra 2005.

      31      Tretjič, poudariti je treba, da tožeči stranki ne navajata razlogov, zaradi katerih zadevnih izvlečkov nista mogli posredovati
         prej.

      32      Glede na zgoraj navedeno je treba izvlečke iz uradnih listov španskih avtonomnih skupnosti, ki so predloženi v prilogi k pripombam
         tožečih strank z dne 14. oktobra 2005, na podlagi člena 48(1) Poslovnika izločiti iz spisa, ker so bili posredovani prepozno.

      2.     Dopustnost tožbe
       Trditve strank
      33      Komisija zatrjuje, da je tožba nedopustna, ne da bi z ločenim aktom uveljavljala ugovor nedopustnosti.

      34      Komisija, s tem da se sklicuje na sodno prakso, meni, da je tožba, ki sta jo vložili tožeči stranki, ki sta podjetniški združenji,
         lahko dopustna le v dveh primerih. V prvem primeru bi lahko tudi člani tožečih strank posamezno vložili tožbo. V drugem primeru
         bi morala izpodbijana tožba vplivati na pogajalski položaj tožečih strank. Komisija meni, da tožba, ki sta jo vložili tožeči
         stranki, ne izpolnjuje nobene od teh zahtev.

      35      Prvič, Komisija meni, da izpodbijana odločba člane tožečih strank ne zadeva neposredno in posamično. Izpodbijana odločba naj
         bi namreč le posredno in potencialno vplivala na konkurenčni položaj članov tožečih strank. Člani tožečih strank naj torej
         ne bi mogli vložiti ničnostne tožbe zoper izpodbijano odločbo. Drugič, Komisija meni, da izpodbijana odločba ni vplivala niti
         na pogajalski položaj tožečih strank niti na njuno vlogo pomembnih pogajalcev. Komisija je med obravnavo dodala, da tožeči
         stranki nista podali natančnih podatkov v zvezi z znatnim vplivom DT 1 na položaj njunih članov.

      36      V odgovor na argument v zvezi z neobstojem nacionalnih pravnih sredstev Komisija navaja, da se mehanizem iz člena 19 Ley de
         Defensa de la Competencia, o katerega učinkovitosti tožeči stranki dvomita, nanaša le na uporabo nacionalnih predpisov v zvezi
         z državnimi pomočmi. Vendar pa Komisija meni, da bi se tožeči stranki lahko pred nacionalnimi sodišči sklicevali na neposredni
         učinek člena 88(3) ES, s tem da bi zatrjevali obstoj nezakonitih pomoči. Tožeči stranki tako ne bi bili prikrajšani za učinkovito
         pravno varstvo.

      37      Kraljevina Španija se pridružuje trditvam Komisije. Poudarja, da Confederación Española de Estaciones de Servicio, nacionalna
         zveza, v obravnavani tožbi ni sodelovala, čeprav je sodelovala v upravnem postopku pred Komisijo, kar naj bi potrjevalo neobstoj
         procesnega upravičenja tožečih strank. Kraljevina Španija je med obravnavo na eni strani izpostavila, da imata tožeči stranki
         na voljo učinkovita nacionalna pravna sredstva poudarila, po drugi strani pa, da v tej zadevi ni mogoče uporabiti sodne prakse
         iz sodb Sodišča z dne 19. maja 1993 v zadevi Cook proti Komisiji (C‑198/91, Recueil, str. I‑2487) in z dne 15. junija 1993
         v zadevi Matra proti Komisiji (C‑225/91, Recueil, str. I‑3203), ker se v obravnavani zadevi tožeči stranki ne sklicujeta na
         kršitev njunih procesnih pravic.

      38      Tožeči stranki menita, da je njuna tožba dopustna. Prvič, menita, da imata procesno upravičenje, ker izpodbijana odločba neposredno
         vpliva na njune pravice. Ker Kraljevina Španija DT 1 namreč ni priglasila, naj bi Komisija izvedla preizkus na podlagi njune
         prijave. Poleg tega naj bi bili tožeči stranki stalno v stiku z uradniki Komisije, ki so bili odgovorni za preiskavo, predstavili
         naj bi stališča Komisiji in ji svetovali pri analizi DT 1. Tožeči stranki prav tako zatrjujeta, da naj bi bil dopis Komisije
         z dne 8. februarja 2002, ki je vseboval predhodno stališče Komisije (glej točko 9 zgoraj), naslovljen izključno na njiju in
         da naj bi jima bila izpodbijana odločba, v kateri sta večkrat omenjeni, posredovana šele potem, ko je bila poslana Kraljevini
         Španiji. Nazadnje, tožeči stranki naj bi v preteklosti v skladu z svojima statutoma že ukrepali pred Komisijo, da bi branili
         strokovne interese svojih članov.

      39      Drugič, tožeči stranki zatrjujeta, da naj bi se izpodbijana odločba nanašala na njune člane, ki so neposredni konkurenti upravičencev
         do DT 1. Uporaba DT 1 naj bi namreč lastnikom bencinskih črpalk, ki so že nameščene ali ki so v postopku namestitve na območjih,
         na katera vplivajo hipermarketi, povzročila resno škodo. Dejstvo, da naj bi upravičenci do DT 1 lahko odprli bencinsko črpalko,
         ne da bi bili zavezani k prenosu v korist države, naj bi po njunem mnenju pomenilo konkurenčno prednost v primerjavi z drugimi
         udeleženci na trgu.

      40      Končno, tožeči stranki zatrjujeta, da v Španiji nimata nobenega sredstva, da bi se pritožili zaradi dodelitve državnih pomoči.
         Edino sredstvo, ki naj bi obstajalo, in sicer mehanizem iz člena 19 Ley de Defensa de la Competencia, naj v praksi namreč
         ne bi bilo učinkovito, ker naj posameznikom ne bi omogočalo, da bi se pritožili zaradi dodeljenih pomoči ali sodelovali v
         postopku kot intervenienti. Poleg tega naj bi imelo Tribunal de Defensa de la Competencia (sodišče za varstvo konkurence)
         diskrecijsko pravico sprejeti odločbo na področju pomoči in izdati poročilo, ki pa naj španske vlade glede sprememb ali odprave
         spornih ukrepov ne bi zavezovalo.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      41      V skladu s sodno prakso se lahko subjekti, ki niso naslovniki odločbe, sklicujejo na to, da jih odločba posamično zadeva,
         le kadar nanje vpliva zaradi določenih njihovih posebnih značilnosti ali zaradi dejanskega položaja, ki jih opredeljuje glede
         na vse druge subjekte in jih torej individualizira podobno kot samega naslovnika odločbe (sodba Sodišča z dne 15. julija 1963
         v zadevi Plaumann proti Komisiji, 25/62, Recueil, str. 197 in 223; zgoraj navedeni sodbi Cook proti Komisiji, točka 20, in
         Matra proti Komisiji, točka 14, ter sodba z dne 13. decembra 2005 v zadevi Komisija proti Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum,
         C‑78/03 P, ZOdl., str. I‑10737, točka 33).

      42      Podobno je združenje, ki je odgovorno za varstvo kolektivnih interesov podjetij, načeloma pristojno vložiti ničnostno tožbo
         zoper končno odločbo Komisije na področju državnih pomoči le, če so jo pristojna posamično predložiti tudi zadevna podjetja
         ali če lahko izkaže lastni interes za vložitev tožbe, zlasti če je akt, katerega ničnost predlaga, vplival na njen pogajalski
         položaj (sodba Sodišča prve stopnje z dne 29. septembra 2000 v zadevi CETM proti Komisiji, T‑55/99, Recueil, str. II‑3207,
         točka 23).

      43      Sodišče prve stopnje mora torej najprej preveriti, ali je v obravnavani zadevi mogoče za člane tožečih strank oziroma vsaj
         za nekatere izmed njih šteti, da jih izpodbijana odločba posamično zadeva.

      44      V zvezi s tem je treba opozoriti, da je treba v okviru postopka nadzora nad državnimi pomočmi iz člena 88 ES razlikovati med
         predhodno fazo preverjanja pomoči v skladu z odstavkom 3 tega člena, katerega edini cilj je omogočiti Komisiji, da oblikuje
         osnovno stališče o delni ali popolni združljivosti obravnavane pomoči, in fazo preverjanja iz odstavka 2 istega člena. Pogodba
         ES šele v okviru te faze, katere namen je Komisiji omogočiti, da se v celoti seznani z vsemi podatki zadeve, določa obveznost
         Komisije, da zainteresirane stranke pozove k predložitvi pripomb (zgoraj navedeni sodbi Cook proti Komisiji, točka 22, in
         Matra proti Komisiji, točka 16, sodba z dne 2. aprila 1998 v zadevi Komisija proti Sytraval in Brink’s France, C‑367/95 P,
         Recueil, str. I‑1719, točka 38, ter zgoraj navedena sodba Komisija proti Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, točka 34).

      45      Kadar Komisija, ne da bi sprožila formalni postopek preverjanja iz člena 88(2) ES, z odločbo, sprejeto na podlagi odstavka
         3 tega člena, ugotovi, da je pomoč združljiva s skupnim trgom, lahko osebe, ki so upravičene do postopkovnih jamstev, določenih
         v odstavku 2 tega člena, ta uveljavljajo le, kadar imajo možnost, da to odločbo izpodbijajo pred sodiščem Skupnosti (zgoraj
         navedene sodbe Cook proti Komisiji, točka 23, Matra proti Komisiji, točka 17, Komisija proti Sytraval in Brink’s France, točka
         40, in Komisija proti Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, točka 35).

      46      Sodišče Skupnosti zato razglasi za dopustno tožbo za razglasitev ničnosti odločbe, ki temelji na členu 88(3) ES, ki jo vloži
         zainteresirana stranka v smislu člena 88(2) ES, kadar želi z vložitvijo te tožbe zaščititi postopkovne pravice, ki jih ima
         na podlagi te določbe (zgoraj navedena sodba Komisija proti Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, točka 35; glej v tem smislu
         tudi zgoraj navedeni sodbi Cook proti Komisiji, točke od 23 do 26, in Matra proti Komisiji, točke od 17 do 20).

