title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 10. novembra 2016.#Eco-Emballages SA proti Sphère France SAS in drugim in Melitta France SAS in drugi proti Ministre de l’Écologie, du Développement durable et de lʼÉnergie.#Predloga za sprejetje predhodne odločbe, ki ju je vložilo Tribunal de commerce de Paris in Conseil d'État.#Predhodno odločanje – Okolje – Direktiva 94/62/ES – Člen 3 – Embalaža in odpadna embalaža – Pojem – Valji, zvitki ali tulci, okrog katerih je navit upogljiv material (jedra za navijanje) – Direktiva 2013/2/EU – Veljavnost – Sprememba seznama primerov embalaže iz Priloge I k Direktivi 94/62/ES s strani Evropske komisije – Napačna razlaga pojma ‚embalaža‘ – Kršitev izvedbenih pooblastil.#Združeni zadevi C-313/15 in C-530/15.

text:
         SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 10. novembra 2016 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Okolje — Direktiva 94/62/ES — Člen 3 — Embalaža in odpadna embalaža — Pojem — Valji, zvitki ali tulci, okrog katerih je navit upogljiv material (jedra za navijanje) — Direktiva 2013/2/EU — Veljavnost — Sprememba seznama primerov embalaže iz Priloge I k Direktivi 94/62/ES s strani Evropske komisije — Napačna razlaga pojma ‚embalaža‘ — Kršitev izvedbenih pooblastil“
      V združenih zadevah C‑313/15 in C‑530/15,
      katerih predmet sta predloga za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki sta ju vložili tribunal de commerce de Paris (sodišče za gospodarske zadeve v Parizu, Francija) z odločbo z dne 19. junija 2015, ki je na Sodišče prispela 25. junija 2015, in Conseil d’État (državni svet, Francija) z odločbo z dne 1. oktobra 2015, ki je na Sodišče prispela 8. oktobra 2015, v postopkih

         Eco-Emballages SA

      proti

         Sphère France SAS,

         Carrefour Import SAS,

         SCA Tissue France SAS,

         Melitta France SAS,

         SCA Hygiène Products SAS,

         Wepa France SAS, nekdanja Wepa Troyes SAS,

         Industrie Cartarie Tronchetti SpA,

         Industrie Cartarie Tronchetti Ibérica SL,

         Cofresco Frischhalteprodukte GmbH & Co. KG,

         Kimberly-Clark SAS,

         Gopack SAS,

         Délipapier SAS,

         Scamark SAS,

         CMC France SARL,

         Schweitzer SAS,

         Paul Hartmann SA,

         Wepa France SAS, nekdanja Wepa Lille SAS,

         Système U Centrale Nationale SA,

         Industrie Cartarie Tronchetti France SAS,

      ob udeležbi

         Group’Hygiène syndicat professionnel (C‑313/15),
      in

         Melitta France SAS,

         Cofresco Frischhalteprodukte GmbH & Co. KG,

         Délipapier SAS,

         Gopack SAS,

         Industrie Cartarie Tronchetti SpA,

         Industrie Cartarie Tronchetti Ibérica SL,

         Kimberly-Clark SAS,

         Wepa France SAS, nekdanja Lucart France,

         Paul Hartmann SA,

         SCA Hygiène Products SAS,

         SCA Tissue France SAS,

         Group’Hygiène syndicat professionnel

      proti

         Ministre de l’Écologie, du Développement durable et de l’Énergie,

      ob udeležbi

         Industrie Cartarie Tronchetti France SAS (C‑530/15),
      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi L. Bay Larsen, predsednik senata, M. Vilaras (poročevalec), J. Malenovský, M. Safjan in D. Šváby, sodniki,
      generalni pravobranilec: M. Campos Sánchez-Bordona,
      sodni tajnik: V. Tourrès, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 4. maja 2016,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Eco-Emballages SA L. Koehler-Magne, odvetnik,

               —

               za Délipapier SAS, Gopack SAS, Industrie Cartarie Tronchetti SpA, Industrie Cartarie Tronchetti Ibérica SL, Industrie Cartarie Tronchetti France SAS, Kimberly-Clark SAS, Wepa France SAS, nekdanjo Lucart France, Paul Hartmann SA, SCA Hygiène Products SAS, SCA Tissue France SAS, CMC France SARL in Group’Hygiène syndicat professionnel N. Chahid-Nouraï, J.‑M. Leprêtre in C. Boillot, odvetniki,