      47      Vendar pa so zainteresirane stranke v smislu člena 88(2) ES, ki lahko tako v skladu s členom 230, četrti odstavek, ES vložijo
         ničnostno tožbo, osebe, podjetja ali združenja, katerih interesi so lahko prizadeti z dodelitvijo pomoči, torej zlasti konkurenčna
         podjetja upravičencev do te pomoči in strokovna združenja (zgoraj navedeni sodbi Komisija proti Sytraval in Brink’s France,
         točka 41, in Komisija proti Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, točka 36).

      48      Nasprotno pa, če tožeča stranka dvomi o utemeljenosti odločbe o presoji pomoči kot taki, samo dejstvo, da jo je mogoče šteti
         za zainteresirano stranko v smislu člena 88(2) ES, ne more zadoščati za to, da se tožba razglasi za dopustno. Zato je treba
         izkazati, da ima poseben status v smislu zgoraj navedene sodbe Plaumann proti Komisiji. To naj bi veljalo zlasti v primeru,
         kadar bi pomoč, ki jo obravnava zadevna odločba, znatno prizadela tržni položaj tožeče stranke (zgoraj navedena sodba Komisija
         proti Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, točka 37).

      49      Tožeči stranki s to tožbo izpodbijata utemeljenost izpodbijane odločbe. Zato je treba preučiti, ali sta prepričljivo pojasnili,
         zakaj lahko DT 1 znatno vpliva na položaj vsaj nekaterih izmed njenih članov na španskem trgu maloprodajne distribucije naftnih
         derivatov.

      50      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da v nasprotju s trditvami Komisije pojasnil tožečih strank na obravnavi, še posebej v zvezi
         s položajem nekaterih njenih članov v skladu s členom 48(1) Poslovnika ni mogoče šteti za prepozne. So namreč del podaljšane
         razprave med strankami (glej v tem smislu sodbo Sodišča prve stopnje z dne 26. septembra 2002 v zadevi Sgaravatti Mediterranea
         proti Komisiji, T‑199/99, Recueil, str. II‑3731, točki 67 in 70), ker so le dopolnitev v odgovor na trditve Komisije o nedopustnosti
         tožbene navedbe, v skladu s katero naj bi imela DT 1 škodljiv učinek na konkurenčni položaj podjetij – upravljavcev bencinskih
         črpalk, kot so člani tožečih strank. V vsakem primeru, ker lahko sodišče Skupnosti po uradni dolžnosti kadarkoli preizkusi
         pogoje za dopustnost tožbe, nič ne preprečuje, da upošteva dopolnilne navedbe iz obravnave.

      51      Kar zadeva člane tožečih strank, slednji v skladu z njunimi pisnimi odgovori na vprašanja Sodišča prve stopnje, katerih natančnost
         se ni izpodbijala, pomenijo več kot četrtino vseh bencinskih črpalk v Španiji in natančneje 85 % bencinskih črpalk v avtonomni
         skupnosti Madrid ter 70 % bencinskih črpalk v Kataloniji.

      52      Nato je treba ugotoviti, da je bil, tako kot je navedla Kraljevina Španija, namen DT 1 olajšati vstop hipermarketov na španski
         trg maloprodajne distribucije naftnih derivatov, da bi bila konkurenca na tem trgu učinkovitejša. Vendar pa bi lahko taka
         okrepitev znatno spremenila konkurenčni položaj na trgu, tako da bi bil neugoden za nekatere druge upravljavce bencinskih
         črpalk.

      53      Poleg tega iz informacij, ki jih je Komisija predložila Sodišču prve stopnje, izhaja, da se je število bencinskih črpalk,
         ki so sestavni del hipermarketov, med letoma 2001 in 2003 povečalo iz 80 na 157. Čeprav to število, kot je na obravnavi zatrjevala
         Komisija, pomeni le majhen del glede na celotno število bencinskih črpalk v Španiji, ki znaša okoli 8600, ostaja dejstvo,
         da se znatno povečanje števila bencinskih črpalk, odprtih v hipermarketih, ne ujema s povečanjem celotnega števila bencinskih
         črpalk, ki se je v zadevnem obdobju le zanemarljivo povečalo za 1 %. Vendar pa je v skladu z informacijami, ki jih je na obravnavi
         podala Kraljevina Španija, to nesorazmerno povečanje števila bencinskih črpalk, ki so sestavni del hipermarketov, vsaj delno
         posledica učinka DT 1.

      54      Nazadnje sta se tožeči stranki med obravnavo, ne da bi jima druge stranke ugovarjale, sklicevali na položaj več bencinskih
         črpalk, ki jih upravljajo njuni člani, ki so doživeli velik padec obsega njihove prodaje, ki je v nekaterih primerih vodil
         do ukinitve njihove dejavnosti, potem ko je odprl bencinsko črpalko bližnji hipermarket. Tožeči stranki sta prav tako opozorili,
         da se je obseg naftnih derivatov, ki so jih prodale bencinske črpalke, ki so sestavni del hipermarketov, znatno povečal.

      55      Glede na zgoraj navedeno je treba ugotoviti, da je bilo dokazano, da je lahko sporni državni ukrep znatno vplival na konkurenčni
         položaj nekaterih članov tožečih strank, ki torej imajo procesno upravičenje zoper izpodbijano odločbo.

      56      Iz teh razlogov je treba tožbo sprejeti za dopustno, ne da bi moralo Sodišče prve stopnje odločiti o tem, ali imata sami tožeči
         združenji procesno upravičenje, kar domnevno izhaja iz tega, da naj bi izpodbijana odločba vplivala na njun pogajalski položaj,
         in ali zatrjevano pravno sredstvo v španskem nacionalnem pravu ne obstaja.

       Temelj
      1.     Prvi tožbeni razlog v zvezi z očitno napačno presojo španske zakonodaje
       Prvi del tožbenega razloga v zvezi z očitno napačno presojo obveznosti prenosa dodanih vrednosti
       Trditve strank
      57      Tožeči stranki zatrjujeta, da Komisija, ker je v izpodbijani odločbi ugotovila, da naj DT 1 lastnikov hipermarketov ne bi
         izvzela iz obveznosti prenosa v korist države, ni upoštevala splošne obveznosti prenosa dodanih vrednosti, nastalih zaradi
         ukrepov na področju urbanizma, ki je določena s špansko ustavo, nacionalno zakonodajo, predpisi avtonomnih skupnosti in upravno
         prakso. Lastnike hipermarketov naj bi DT 1 namreč izvzela iz te obveznosti in bi tako lahko vstopili na trg maloprodajne distribucije
         naftnih derivatov, ne da bi nosili stroške, ki jih imajo drugi gospodarski subjekti.

      58      Tožeči stranki menita, da naj bi bili na podlagi zgoraj navedene obveznosti lastniki vseh vrst površin, vključno s konsolidiranimi
         mestnimi površinami, zavezani na lokalno upravo prenesti del dodanih vrednosti, ki so nastale na njihovih površinah zaradi
         ukrepov na področju urbanizma, ki jih je sprejela ta uprava, ne glede na dejansko naravo teh ukrepov. Ta obveznost naj bi
         bila določena v členu 47(2) španske ustave, ki naj se ne bi izvajal le na podlagi obveznosti prenosa, ki jih določa člen 14
         LRSV, ki  je edini člen, ki ga preizkuša izpodbijana odločba, in ki naj bi se nanašal le na obvezen prenos dela površin v
         okviru urbanizacije.

      59      V zvezi s tem tožeči stranki ugovarjata razlagi sodbe 54/2002, ki jo je podala Komisija, ker je ta v uvodni izjavi 34 izpodbijane
         odločbe zatrjevala, da v skladu s to sodbo nacionalna zakonodaja prepoveduje vsak obvezen prenos dodanih vrednosti pri konsolidiranih
         mestnih površinah, in s tem zanikala obstoj splošne obveznosti prenosa. Zatrjujeta, da namen te sodbe ni bil opredeliti obseg
         področja uporabe člena 14 LRSV in da se je nanašala le na obveznost prenosa površin, določeno v istem členu. Ta sodba naj
         se torej ne bi nanašala na splošno obveznost prenosa, ki jo navajata.

      60      Tožeči stranki nato poudarjata, da španska ustava določa pravico države, da zahteva prenose dodanih vrednosti, predvsem pa
         jo zavezuje k temu, da jih zahteva. Tožeči stranki pojasnjujeta, da člen 47(2) španske ustave državi nalaga brezpogojno obveznost,
         ki jo morajo izvajati zakonodaja, sodna praksa in akti javne uprave. Poudarjata, da bi lahko opustitev te obveznosti v določenem
         primeru povzročila diskriminatorno ugodno obravnavanje in bi se zato lahko štela za nezakonito.

      61      Tožeči stranki v utemeljitev te trditve navajata pravne ukrepe avtonomnih skupnosti, ki po njunem mnenju odražajo navedeno
         splošno obveznost in hkrati določajo podrobna pravila za njeno izvajanje, zlasti s tem, da določajo različne oblike prenosa
         dodanih vrednosti.

      62      Tožeči stranki poleg tega zatrjujeta, da se v Španiji v skladu s splošno upravno prakso urbanistične pogodbe sklepajo med
         posamezniki in lokalnimi upravami. Taka pogodba, ki je upravne narave ter katere sklenitev in ureditev določajo predpisi avtonomnih
         skupnosti, naj bi se sklenila, kadar posameznik želi od lokalne uprave doseči določen urbanističen ukrep, in sicer spremembo
         veljavnega načrta. Zadevna lokalna uprava naj bi se zavezala, da bo sprejela predlagani ukrep, v zameno pa naj bi se sopogodbenik
         zavezal k obveznosti, denarni ali drugi, ki ustreza delu dodanih vrednosti, nastalih zaradi spornega ukrepa, v korist lokalne
         uprave.

      63      Tožeči stranki dodajata, da neobstoja ureditve, ki bi za vsak primer določala podrobna pravila za izvajanje in obseg obveznosti
         prenosa s strani lastnika zadevne površine, ni mogoče razlagati kot dokaz neobstoja take obveznosti. Ta neobstoj naj bi bil
         bolj posledica tega, da so urbanistični ukrepi, ki lahko povzročijo nastanek take obveznosti, različni, zakonodaja pa ne more
         predvideti vseh mogočih primerov. Lokalne uprave naj bi torej podrobna pravila za izvajanje in ustrezne zneske opredelile
         glede na vsak posamezen primer in se glede njih pogajale, da bi jih nato določile z urbanistično pogodbo, sklenjeno z zadevnim
         posameznikom. Tožeči stranki poudarjata, da naj zaradi obstoja DT 1 lastniki hipermarketov, ki želijo odpreti bencinsko črpalko,
         ne bi bili več zavezani pogajati se z lokalno upravo glede pogojev v zvezi s predlaganimi urbanistični ukrepi, skleniti urbanistično
         pogodbo z lokalno upravo in končno na upravo prenesti dodane vrednosti, kot določa pogodba.

      64      Španska sodišča naj bi vedno znova potrdila zakonitost in veljavnost urbanističnih pogodb ter obveznosti splošnega prenosa,
         ki jo odražajo. Dejstvo, da je to ustaljena praksa, naj bi potrdil tudi obstoj tipskih urbanističnih pogodb in številnih primerov
         pravne literature na tem področju.

      65      Tudi Tribunal de Defensa de la Competencia naj bi potrdilo to upravno prakso kot način pogajanj za spremembo urbanističnega
         načrta s strani uprave. Nazadnje naj bi tudi direktorji španskih podjetij ugotovili obstoj te prakse in njenih škodljivih
         učinkov.

      66      Poleg tega tožeči stranki menita, da sam obstoj DT 1 dokazuje obstoj splošne obveznosti zatrjevanega prenosa. Menita namreč,
         da če za razširitev gradbene pravice ne bi bili naloženi nobeni stroški, sporni ukrep ne bi dosegel namena. Dodajata, da mora
         zato, ker zakonodaja določa obveznost uprave, da posameznikom prizna odškodnino, če bi jim urbanistični ukrep povzročil škodo,
         obstajati tudi s tem povezana pravica, in sicer, da se od posameznikov zahteva del dodanih vrednosti, nastalih zaradi urbanističnega
         ukrepa.

      67      Nazadnje tožeči stranki izpostavljata, da bi bil, če bi bila razlaga sodbe 54/2002, ki jo je podala Komisija, pravilna, davek
         na povečanje vrednosti mestnih površin za lastnike konsolidiranih mestnih površin nezakonit. Vendar pa naj ne bi šlo za tak
         primer.

      68      Komisija izpodbija obstoj obveznosti prenosa dodanih vrednosti na področju urbanizma, kot je ta, ki naj bi veljala za lastnike
         konsolidiranih mestnih površin in s tem za lastnike hipermarketov, kot navajata tožeči stranki. Navaja, da naj take obveznosti
         ne bi določala veljavna španska zakonodaja in da naj je ne bi nalagal niti predpis avtonomne skupnosti ali upravna praksa.

      69      Kraljevina Španija zanika, da bi bil predviden drugačen način udeležbe države pri dodani vrednosti od tega, ki je določen
         v členu 14 LRSV. Poudarja, da praksa urbanističnih pogodb ni niti splošna niti zavezujoča, ker temelji na svobodi delovanja,
         ki jo imajo lokalne uprave na podlagi španskega pravnega reda. Kraljevina Španija zato meni, da se ni mogoče sklicevati na
         to prakso, da bi utemeljili dejstvo, da država ni udeležena pri dodanih vrednostih.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      70      Preučiti je treba trditev tožečih strank, v skladu s katero splošna obveznost prenosa dodanih vrednosti na področju urbanizacije
         lastnikov vseh vrst površin izhaja po eni strani iz člena 47(2) španske ustave, nacionalne zakonodaje in predpisov avtonomnih
         skupnosti, po drugi strani pa iz upravne prakse sklepanja urbanističnih pogodb.

      –       Obstoj ureditve, ki določa obveznost prenosa dodanih vrednosti
      71      Prvič, treba je ugotoviti, da je člen 47(2) španske ustave, v skladu s katerim je „[s]kupnost […] udeležena pri dodanih vrednostih,
         ki nastanejo zaradi ukrepov na področju urbanizma, ki so jih sprejeli javni organi“ formuliran splošno in abstraktno. To določbo
         mora torej, kot sta zatrjevali Komisija in Kraljevina Španija, uveljaviti zakonodaja. Ob upoštevanju elementov spisa je treba
         ugotoviti, da je bila ta uveljavitev izvedena z LRSV. Člen 3 LRSV namreč povzema besedilo ustave, s tem da določa, da je „pri
         udeležbi skupnosti […] pri dodanih vrednostih, ki nastanejo zaradi ukrepov na področju urbanizma, ki so jih sprejeli javni
         organi, pod pogoji, ki jih določa ta zakon in drugi veljavni zakoni“.

      72      Člen 3 LRSV tako določa, da obveznosti prenosa dodanih vrednosti urejajo določbe navedenega zakona ali, v danem primeru, drug
         nacionalni zakon. Ker se tožeči stranki nista sklicevali na druge nacionalne zakone, ki določajo obveznost prenosa dodanih
         vrednosti, je treba preizkusiti le upoštevne določbe LRSV.

      73      Člena 14 in 18 LRSV se nanašata na obveznosti lastnikov različnih vrst zemljišč. Obveznosti prenosa dodanih vrednosti so določene
         v členih 14(2)(c) in 18. Te obveznosti se nanašajo na lastnike nekonsolidiranih mestnih površin in lastnike zazidalnih površin.
         Nasprotno pa v členu 14(1), ki našteva obveznosti lastnikov konsolidiranih površin, ni določena nobena obveznost prenosa dodanih
         vrednosti. Ker se v obravnavani zadevi dejstva, da so hipermarketi na konsolidiranih mestnih površinah, ne izpodbija, je treba
         ugotoviti, da LRSV lastnikom slednjih ne nalaga nobene obveznosti prenosa dodanih vrednosti.

      74      Drugič, iz analize člena 3 LRSV, izvedene zgoraj v točki 72, izhaja, da avtonomne skupnosti lastnikom konsolidiranih mestnih
         površin ne morejo določiti dodatnih obveznosti prenosa dodanih vrednosti. To ugotovitev potrjuje sodba 54/2002, v skladu s
         katero avtonomne skupnosti nikakor ne morejo spremeniti izvzetja od vsakega obveznega prenosa dodanih vrednosti na področju
         urbanizma pri konsolidiranih mestnih površinah, ki je določeno s členom 14(1) LRSV. V vsakem primeru je treba ugotoviti, da
         preizkus predpisov avtonomnih skupnosti, ki sta jih predložili tožeči stranki, ne izkazuje obstoja obveznosti prenosa dodanih
         vrednosti na področju urbanizma, naloženih lastnikom konsolidiranih mestnih površin. Zato se zdi, da je cilj teh predpisov
         prej določiti podrobna pravila za izvajanje obveznosti, ki jih določa LRSV, kot pa določiti dodatno obveznost prenosa dodanih
         vrednosti, ki je določena za vse vrste površin.

      75      Iz tega izhaja, da tožeči stranki nista dokazali obstoja splošne obveznosti prenosa dodanih vrednosti na področju urbanizma,
         ki velja za lastnike konsolidiranih mestnih površin, kot so lastniki hipermarketov, v španski zakonodaji.

      76      Glede na to je treba zavrniti trditev tožečih strank, v skladu s katero neobstoja ureditve, ki bi določala podrobna pravila
         za izvajanje in obseg obveznosti prenosa, ni mogoče razlagati tako, da dokazuje neobstoj zatrjevane splošne obveznosti prenosa.
         Kot je bilo ugotovljeno zgoraj, zakonodajalec dejansko ne samo ni sprejel podrobnih pravil za izvajanje obveznosti in za določitev
         njenega zneska, ampak tudi ni določil same obveznosti. Poleg tega naj bi zakonodajalec, kot je navedeno v sodbi 54/2002, to
         storil namenoma. Tribunal Constitucional je namreč ugotovilo, da ima država široko polje proste presoje v zvezi z udeležbo
         skupnosti pri dodanih vrednosti na področju urbanizma in da bi lahko v okviru te presoje zakonito določila, da se ta udeležba
         nanaša le na določene vrste površin.

      77      Prav tako ni mogoče sprejeti trditve tožečih strank, da so lahko protidajatve, ki se lahko na podlagi prenosa dodanih vrednosti
         zahtevajo od lastnika površin, različnih oblik. Čeprav upoštevni členi LRSV določajo, da je oblika obveznosti odstop parcele,
         ostaja tudi dejstvo, da določeni predpisi avtonomnih skupnosti, ki jih navajata tožeči stranki, določajo možnost nadomestitve
         odstopa parcele z drugo obliko protidajatve. Poleg tega je bilo v točki 74 zgoraj ugotovljeno, da naj avtonomne skupnosti
         ne bi mogle določiti dodatnih obveznosti prenosa dodanih vrednosti. Različne oblike protidajatev so torej le izraz obveznosti
         prenosa, določenih v LRSV, zato to dejstvo ne more dokazati obstoja obveznosti prenosa, kot jo zatrjujeta tožeči stranki.

      78      Prav tako je treba zavrniti trditev v zvezi s tem, da zakonodaja določa obveznost uprave, da posameznikom prizna odškodnino,
         če bi jim urbanističen ukrep povzročil škodo. Zato dejansko ni neizogibna posledica tega, da bi imela država pravico ali celo
         obveznost od posameznikov zahtevati del dodanih vrednosti, nastalih zaradi urbanističnega ukrepa. V zvezi s tem je treba opozoriti,
         da, kot je bilo poudarjeno v točki 76 zgoraj, iz sodbe 54/2002 izhaja, da lahko Španija upravičeno opusti obračunavanje dodanih
         vrednosti, povezanih z določeno vrsto zemljišč, in zato ne določi obveznosti s tem povezanega prenosa.