               —

               za Melitta France SAS in Cofresco Frischhalteprodukte GmbH & Co. KG H. Weil in A. de Lalande, odvetnika,

               —

               za Système U Centrale Nationale SAS A. Gossement, odvetnik,

               —

               za francosko vlado D. Colas, J. Traband in S. Ghiandoni, agenti,

               —

               za Evropsko komisijo E. Sanfrutos Cano, F. Simonetti, S. Petrova in C. Zadra, agenti,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 13. julija 2016
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predloga za sprejetje predhodne odločbe se nanašata na razlago člena 3 Direktive 94/62/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. decembra 1994 o embalaži in odpadni embalaži (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 13, str. 349), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2004/12/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. februarja 2004 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 34, str. 3) (v nadaljevanju: Direktiva 94/62), in na veljavnost Direktive Komisije 2013/2/EU z dne 7. februarja 2013 o spremembi Priloge I k Direktivi 94/62 (UL 2013, L 37, str. 10, v nadaljevanju: Direktiva 2013/2).

               2

               Predlog v zadevi C‑313/15 je bil vložen v okviru spora med družbo Eco‑Emballages SA na eni strani ter družbami Sphère France SAS, Carrefour Import SAS, SCA Tissue France SAS, Melitta France SAS, SCA Hygiène Products SAS, Wepa France SAS, nekdanja Wepa Troyes SAS, Industrie Cartarie Tronchetti SpA, Industrie Cartarie Tronchetti Ibérica SL, Cofresco Frischhalteprodukte GmbH & Co. KG, Kimberly-Clark SAS, Gopack SAS, Délipapier SAS, Scamark SAS, CMC France SARL, Schweitzer SAS, Paul Hartmann SA, Wepa France SAS, nekdanja Wepa Lille SAS, Système U Centrale Nationale SA in Industrie Cartarie Tronchetti France SAS na drugi strani, ker slednje niso želele plačati finančnega prispevka za recikliranje predmetov, ki so jih dale na trg od 1. januarja 2007 in za katere družba Eco-Emballages šteje, da so embalaža.

               3

               Predlog v zadevi C‑530/15 je bil vložen v okviru tožbe zaradi prekoračenja pooblastil, ki so jo družbe Melitta France SAS, Cofresco Frischhalteprodukte GmbH & Co. KG, Délipapier SAS, Gopack SAS, Industrie Cartarie Tronchetti SpA, Industrie Cartarie Tronchetti Ibérica SL, Kimberly-Clark SAS, Wepa France SAS, Paul Hartmann SA, SCA Hygiène Products SAS, SCA Tissue France SAS in Group’Hygiène syndicat professionnel vložile zoper odredbo ministra za ekologijo, trajnostni razvoj in energijo (ministre de l’Écologie, du Développement durable et de l’Énergie) z dne 6. avgusta 2013 o spremembi odredbe z dne 7. februarja 2012 o primerih uporabe meril za pojasnitev pojma „embalaža“, opredeljenih v členu R. 543‑43 code de l’environnement (okoljski zakonik) (JORF z dne 27. avgusta 2013, str. 14487, v nadaljevanju: odredba z dne 6. avgusta 2013).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               4

               Člen 3, točka 1, Direktive 94/62 določa:
               „V tej direktivi:

                        1.

                        ‚embalaža‘ pomeni vse proizvode iz kakršnih koli materialov, ki se uporabljajo za shranjevanje in zaščito blaga, ravnanje z njim, njegovo dostavo in predstavitev, od surovin do obdelanega blaga, ki ga proizvajalec preda uporabniku ali potrošniku. Šteje se, da so embalaža tudi ‚nevračljivi predmeti‘, ki se uporabljajo za enak namen.
                        ‚Embalažo‘ sestavlja samo:

                                 (a)

                                 prodajna embalaža ali primarna embalaža; tj. embalaža, ki na prodajnem mestu končnemu uporabniku ali potrošniku predstavlja prodajno enoto;

                                 (b)

                                 skupinska embalaža ali sekundarna embalaža; tj. embalaža, ki na prodajnem mestu predstavlja paket določenega števila prodajnih enot, ki se končnemu uporabniku ali potrošniku lahko proda kot celota ali pa služi le kot sredstvo za napolnitev polic na prodajnem mestu; s proizvoda se lahko odstrani, ne da bi to vplivalo na njegove lastnosti;

                                 (c)

                                 transportna embalaža ali terciarna embalaža; tj. embalaža, katere namen je olajšati prenašanje večjega števila prodajnih enot ali skupinskih embalaž in njihov prevoz, da se prepreči neposredno dotikanje in poškodbe pri prevozu. Transportna embalaža ne vključuje zabojnikov za cestni, železniški, ladijski in letalski prevoz;

                           Opredelitev pojma ‚embalaža‘ temelji tudi na spodaj navedenih merilih. Predmeti, navedeni v prilogi I, so primeri, ki ponazarjajo uporabo teh meril.