      79      Nazadnje je treba zavrniti tudi trditev tožečih strank v zvezi z davkom na povečanje vrednosti mestnih zemljišč. Ne izpodbija
         se namreč dejstvo, da DT 1 lastnikov hipermarketov v ničemer ne izvzema od obračunavanja tega davka. Poudariti je treba tudi,
         da se ta davek ne naloži posebej na dodane vrednosti na področju urbanizma, ampak na vsako povečanje vrednosti mestne površine
         ne glede na njegov vzrok. Tega davka naj torej ne bi bilo mogoče šteti za prenos dodanih vrednosti na področju urbanizma.
         Končno, splošne načine obračunavanja tega davka določa nacionalna zakonodaja, in sicer v obravnavani zadevi Ley 39/1988, Reguladora
         de las Haciendas Locales (zakon o ureditvi lokalnih financ). Tudi v primeru, da bi se ta davek obravnavalo glede na prenos
         dodanih vrednosti na področju urbanizma, naj njegovo obračunavanje ne bi bilo nezdružljivo z določbami LRSV in njihovo razlago
         v sodbi 54/2002, navedenimi v točkah od 72 do 74 zgoraj, ki ne izključujejo, da bi lahko dodatne obveznosti določala nacionalna
         zakonodaja.

      –       Obstoj upravne prakse, ki državi dovoljuje, da zahteva prenos dodanih vrednosti
      80      V zvezi z upravno prakso, ki jo zatrjujeta toženi stranki, iz dokumentov iz spisa in pisnih predlogov strank izhaja, da imajo
         lokalne uprave možnost z urbanističnimi pogodbami, ki jih sklenejo s posamezniki, spremeniti načrt. Vendar razlaga upoštevnih
         določb LRSV, ki jo je podalo Tribunal Constitucional, navedena v točki 74 zgoraj, navaja, da če se taka pogodba nanaša na
         konsolidirano mestno površino, lokalna uprava od posameznika ne more zahtevati posebne protidajatve.

      81      Priloge, ki jih sta jih predložili tožeči stranki, v vsakem primeru ne omogočajo dokaza splošne upravne prakse, v skladu s
         katero naj bi lokalne uprave sistematično spremenile veljavni načrt v korist lastnikov konsolidiranih mestnih površin v zameno
         za prenos dela dodanih vrednosti, nastalih zaradi sprememb.

      82      Prvič, predpisi avtonomnih skupnosti, ki sta jih navedli toženi stranki, naj bi namreč le na splošno določali pravila za sklepanje
         in izvajanje vseh vrst urbanističnih pogodb. Samo dejstvo, da ta pravni okvir obstaja, torej ne pomeni, da ga lokalne uprave
         uporabljajo na splošno oziroma da se uporablja, zato da se od lastnikov konsolidiranih mestnih površin zahteva prenos dodanih
         vrednosti na področju urbanizma. Glede na to je treba ugotoviti, da predpisi, ki jih navajata tožeči stranki, ne določajo,
         da bi bila lokalna uprava zavezana skleniti urbanistično pogodbo ali da bi morala taka pogodba obvezno določati protidajatev
         s strani posameznika.

      83      Drugič, enake ugotovitve veljajo za pravno literaturo in tipske urbanistične pogodbe. Navedena pravna literatura namreč na
         splošno potrjuje, da imajo lokalne uprave možnost skleniti urbanistične pogodbe, da bi spremenile veljavni načrt, tipske pogodbe
         pa dokazujejo obliko, ki jo lahko imajo te pogodbe. Vendar na podlagi teh elementov ni mogoče preveriti, v kakšnem obsegu
         in kako lokalne uprave izvajajo pooblastilo za odločanje po prostem preudarku.

      84      Tretjič, glede primerov urbanističnih pogodb in sodne prakse španskih sodišč, ki sta jih tožeči stranki posredovali v prilogi,
         je treba ugotoviti, da velik del teh elementov temelji na nacionalni zakonodaji, ki je veljala pred LRSV. Zato se pri prerekanju
         razlage izpodbijane odločbe, ki primarno temelji na LRSV in razlagi, ki jo je v zvezi z njim podalo Tribunal Constitucional,
         ne bi bilo mogoče sklicevati nanje kot take. Poleg tega se posredovane pogodbe in sodbe na splošno nanašajo na vrste površin,
         ki niso konsolidirane mestne površine, ali pa iz njih ni mogoče razbrati vrste zadevnega zemljišča. Tako na njihovi podlagi
         ni mogoče dokazati upravne prakse v zvezi s konsolidiranimi mestnimi površinami.

      85      Četrtič in zadnjič, poročila Tribunal de Defensa de la Competencia in stališča direktorjev podjetij obravnavajo splošno problematiko
         v zvezi z veljavnim španskim urbanističnim sistemom in načinom, kako ga lokalne uprave izvajajo. Vendar se deli teh dokumentov,
         ki jih navajata toženi stranki, po eni strani osredotočajo bolj na postopek urbanizacije kot na spremembe pogojev uporabe
         površin, ki so že bile urbanizirane, po drugi strani pa ne predstavljajo dovolj podrobno problematike v zvezi s sklepanjem
         urbanističnih pogodb.

      86      Iz tega izhaja, da tožeči stranki nista pravno zadostno dokazali obstoja splošne upravne prakse, v skladu s katero naj bi
         lokalne uprave na podlagi urbanistične pogodbe od lastnikov konsolidiranih mestnih površin, kot so lastniki hipermarketov,
         zahtevale prenos dodanih vrednosti na področju urbanizma, nastalih zaradi spremembe pogojev uporabe navedenih površin.

      87      Nazadnje, namen DT 1 je olajšati vstop hipermarketov na trg distribucije naftnih derivatov, s tem da odpravlja nekatere urbanistične
         omejitve in poenostavlja upravne postopke v zvezi z gradnjo bencinske črpalke. Vendar tožeči stranki nista dokazali, da bi
         bili zaradi teh ukrepov lastniki hipermarketov izvzeti iz katerekoli obveznosti prenosa v korist države, ki izhaja iz veljavne
         španske zakonodaje ali iz splošne upravne prakse lokalnih uprav. Iz tega izhaja, da Komisija, s tem da je štela, da DT 1 ne
         zajema neposrednega ali posrednega prenosa javnih sredstev in da je zato ni mogoče šteti za državno pomoč, ni kršila pooblastila
         za odločanje po prostem preudarku. Prvi del tožbenega razloga je treba torej zavrniti.

       Drugi del tožbenega razloga v zvezi z očitno napačno presojo spremembe namembnosti površine
       Trditve strank
      88      Tožeči stranki v nasprotju s tem, kar navaja Komisija v uvodni izjavi 37 izpodbijane odločbe, zatrjujeta, da DT 1 spreminja
         namembnost zemljišča. V zvezi s tem zatrjujeta, da naj bi lastniki hipermarketov v skladu z DT 1 lahko zgradili bencinsko
         črpalko na površini, ki je bila prej opredeljena kot zelena površina ali parkirni prostor. Namembnost sporne površine naj
         bi se torej spremenila. Dodajata, da to okoliščino dokazujejo sodbe Tribunal Superior de Justicia de Madrid, ki jih je navedla
         Komisija 5. oktobra 2005. Te sodbe naj bi namreč potrjevale, da so lahko hipermarketi opremljeni z bencinsko črpalko ne glede
         na namembnost zadevne površine in ne da bi morali državi plačati protidajatev.

      89      Komisija izpodbija trditev tožečih strank. Meni, da ker namembnost površin v DT 1 ni navedena, je ta ne more spremeniti. Poleg
         tega naj to vprašanje v obravnavani zadevi ne bi bilo upoštevno, saj naj se obveznost iz člena 14 LRSV ne bi nanašala na konsolidirane
         mestne površine.

      90      Komisija ob podpori intervenientov dodaja, da njeno trditev, da DT 1 ne vpliva na namembnost površin, potrjujejo sodbe Tribunal
         Superior de Justicia de Madrid, ki jih je posredovala 5. oktobra 2005. V zvezi s tem pojasnjuje, da v skladu s temi sodbami
         DT 1 ne spreminja namembnosti zadevne površine in zato ne spreminja in ne krši razvojnih načrtov.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      91      Vprašanje, ali DT 1 spreminja namembnost površine, bi se lahko upoštevalo le, če bi bilo dokazano, da bi bili v primeru take
         spremembe lastniki hipermarketov zavezani prenesti del dodanih vrednosti, ki so na zadevnih površinah nastale zaradi te spremembe.
         Vendar pa, kot je bilo ugotovljeno v točki 87 zgoraj, tožeči stranki nista dokazali obstoja kakršnekoli obveznosti prenosa,
         ki se nanaša na lastnike hipermarketov. DT 1 lastnikov hipermarketov torej ne more izvzeti iz obveznosti prenosa v korist
         države in zato ne glede na spremembo namembnosti površine, ki bi jo lahko morebiti določala, ne zajema neposrednega ali posrednega
         prenosa javnih sredstev.

      92      Zato je treba drugi del tega tožbenega razloga zavrniti kot nebistvenega. Ker sta bila oba dela prvega tožbenega razloga zavrnjena,
         je treba prvi tožbeni razlog v celoti zavrniti.

      2.     Drugi tožbeni razlog v zvezi z razlago in očitno napačno presojo dejavnikov, ki sestavljajo pojem državne pomoči
       Trditve strank
      93      Prvič, tožeči stranki zatrjujeta, da je Komisija v uvodni izjavi 49 izpodbijane odločbe napačno ugotovila, da mora biti obveznost
         zadevnega prenosa – zato da bi lahko bil ugotovljen neposredni prenos državnih sredstev, s tem da država opusti pobiranje
         prihodka – določena z zakonom. V zvezi s tem zatrjujeta, da niti Pogodba ES niti sodna praksa Sodišča na tem področju ne določata,
         da bi neposredni prenos javnih sredstev lahko nastal le, če bi država opustila pobiranje prihodka, dolgovanega na podlagi
         zakonodaje. Nasprotno naj bi Sodišče in Komisija v svoji sedanji praksi priznala, da bi lahko tak neposredni prenos obstajal
         tudi v drugih primerih, kot je ta, ko bi država opustila izterjavo dolga, dolgovanega na podlagi pogodbe, ali kot v obravnavani
         zadevi, ko gre za izvzetje iz obveznosti, ki je določena z ustaljeno in zakonito upravno prakso.

      94      Drugič, tožeči stranki zatrjujeta, da v obravnavani zadevi za razliko od zadev, v katerih so bile sprejete sodbe Sodišča z
         dne 17. marca 1993 v zadevi Sloman Neptun (C-72/91 in C-73/91, Recueil, str. I-887), z dne 7. maja 1998 v zadevi Viscido in
         drugi (od C-52/97 do C-54/97, Recueil, str. I-2629) in z dne 13. marca 2001 v zadevi PreussenElektra (C-379/98, Recueil, str.
         I-2099), stroški, ki jih ima država zaradi dodelitve ugodnosti, niso zgolj podrejeni ukrepu, katerega cilj je bistveno drugačen.
         Nasprotno, DT 1 naj bi še posebej zasledovala cilj hipermarkete oprostiti obveznosti, ki naj bi jo imeli na podlagi veljavnega
         španskega prava.

      95      Nazadnje, tožeči stranki zatrjujeta, da je odločilen dejavnik, na podlagi katerega je mogoče ugotoviti obstoj državne pomoči,
         dejstvo, da država dodeli ugodnost. Zato naj bi bil obstoj neposrednih ali posrednih javnih pomoči pogojen s tem bistvenim
         merilom. Tožeči stranki na podlagi tega sklepata, da je treba ukrepe, ki bi lahko pomenili pomoči, preučiti glede na njihove
         učinke na konkurenco. Taki ukrepi bi morali torej spadati na področje uporabe člena 87(1) ES, ker naj bi izkrivljali konkurenco.
         Vprašanje, ali je država zakonsko predvidene zneske izvedla aktivno ali pasivno, naj v obravnavani zadevi ne bi bilo upoštevno.

      96      Komisija meni, da tožeči stranki svoje trditve utemeljujeta na nepravilnem razumevanju uvodne izjave 49 izpodbijane odločbe.
         Iz te uvodne izjave naj glede na njeno sobesedilo ne bi izhajalo, da je neposredni prenos državnih sredstev v smislu člena
         87(1) ES odvisen od obstoja obveznosti obračunavanja, ki jo določa nacionalna zakonodaja, ali celo, da lahko ta prenos temelji
         le na upravni praksi obračunavanja. Ta uvodna izjava naj bi navajala zgolj, da v obravnavani zadevi od Španije ni mogoče zahtevati,
         naj pobere znesek ali blago, do katerega ni upravičena.

      97      Kraljevina Španija zatrjuje, da DT 1 ne daje prednosti določenim podjetjem, ne vpliva na trgovanje med državami članicami
         in nazadnje zgolj krepi konkurenco na trgu maloprodajne distribucije naftnih derivatov.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      98      V zvezi s prvim očitkom je treba najprej opozoriti na podrobno besedilo uvodne izjave 49 izpodbijane odločbe, v skladu s katero
         lahko „država […] opusti pobiranje sredstev le, če zakonodaja določa obveznost njihovega plačila“.

      99      Nato je treba opozoriti, da se zdi, da v skladu z dobesedno razlago to besedilo potrjuje trditev tožečih strank. Vendar kontekst
         izpodbijane odločbe tej razlagi nasprotuje.

      100    Poleg besedila uvodne izjave 49 namreč nič v izpodbijani odločbi ne vodi k ugotovitvi, da naj bi Komisija zanikala, da se
         pri preučitvi obstoja neposrednega prenosa državnih sredstev upošteva upravna praksa.

      101    Podobno je zavrnitev Komisije, da bi upoštevala zatrjevano upravno prakso, ki jo navajajo pritožniki, obrazložena v uvodni
         izjavi 52 izpodbijane odločbe, v skladu s katero „Komisija ne more šteti, da obstaja izguba ali opustitev sredstev, ker veljavni
         španski zakon [LRSV] izrecno prepoveduje naložitev prenosa dodanih vrednosti na konsolidirani mestni površini“. Komisija tako
         meni, da „[l]astnikom hipermarketov […] na podlagi dodanih vrednosti površine ni mogoče naložiti plačila zneska“. Komisija
         svoje trditve tako ni utemeljila na dejstvu, da naj upravne prakse v zvezi z vprašanjem, ali gre za posreden prenos državnih
         sredstev, a priori ne bi bilo mogoče upoštevati, ampak na dejstvu, da naj bi bila upravna praksa, kot je ta, ki jo navajajo pritožniki, v nasprotju
         z veljavno nacionalno zakonodajo.

      102    Ob upoštevanju obrazložitve izpodbijane odločbe v celoti se zato ne zdi, da je Komisija svoj sklep, da ne bo vložila ugovora
         zoper DT 1, utemeljila na trditvi, da je mogoče posredni prenos državnih sredstev, in sicer opustitev pobiranja prihodka s
         strani države, ugotoviti le takrat, ko zadevno obveznost prenosa določa zakon. Prvi očitek tako ni utemeljen.

      103    Nato je treba opozoriti, da ugotovitve Komisije v zvezi z neobstojem neposrednega ali posrednega prenosa državnih sredstev
         ne temeljijo na povsem postranski naravi stroškov, ki jih ima država zaradi sprejetja DT 1. Drugi očitek tožečih strank, ki
         ugovarja tej naravi, je torej nebistven.

      104    Nazadnje v zvezi s tretjim očitkom glede domnevno drugotnega pomena obstoja neposrednega ali posrednega prenosa sredstev pri
         presoji državnih pomoči zadostuje, da opozorimo, da se v skladu z ustaljeno sodno prakso samo prednosti, ki se neposredno
         ali posredno zagotovijo iz državnih sredstev, štejejo za pomoči v smislu člena 87(1) ES (zgoraj navedene sodbe Sloman Neptun,
         točka 19, Viscido in drugi, točka 13, in PreussenElektra, točka 58). Državnega ukrepa, ki ne zajema neposrednega ali posrednega
         prenosa državnih sredstev, zato ni mogoče opredeliti kot državno pomoč v smislu člena 87(1) ES, čeprav izpolnjuje nadaljnje
         pogoje, ki jih določa navedena določba (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Viscido in drugi, točke od 14 do 16).

      105    Ker noben očitek tožečih strank ni utemeljen, je treba drugi tožbeni razlog zavrniti.

      3.     Tretji tožbeni razlog v zvezi s kršitvijo obveznosti obrazložitve
      106    Tožeči stranki opozarjata, da je Komisija morala navesti razloge, zaradi katerih okoliščine dejanskega in pravnega stanja,
         navedene v pritožbi, niso zadoščale za dokaz obstoja državne pomoči. Zatrjujeta, da Komisija ni odgovorila na vprašanja, ki
         sta jih postavili, da je svojo odločbo utemeljila na nepopolnih argumentih, podala neutemeljene in neveljavne trditve, napačno
         razlagala nacionalno sodno prakso ter navedla nepovezano in nepopolno utemeljitev. Dodajata, da je edini jasen razlog, ki
         ga je navedla v izpodbijani odločbi, in sicer dejstvo, da se člen 14 LRSV ne nanaša na lastnike hipermarketov, ki jih zajema
         DT 1, napačen. Na podlagi tega tožeči stranki sklepata, da izpodbijana odločba ni dovolj obrazložena.

      107    V zvezi s tem je treba najprej opozoriti, da obveznost obrazložitve pomeni bistveno formalnost, ki jo je treba ločiti od vprašanja
         utemeljenosti obrazložitve, ki spada v vsebinsko zakonitost spornega akta (sodba Sodišča z dne 22. marca 2001 v zadevi Francija
         proti Komisiji, C-17/99, Recueil, str. I-2481, točka 35). Iz tega izhaja, da očitki tožečih strank v zvezi z utemeljenostjo
         izpodbijane odločbe, ki so bili poleg tega že preizkušeni v okviru prvega in drugega tožbenega razloga obravnavane tožbe,
         za odločanje o tem tožbenem razlogu niso upoštevni.

      108    Nato mora biti v skladu z ustaljeno sodno prakso obrazložitev, ki se zahteva v členu 253 ES, prirejena naravi obravnavanega
         akta ter mora jasno in nedvoumno izražati sklepanje institucije, ki je izdajatelj akta, tako da se stranke lahko seznanijo
         z utemeljitvijo sprejetega ukrepa in da pristojno sodišče lahko izvrši svoj nadzor. Zahtevo po obrazložitvi je treba presojati
         glede na okoliščine obravnavane zadeve. Vprašanje, ali je obrazložitev posameznega akta v skladu z zahtevami iz člena 253
         ES, je treba presojati ne samo glede na njegovo besedilo, ampak tudi glede na njegovo sobesedilo in glede na celoto pravnih
         pravil, ki urejajo zadevno področje. Zlasti v zvezi z odločbo Komisije, s katero je bil ugotovljen neobstoj državne pomoči,
         ki jo je naznanil pritožnik, mora Komisija pritožniku navesti zadostne razloge, zaradi katerih okoliščine dejanskega in pravnega
         stanja, navedene v pritožbi, niso zadoščale za dokaz obstoja državne pomoči. Vendar pa Komisija ni dolžna zavzeti mnenja glede
         okoliščin, ki so očitno postranske oziroma nepomembne ali zgolj drugotnega pomena (glej zgoraj navedeno sodbo Komisija proti
         Sytraval in Brink’s France, točki 63 in 64 ter navedeno sodno prakso).

      109    Utemeljenost tega tožbenega predloga je treba preizkusiti ob upoštevanju teh pravil.

      110    V izpodbijani odločbi je ugotovljeno, da državne pomoči ni, ker eden od pogojev, določenih v členu 87(1) ES, ni izpolnjen.
         Komisija namreč meni, da DT 1 ne zajema neposrednega ali posrednega prenosa državnih sredstev, ker v nasprotju s trditvami
         pritožnikov lastnikov hipermarketov ne oprošča kakršnekoli obveznosti prenosa dodane vrednosti v korist države (uvodne izjave
         od 43 do 53 izpodbijane odločbe).