                                 (i)

                                 Šteje se, da so predmeti embalaža, če ustrezajo zgoraj navedeni opredelitvi pojma, ne da bi to posegalo v druge morebitne funkcije embalaže, razen če je predmet sestavni del proizvoda in je potreben za to, da vsebuje, podpira ali ohranja navedeni proizvod njegovo celotno življenjsko dobo ter je namenjeno, da se vsi elementi uporabijo, potrošijo ali odstranijo skupaj.

                                 (ii)

                                 Šteje se, da so predmeti, ki so oblikovani in namenjeni za polnjenje na prodajnem mestu, ter‚odstranljivi‘ predmeti, ki so prodani, napolnjeni ali oblikovani in namenjeni za polnjenje na prodajnem mestu, embalaža, pod pogojem, da imajo funkcijo embalaže.

                                 (iii)

                                 Šteje se, da so sestavine embalaže in dodatni elementi, vključeni v embalažo, del embalaže, v katero so vključeni. Šteje se, da so dodatni elementi, ki so neposredno obešeni ali pritrjeni na proizvod in ki opravljajo funkcijo embalaže, embalaža, razen če so sestavni del tega proizvoda ter je namen, da se vsi elementi potrošijo ali odstranijo skupaj.

                           Komisija, če je to primerno, v skladu s postopkom iz člena 21 preveri ter po potrebi popravi ponazoritvene primere za opredelitev pojma embalaža iz Priloge I. Prednostno se obravnavajo naslednji predmeti: škatle za zgoščenke in videokasete, cvetlični lončki, cevi in valji, okrog katerih je navit upogljiv material, podlaga samolepilnih etiket in ovojni papir.“

               5

               V uvodnih izjavah 2 in 4 Direktive 2013/2 je navedeno:

                        „(2)

                        Zaradi pravne varnosti in poenotenja razlage opredelitve pojma ‚embalaža‘ bi bilo treba pregledati in spremeniti seznam ponazoritvenih primerov za razjasnitev dodatnih primerov, kjer je razmejitev med tem, kaj je embalaža in kaj to ni, še vedno nejasna. Pregled se opravlja na podlagi pozivov držav članic in gospodarskih subjektov k okrepitvi izvajanja Direktive in ustvarjanju enakih pogojev sodelovanja na notranjem trgu.

                  […]

                        (4)

                        Odbor, ustanovljen na podlagi člena 21 Direktive 94/62/ES, ni izdal mnenja [o ukrepih iz te direktive], zato je Komisija Svetu predložila predlog v zvezi z ukrepi in ga posredovala Evropskemu parlamentu. Svet ni ukrepal v obdobju dveh mesecev, kot določa člen 5a Sklepa Sveta 1999/468/ES z dne 28. junija 1999 o določitvi postopkov za uresničevanje Komisiji podeljenih izvedbenih pooblastil [(UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 3, str. 124)], zato je Komisija predlog nemudoma predložila Evropskemu parlamentu. Evropski parlament ni nasprotoval ukrepu v roku štirih mesecev od datuma predložitve predloga

                  […]“

               6

               Priloga I k Direktivi 94/62, naslovljena „Ponazoritveni primeri za merila iz člena 3(1)“, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2013/2, določa:
               „Ponazoritveni primeri za merilo (i)
               Predmeti, ki so embalaža
               […]
               Zvitki, cevi in valji, okrog katerih je navit upogljiv material (npr. plastična folija, aluminij, papir), razen zvitkov, cevi in valjev, ki so del proizvodnih strojev in se ne uporabljajo za predstavitev proizvoda kot prodajne enote
               […]“