      111    Komisija je v zvezi z odstopanjem od omejitev glede zazidalne in uporabne površine, ki jo določa DT 1(a), svojo odločbo utemeljila
         na naslednjih razlogih, navedenih v uvodnih izjavah od 30 do 35 in od 50 do 52 izpodbijane odločbe, da bi ugotovila, da navedena
         določba lastnikov hipermarketov ne oprošča kakršnekoli obveznosti prenosa dodane vrednosti v korist države:

      –        obveznosti prenosa dodanih vrednosti, ki jih določa LRSV, se ne nanašajo na hipermarkete, ki so na konsolidiranih mesnih površinah ;
      –        španska nacionalna zakonodaja ne določa drugih obveznosti prenosa dodanih vrednosti, ki bi se nanašale na lastnike hipermarketov,
         v primeru izvzetja kot je to, ki ga določa člen DT 1(a);

      –        zato ne glede na obstoj DT 1 lastniki hipermarketov nimajo obveznosti prenosa dodanih vrednosti v korist države;
      –        če se veljavna nacionalna zakonodaja ne bi spremenila, bi bila poleg tega naložitev take obveznosti lastnikom hipermarketov
         protiustavna.

      112    Da bi odgovorila na očitke prijaviteljev, izpodbijana odločba navaja, da DT 1 ne spreminja namembnosti površine, da lastniki
         hipermarketov zaradi skrajšanja trajanja molka uprave niso oproščeni plačila upravnih taks in da morajo ti lastniki pridobiti
         potrebna dovoljenja za odprtje in upravljanje bencinskih črpalk (uvodne izjave od 36 do 42 izpodbijane odločbe).

      113    Ugotoviti je treba, da ta obrazložitev strankam omogoča, da razumejo utemeljitev izpodbijane odločbe, ker jasno in nedvoumno
         izraža, zakaj je Komisija sklenila, da pogoj neposrednega ali posrednega prenosa javnih sredstev ni izpolnjen, in se je zato
         odločila, da ne bo vložila ugovorov. V zvezi s tem je treba opozoriti, da bi ob upoštevanju besedila tožbe tožeči stranki
         lahko razumeli razloge, ki so podani v navedeni odločbi. S prvim tožbenim razlogom namreč ugovarjata več utemeljitvam, navedenih
         v točki 111 zgoraj, in trditvi, da DT 1 ne spreminja namembnosti površine. Njun drugi tožbeni razlog je vložen zoper splošno
         presojo DT 1 ob upoštevanju prava Skupnosti, ki jo je podala Komisija v izpodbijani odločbi, ki je povzeta v točki 110 zgoraj.

      114    Obrazložitev izpodbijane odločbe Sodišču prve stopnje prav tako omogoča, da izvaja nadzor nad njeno zakonitostjo. Iz tega
         izhaja, da je odločba zadostno obrazložena in da je treba zato tretji tožbeni razlog zavrniti.

      4.     Četrti tožbeni razlog v zvezi s kršitvijo načela dobrega upravljanja, člena 88(2) ES in člena 4(4) Uredbe št. 659/1999
       Trditve strank
      115    Prvič, tožeči stranki zatrjujeta, da je Komisija kršila načelo dobrega upravljanja, ker njune prijave ni vestno in nepristransko
         preučila.

      116    V zvezi s tem zatrjujeta, da je Komisija izvedla dolgotrajno preiskavo, ki je povzročila škodo njima in njunim članom. Med
         preiskavo, ki je trajala skoraj dve leti in pol, naj bi DT 1 dosegla polni učinek, kar naj bi hipermarketom omogočilo odprtje
         številnih bencinskih črpalk. V zvezi s tem tožeči stranki opozarjata, da v skladu s sodno prakso Skupnosti Komisija faze predhodne
         preiskave ne more podaljšati preko roka, ki ji omogoča, da oblikuje osnovno stališče v zvezi z opredelitvijo spornih ukrepov
         in njihovo združljivostjo s skupnim trgom. Vendar pa menita, da v obravnavani zadevi podroben preizkus vprašanja, ki ga je
         opravila Komisija, ne upravičuje dejstva, da je preteklo več kot 27 mesecev. Tožeči stranki še zlasti postavljata vprašanje,
         zakaj je poteklo devet mesecev med dopisom z dne 8. februarja 2002, ki zajema predhodno stališče Komisije, in datumom izpodbijane
         odločbe, ki je bila vložena 13. novembra 2002.

      117    Drugič, tožeči stranki menita, da Komisija ni delovala sistematično in da je v večini primerov neupravičeno podala med seboj
         različna mnenja. Menita, da Komisija prav tako ni odgovorila na dokumente, ki sta jih predložili tožeči stranki v zvezi z
         dvoumnimi vprašanji.

      118    Tretjič, tožeči stranki menita, da je Komisija, s tem da je zavrnila uvedbo formalnega postopka preiskave, čeprav so obstajali
         resni dvomi v zvezi z združljivostjo DT 1 s skupnim trgom, kršila člen 88(2) ES in člen 4(4) Uredbe št. 659/1999.

      119    V zvezi s tem menita, da v obravnavani zadevi prvotna preiskava Komisiji ni omogočila, da bi rešila vsa vprašanja v zvezi
         z opredelitvijo DT 1 kot državne pomoči. Poleg domnevno prekomernega trajanja predhodne preiskave naj bi težave povečale še
         bistvene spremembe mnenja Komisije. Komisija naj bi vseskozi med preiskavo zatrjevala, da DT 1 pomeni pomoč, in naj bi nato
         priznala, da gre za ukrep z enakim učinkom kot državna pomoč. Pridržke naj bi izrazila le v zvezi z vprašanjem obstoja neposrednega
         ali posrednega prenosa državnih sredstev. Nazadnje, Komisija se pred izpodbijano odločbo nikoli ni sklicevala na člen 14 LRSV,
         čeprav je to določbo poznala.

      120    Komisija meni, da je vestno in nepristransko preučila pritožbo in da stranki nista dokazali nasprotnega. Dodaja, da po eni
         strani tožeči stranki nista obrazložili, kako sta bili oškodovani ali kakšno škodo sta utrpeli zaradi preiskave, in da ima
         po drugi strani DT 1 lahko zakonito učinke, ker nima značilnosti državne pomoči. Komisija prav tako zatrjuje, da je bila preiskava
         dolgotrajna manj zaradi dvomov, ki jih je imela, kot zaradi študij, analiz in pozornosti, ki jih je namenila vsaki od trditev
         in dodatnih informacij, ki sta jih predložili tožeči stranki.

       Presoja Sodišča prve stopnje
       Trajanje preiskave
      121    Komisija v skladu s sodno prakso, če zadevna država članica spornih državnih ukrepov ne priglasi, ni dolžna začeti predhodne
         preiskave teh ukrepov v določenem roku. Vendar mora institucija, če so zainteresirane tretje stranke Komisiji predložile pritožbe
         v zvezi z državnimi ukrepi, ki niso bili priglašeni, v okviru predhodne preiskave na podlagi člena 88(3) začeti temeljito
         in nepristransko preučitev teh pritožb v interesu dobrega upravljanja temeljnih določb Pogodbe ES v zvezi z državnimi pomočmi.
         Iz tega zlasti izhaja, da če je Komisija začela predhodno preiskavo državnih ukrepov, v zvezi s katerimi je bila vložena pritožba,
         naj tega preizkusa ne bi mogla neomejeno podaljšati, saj je cilj tega preizkusa Komisiji omogočiti, da oblikuje osnovno stališče
         v zvezi z opredelitvijo ukrepov, ki so ji bili predloženi v presojo, in njihovo združljivostjo s skupnim trgom (glej sodbo
         Sodišča prve stopnje z dne 10. maja 2000 v zadevi SIC proti Komisiji, T‑46/97, Recueil, str. II‑2125, točke 103, 105 in 107
         ter navedeno sodno prakso).

      122    Razumno trajanje postopka preiskave je treba presojati glede na okoliščine vsake posamezne zadeve in zlasti po kontekstu slednje
         glede na različne faze v postopku, ki jih mora Komisija upoštevati, glede na kompleksnost zadeve in glede na njen pomen za
         različne zainteresirane stranke (sodba Sodišča prve stopnje z dne 15. septembra 1998 v zadevi Gestevisión Telecinco proti
         Komisiji, T‑95/96, Recueil, str. II‑3407, točka 75).

      123    V obravnavani zadevi je treba opozoriti, da so pritožniki v pritožbi in poznejših stališčih Komisiji posredovali določeno
         število trditev v zvezi z različnimi vidiki DT 1, ki so bile podprte s pravnimi analizami, napotili na špansko zakonodajo
         in sodno prakso ter številnimi dokumenti. V zvezi s tem Komisija upravičeno opozarja, da je morala preizkusiti vse okoliščine
         dejanskega in pravnega stanja, s katerimi so ju pritožniki seznanili.

      124    Vendar te okoliščine ne utemeljujejo trajanja predhodne preiskave, ki jo je izvedla Komisija, ki je trajala skoraj 28 mesecev.

      125    Prvič, čeprav so pritožniki posredovali relativno veliko informacij, pa njihov celoten obseg ni bil tako velik, da bi lahko
         pojasnil trajanje preiskave. V zvezi s tem je treba dodati, da je bil namen stališč, ki so jih pritožniki podali po pritožbi,
         prej razložiti, natančno pojasniti ali ponazoriti določena vprašanja, o katerih se razpravlja v upravnem postopku, kot pa
         podati nove trditve zoper DT 1. Tudi naknadno posredovanje teh stališč naj torej ne bi pojasnilo znatnega podaljšanja predhodne
         preiskave.

      126    V zvezi s časom, ki je potekel med dopisom z dne 8. februarja 2002, ki je zajemal predhodno stališče Komisije, in končno odločbo,
         ki je bila vložena 13. novembra 2002, čeprav sta tožeči stranki Komisiji v odgovor na njeno predhodno stališče 8. marca 2002
         posredovali stališča na 20 straneh skupaj z več prilogami, ostaja dejstvo, da so bila ta stališča povzetek vseh pomembnih
         informacij, ki so jih pritožniki predložili med celotnim upravnim postopkom. Tako potreba, da Komisija izvede vestno preiskavo
         teh elementov, ne upravičuje tega, da je za to porabila več kot devet mesecev.

      127    Drugič, v zvezi s postopkovnimi ukrepi, ki jih je sprejela Komisija, je treba poudariti, da je slednja poleg sestankov in
         telefonskih pogovorov z zastopniki prijaviteljev Kraljevini Španiji decembra 2000 poslala le eno zahtevo za informacije. Kraljevina
         Španija je na zahtevo odgovorila februarja 2001, s tem da je poslala strnjena stališča, utemeljena izključno na razlagi veljavne
         španske zakonodaje. Zato tudi ukrepi, ki jih je sprejela Komisija, ne upravičujejo trajanja preiskave.

      128    Tretjič, nič ne dopušča domneve, da naj bi bila obravnavana zadeva tako kompleksna, da bi zahtevala predhodno preiskavo, ki
         bi trajala več kot dve leti. Če ugotovitev Komisije o neobstoju neposrednega ali posrednega prenosa državnih sredstev temelji
         predvsem na preučitvi veljavne španske zakonodaje, se namreč ne zdi, da bi morala obsežneje preizkusiti dejstva ali sprejeti
         druge ukrepe, kar bi zahtevalo veliko časa. Zdi se, da tudi relativno kratek dopis, ki je zajemal predhodno stališče, in kratka
         izpodbijana odločba nasprotujeta temu, da bi obravnavano zadevo opredelili kot posebej kompleksno.

      129    Iz tega izhaja, da Komisija, s tem da je predhodno preiskavo prijave izvajala skoraj 28 mesecev, izpodbijane odločbe ni sprejela
         v razumnem roku in zato ni izpolnila obveznosti vestno izvesti preiskavo.

      130    Čeprav je upoštevanje razumnega roka pri izvedbi postopkovnih ukrepov temeljno načelo prava Skupnosti, ki se uporablja pri
         preverjanju državne pomoči in katerega spoštovanje zagotavlja sodišče Skupnosti, samo dejstvo, da je bila odločba sprejeta
         po poteku tega roka, ne zadostuje za odločitev o nezakonitosti odločbe, ki jo je sprejela Komisija na koncu predhodne preiskave,
         ki jo je izvedla na podlagi člena 88(3) ES (glej v tem smislu sklep predsednika Sodišča prve stopnje z dne 1. avgusta 2003
         v zadevi Technische Glaswerke Ilmenau proti Komisiji, T-378/02 R, Recueil, str. II-2921, točka 65 in navedena sodna praksa).

      131    V zvezi s tem tožeči stranki navajata dve domnevno posebni okoliščini. Po eni strani opozarjata, da je uporaba DT 1 v obdobju
         preiskave škodovala njima in njunim članom. Po drugi strani naj bi bilo na podlagi prekomernega trajanja predhodne preiskave,
         ki jo je izvedla Komisija, mogoče sklepati, da je slednja naletela na resne težave, ki naj bi upravičevale začetek formalnega
         postopka preiskave na podlagi člena 88(2) ES.

      132    Vendar pa je trditev v zvezi s škodo, ki naj bi jo utrpeli tožeči stranki in njuni člani, v okviru obravnavane zadeve, ki
         se nanaša le na razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe in torej le na nadzor zakonitosti, nebistvena. Pomembnost prekoračitve
         razumnega roka v zvezi z morebitno obveznostjo Komisije začeti formalni postopek preiskave se bo preučila v okviru očitka,
         ki se nanaša nanjo in ki bo preučen v nadaljevanju.

       Neuvedba formalnega postopka preiskave
      133    Kot je bilo poudarjeno v točki 44 zgoraj, je treba v okviru postopka nadzora nad državnimi pomočmi iz člena 88 ES razlikovati
         med predhodno fazo preverjanja pomoči v skladu z odstavkom 3, katerega edini cilj je omogočiti Komisiji, da oblikuje osnovno
         stališče o delni ali popolni združljivosti obravnavane pomoči s skupnim trgom, in formalno fazo preverjanja iz odstavka 2
         tega člena. Le v okviru te faze, katere namen je Komisiji omogočiti, da je v celoti obveščena o vseh podatkih zadeve, Pogodba
         ES določa obveznost Komisije, da pozove zainteresirane stranke k predložitvi pripomb.

      134    Iz člena 4(4) Uredbe št. 659/1999 in iz sodne prakse izhaja, da mora Komisija začeti postopek iz člena 88(2) ES, če na podlagi
         prve preiskave ni mogla rešiti vseh težav v zvezi z vprašanjem, ali državni ukrep, ki ga preverja, pomeni državno pomoč v
         smislu člena 87(1) ES, razen če je Komisija med to prvo preiskavo ugotovila, da bi bil zadevni ukrep, čeprav bi pomenil državno
         pomoč, v vsakem primeru združljiv s skupnim trgom (sodba Sodišča prve stopnje z dne 15. septembra 1998 v zadevi BP Chemicals
         proti Komisiji, T-11/95, Recueil, str. II-3235, točka 166).

      135    Ker pa je poteklo bistveno več časa, kot je ponavadi potrebno za prvo preiskavo na podlagi člena 88(3) ES, je skupaj z drugimi
         dejavniki mogoče ugotoviti, da je Komisija naletela na resne težave v zvezi s presojo, ki zahtevajo začetek postopka na podlagi
         člena 88(2) ES (zgoraj navedena sodba SIC proti Komisiji, točka 102).

      136    Kot je bilo poudarjeno v točkah od 121 do 129 zgoraj, čas, ki je potekel, znatno prekoračuje čas, ki je praviloma potreben
         za prvo preiskavo na podlagi določb člena 88(3) ES. Vendar je treba ugotoviti, da v obravnavani zadevi ni dokazano, da poleg
         prekoračitve razumnega roka obstajajo še drugi dejavniki.

      137    Glede dvomov, ki naj bi jih imela Komisija pri opredelitvi, ali sporni ukrep pomeni državno pomoč, se zdi, prvič, da trditev,
         v skladu s katero naj bi Komisija vseskozi med preiskavo zatrjevala, da DT 1 pomeni pomoč, ni utemeljena, ker ji nasprotujejo
         tako dejavniki dejanskega stanja kot časovni potek upravnega postopka, ki sta jih tožeči stranki predložili v tožbi.

      138    Drugič, čeprav je res, da je Komisija v dopisu z dne 8. februarja 2002, ki je vseboval njeno začasno mnenje, navedla, da „bi
         bilo mogoče določbe DT 1 šteti za ukrepe z enakim učinkom kot državne pomoči“, je res tudi, da je potem poudarila, da „se
         [vendarle] ne financirajo iz državnih sredstev in se zato […] prepoved [iz člena 87(1) ES] na njih ne nanaša. Stališče, podano
         v dopisu z dne 8. februarja 2002, se tako ujema s tistim, ki je podano v izpodbijani odločbi, katere utemeljenost je bila
         preučena v okviru prvega in drugega tožbenega razloga. Zgoraj navedeno besedilo dopisa z dne 8. februarja 2002 zato ne omogoča,
         da bi ugotovili, da je Komisija med predhodno preiskavo naletela na resne težave.

      139    Tretjič, glede zatrjevane spremembe mnenja Komisije okoliščina, da je ta institucija na podlagi informacij, ki jih je imela
         na voljo, izražala dvome v zvezi s tem, ali državni ukrep pomeni državno pomoč, čeprav so bili ti dvomi izključeni, potem
         ko je od prijaviteljev prejela dodatne informacije, ne vodi do ugotovitve, da naj bi Komisija naletela na resne težave. Čeprav
         Komisija nima diskrecijske pravice pri odločanju, ali bo začela formalni postopek preiskave, če ugotovi, da take težave obstajajo,
         ima vseeno določeno polje proste presoje pri določanju in preverjanju okoliščin v obravnavani zadevi, da bi ugotovila, ali
         pomenijo resne težave. Komisija lahko med drugim v skladu s ciljem člena 88(3) ES in njeno dolžnostjo dobrega upravljanja
         izvede pogovore s pritožniki, da bi med predhodnim postopkom rešila morebitne težave, na katere bi naletela (glej v tem smislu
         sodbo Sodišča prve stopnje z dne 15. marca 2001 v zadevi Prayon-Rupel proti Komisiji, T-73/98, Recueil, str. II-867, točka
         45). Vendar se za to možnost predpostavlja, da bi Komisija lahko prilagodila svoje stališče glede na rezultate opravljenih
         pogovorov, ne da bi bilo treba vnaprej šteti, da ta prilagoditev pomeni obstoj resnih težav.

      140    Četrtič in zadnjič, čeprav tožeči stranki Komisiji očitata, da se pred sprejetjem izpodbijane odločbe ni izrecno sklicevala
         na člen 14 LRSV, nista dokazali, da je taka okoliščina v okviru preizkusa obstoja resnih težav upoštevna. Ker Komisija nima
         obveznosti izvesti izmenjave mnenj in argumentov s pritožniki (zgoraj navedena sodba Komisija proti Sytraval in Brink’s France,
         točki 58 in 59), slednjim ni dolžna navesti pravne podlage, na kateri namerava utemeljiti izpodbijano odločbo. Zato samo dejstvo,
         da tega Komisija ni navedla, ne pomeni, da je naletela na težave.

      141    Poleg tega je Komisija v dopisu z dne 8. februarja 2002 izjavila, da „informacije, ki jih ima Komisija na voljo, dokazujejo,
         da ni zakonske obveznosti zahtevati plačilo […] nadomestila od [lastnika hipermarketa, ki je zaprosil za spremembo pogojev
         uporabe površin, na katerih je ta hipermarket]“. Iz tega besedila izhaja, da se je Komisija oprla na preučitev veljavnega
         španskega prava, katerega bistveni del pomeni LRSV. Čeprav Komisija tožečima strankama ni izrecno navedla, da bo svojo presojo
         oprla na LRSV, je ta dokument vseeno upoštevala, preden je sprejela izpodbijano odločbo.

      142    Glede na zgoraj navedeno je treba ugotoviti, da je upravni postopek sicer trajal bistveno dalj časa, kot se praviloma zahteva
         za prvo preiskavo na podlagi člena 88(3) ES, vendar pravno zadostno ni mogoče ugotoviti, da naj bi Komisija naletela na resne
         težave v zvezi s presojo, ki bi upravičevale začetek formalnega postopka preiskave iz člena 88(2) ES.

       Druge napake preiskave, ki jo je izvedla Komisija
      143    Nazadnje je treba opozoriti, da sta tožeči stranki, ker sta se sklicevali, da Komisija ni delovala sistematično, da je podala
         različna neutemeljena mnenja in da ni odgovorila na dokumente, ki so jih predložili pritožniki v zvezi z dvoumnim vprašanji,
         podali le strnjene trditve, ki niso utemeljene z bolj podrobnimi informacijami ali dokazi. Te trditve je treba zato zavrniti
         kot neutemeljene.

      144    Ker ni mogoče sprejeti nobenega od očitkov, ki so bili predloženi v okviru četrtega tožbenega razloga, je treba ta tožbeni
         razlog zavrniti.

      5.     Zahteva za predložitev dokazov
      145    Tožeči stranki sta od Komisije zahtevali, naj predloži upravni spis vključno z odgovorom Kraljevine Španije na zahtevo Komisije
         za informacije in trditvami, ki so jih naknadno podale Kraljevina Španija in tretje stranke.

      146    V zvezi s tem je treba opozoriti, da je Komisija odgovor Kraljevine Španije na zahtevo za informacije predložila v prilogi
         k odgovoru na tožbo. Ker je Sodišče prve stopnje lahko na podlagi informacij, ki so predložene v spisu, preizkusilo vse tožbene
         razloge tožečih strank, od Komisije ni treba zahtevati predložitve dodatnih dokazov. Zahtevo za predložitev dokazov, ki sta
         jo vložili tožeči stranki, je treba torej zavrniti.

      147    Iz vseh zgornjih ugotovitev izhaja, da je treba tožbo v celoti zavrniti.

       Stroški
      148    V skladu s členom 87(3) Poslovnika lahko Sodišče prve stopnje v posebnih okoliščinah odloči, da se stroški delijo ali da vsaka
         stranka nosi svoje stroške. V obravnavani zadevi je treba ugotoviti, da čeprav tožeči stranki s svojimi predlogi za razglasitev
         ničnosti izpodbijane odločbe nista uspeli, je bilo v presoji Sodišča prve stopnje vendarle ugotovljeno, da je Komisija kršila
         svojo obveznost vestno preučiti pritožbe, ki so ji bile predložene. V teh okoliščinah je treba odločiti, da tožeči stranki
         nosita tri četrtine svojih stroškov, tri četrtine stroškov Komisije in stroške ANGED v celoti. Komisija nosi četrtino svojih
         stroškov in četrtino stroškov tožečih strank.

      149    Na podlagi člena 87(4), prvi pododstavek, Poslovnika nosijo države članice intervenientke svoje stroške. Kraljevina Španija
         torej nosi svoje stroške.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE PRVE STOPNJE (drugi razširjeni senat)
      razsodilo:
      1)      Tožba se zavrne.
      2)      Tožeči stranki nosita tri četrtine svojih stroškov, tri četrtine stroškov Komisije in stroške Asociación Nacional de Grandes
            Empresas de Distribución v celoti. Komisija nosi četrtino svojih stroškov in četrtino stroškov tožečih strank.
      3)      Komisija nosi četrtino svojih stroškov in četrtino stroškov tožečih strank.
      4)      Kraljevina Španija nosi svoje stroške.

               Pirrung

                Meij

                Forwood

               Pelikánová

                      Papasavvas

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 12. decembra 2006.

               Sodni tajnik

                      Predsednik

               E. Coulon

                      J. Pirrung

         Stvarno kazalo

      Dejansko stanje
      1.  Španska zakonodaja
      2.  Zakonski dekret in DT 1
      3.  Postopek pred Komisijo
      4.  Izpodbijana odločba
      Postopek in predlogi strank
      Dopustnost
      1.  Dopustnost nekaterih prilog k pripombam tožečih strank z dne 14. oktobra 2005
      2.  Dopustnost tožbe
      Trditve strank
      Presoja Sodišča prve stopnje
      Temelj
      1.  Prvi tožbeni razlog v zvezi z očitno napačno presojo španske zakonodaje
      Prvi del tožbenega razloga v zvezi z očitno napačno presojo obveznosti prenosa dodanih vrednosti
      Trditve strank
      Presoja Sodišča prve stopnje
      –  Obstoj ureditve, ki določa obveznost prenosa dodanih vrednosti
      –  Obstoj upravne prakse, ki državi dovoljuje, da zahteva prenos dodanih vrednosti
      Drugi del tožbenega razloga v zvezi z očitno napačno presojo spremembe namembnosti površine
      Trditve strank
      Presoja Sodišča prve stopnje
      2.  Drugi tožbeni razlog v zvezi z razlago in očitno napačno presojo dejavnikov, ki sestavljajo pojem državne pomoči
      Trditve strank
      Presoja Sodišča prve stopnje
      3.  Tretji tožbeni razlog v zvezi s kršitvijo obveznosti obrazložitve
      4.  Četrti tožbeni razlog v zvezi s kršitvijo načela dobrega upravljanja, člena 88(2) ES in člena 4(4) Uredbe št. 659/1999
      Trditve strank
      Presoja Sodišča prve stopnje
      Trajanje preiskave
      Neuvedba formalnega postopka preiskave
      Druge napake preiskave, ki jo je izvedla Komisija
      5.  Zahteva za predložitev dokazov
      Stroški
      * Jezik postopka: španščina.


Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 28. marca 1985. # Director of Public Prosecutions proti Sidney Hackett Limited in Roy Thomas Weston ; Raymond C. Tetlow proti Perman George Dovey. # Predloga za sprejetje predhodne odločbe: High Court of Justice, Queen's Bench Division, Divisional Court - Združeno kraljestvo. # Združeni zadevi 91/84 in 92/84.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 14. decembra 2000. # Komisija Evropskih skupnosti proti Francoski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države - Prost pretok blaga - Ukrepi z enakim učinkom. # Zadeva C-55/99.


Sodba Sodišča z dne 4. julija 2000. # Laboratoires pharmaceutiques Bergaderm SA in Jean-Jacques Goupil proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Pritožba. # Zadeva C-352/98 P.


Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 27. februarja 2002. # Streamserve Inc. proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Beseda STREAMSERVE - Absolutni razlogi za zavrnitev - Člen 7(1)(b)(c) Uredbe (ES) št.40/94. # Zadeva T-106/00.


title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 14. februarja 2008. # Komisija Evropskih skupnosti proti Helenski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države - Državne pomoči - Obveznost izterjave. # Zadeva C-419/06.

text:
      Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 14. februarja 2008 – Komisija proti Grčiji
      (Zadeva C‑419/06)
      „Neizpolnitev obveznosti države – Državne pomoči – Obveznost izterjave“
      1.                     Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Neizpolnitev obveznosti izterjave vračila dodeljenih pomoči – Sredstva obrambe – Absolutna
            nezmožnost izpolnitve – Merila presoje (člen 88(2) ES; Uredba Sveta št. 659/1999, člen 14(3)) (Glej točki 39 in 40.)
      2.                     Pomoči, ki jih dodelijo države – Odločba Komisije, s katero je bila ugotovljena nezdružljivost pomoči s skupnim trgom in naloženo
            njeno vračilo – Možnost Komisije, da nacionalnim organom prepusti nalogo izračuna natančnega zneska, ki ga je treba vrniti
            (člen 88(2) ES) (Glej točke 44, 46 in 48.)
      3.                     Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Nespoštovanje odločbe Komisije o državni pomoči – Sredstva obrambe – Izpodbijanje zakonitosti
            odločitve – Nedopustnost (člena 88(2) ES in 230 ES) (Glej točko 52.)
      4.                     Pomoči, ki jih dodelijo države – Vračilo nezakonite pomoči – Kršitev načela sorazmernosti – Neobstoj (člen 88(2) ES) (Glej
            točke od 53 do 55.)
      5.                     Pomoči, ki jih dodelijo države – Vračilo nezakonite pomoči – Uporaba nacionalnega prava – Pogoji – Vzpostavitev postopka,
            ki zagotovi takojšnjo in učinkovito izvršitev odločbe Komisije (člen 88(2) ES, drugi pododstavek; Uredba Sveta št. 659/1999,
            člen 14(3)) (Glej točki 58 in 59.)
      Predmet

               Neizpolnitev obveznosti države – Nesprejetje ukrepov, potrebnih za spoštovanje odločbe Komisije C(2005)2706 z dne 14. septembra 2005
                  o izterjavi pomoči, dodeljenih letalski družbi Olympic Airlines.

            Izrek

                  1)

                  	Helenska republika, s tem da v predpisanem roku ni sprejela vseh ukrepov za odpravo pomoči, ki so bile z odločbo Komisije
                     z dne 14. septembra 2005 o državnih pomočeh, ki jih je Grčija dodelila družbama Olympic Airways in Olympic Airlines, razglašene
                     za nezakonite in nezdružljive s skupnim trgom, ter za izterjavo teh pomoči od prejemnikov, ni izpolnila obveznosti iz členov od 2 do 4
                     te odločbe.

                  2)

                  	Helenski republiki se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča z dne 16. novembra 1995. # Fédération française des sociétés d'assurance, Société Paternelle-Vie, Union des assurances de Paris-Vie in Caisse d'assurance et de prévoyance mutuelle des agriculteurs proti Ministère de l'Agriculture et de la Pêche. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Conseil d'Etat - Francija. # Zadeva C-244/94.


Sodba Sodišča z dne 16. maja 2002. # Francoska republika proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Državne pomoči. # Zadeva C-482/99.