         Francosko pravo

               7

               Člen L. 541‑10-II okoljskega zakonika določa:
               „Na podlagi načela razširjene odgovornosti proizvajalcev je lahko proizvajalcem, uvoznikom in distributerjem [proizvodov, ki ustvarjajo odpadke,] ali elementov in materialov, vključenih v njihovo izdelavo, naloženo, da sodelujejo pri preprečevanju nastanka in upravljanju ustvarjenih odpadkov.
               Proizvajalci, uvozniki in distributerji, ki jim je zgornja obveznost naložena z določbami tega dela ob upoštevanju navedenih določb, izpolnijo svojo obveznost z vzpostavitvijo individualnih sistemov zbiranja in obdelave odpadkov, ki nastanejo v zvezi z njihovimi proizvodi, ali s skupno vzpostavitvijo ekoloških organizacij, ki so organizacije, ki jim plačajo finančni prispevek in nanje prenesejo svojo obveznost ter katerih upravljanje zagotavljajo. Proizvajalec, uvoznik ali distributer, ki je vzpostavil odobreni individualni sistem zbiranja in obdelave odpadkov ali ekološko organizacijo, ki ima dovoljenje, se šteje za imetnika teh odpadkov v smislu tega poglavja, če zagotovi, kar je potrebno za ravnanje z odpadki v skladu z odstavkom II tega člena.
               […]
               Ekološke organizacije dobijo dovoljenje za največ šest let, ki se lahko obnovi, če dokažejo, da imajo tehnične in finančne zmogljivosti za izpolnitev zahtev iz tehnične specifikacije, ki so določene z medministrsko odredbo po opredelitvi interesnih skupin tega sektorja.
               […]“

               8

               Člen L. 543‑56 tega zakonika določa:
               „Vsak proizvajalec in vsak uvoznik, čigar proizvodi se tržijo v embalažah takšne vrste, kot so tiste, ki so navedene v členu R. 543‑55, ali če proizvajalca ali uvoznika ni mogoče identificirati, oseba, ki je odgovorna za prvo dajanje na trg teh proizvodov, mora sodelovati pri preprečevanju in upravljanju vse svoje odpadne embalaže v skladu z določbami členov od L. 2224‑13 do L. 2224‑16 splošnega zakonika o lokalnih skupnostih.“

               9

               Člen R. 543‑43 okoljskega zakonika določa:

                        „I.

                        Za namene tega pododdelka pomeni ‚embalaža‘ vsak predmet ne glede na njegovo materialno sestavo, ki se uporablja za shranjevanje in zaščito blaga, ki ga proizvajalec preda uporabniku ali potrošniku, ravnanje z njim, njegovo dostavo in predstavitev. Šteje se, da so embalaža tudi ‚nevračljivi predmeti‘, ki se uporabljajo za enak namen.

                  Opredelitev pojma ‚embalaža‘ temelji tudi na teh merilih:

                        (1)

                        Šteje se, da so predmeti embalaža, če ustrezajo zgoraj navedeni opredelitvi pojma, ne da bi to posegalo v druge morebitne funkcije embalaže, razen če je predmet sestavni del proizvoda in je potreben za to, da vsebuje, podpira ali ohranja navedeni proizvod njegovo celotno življenjsko dobo, ter je namenjeno, da se vsi elementi uporabijo, potrošijo ali odstranijo skupaj.

                  […]
               Minister za okolje z ministrsko odredbo izdela seznam ponazoritvenih primerov za ta merila.“

               10

               Odredba z dne 6. avgusta 2013 o spremembi člena 1 odredbe z dne 7. februarja 2012 o primerih uporabe meril za pojasnitev pojma „embalaža“, opredeljenih v členu R. 543‑43 okoljskega zakonika, določa:
               „V skladu z merilom (i) točke I člena R. 543‑43 okoljskega zakonika so ti primeri:

                        —

                        embalaža:
                        […]

                                 —

                                 zvitki, cevi in valji, okrog katerih je navit upogljiv material (npr. plastična folija, aluminij, papir), razen zvitkov, cevi in valjev, ki so del proizvodnih strojev in se ne uporabljajo za predstavitev proizvoda kot prodajne enote.“

         Postopka v glavni stvari, vprašanji za predhodno odločanje in postopek pred Sodiščem

         Zadeva C‑313/15

               11

               Družba Eco-emballages je ekološka organizacija, ki je pridobila dovoljenje države in ki je pooblaščena, da s podjetji, ki dajejo embalažo na francoski trg, sklepa pogodbe, na podlagi katerih ona odgovarja za njihovo obveznost prispevanja k odstranitvi gospodinjske odpadne embalaže v zameno za plačilo prispevka, ki se izračuna glede na količino distribuirane embalaže in na težo materialov, iz katerih je narejena.

               12

               Družba Eco-emballages je januarja 2013 zoper tožene stranke iz postopka v glavni stvari vložila tožbo, da bi od njih na podlagi člena R. 543‑43 okoljskega zakonika, s katerim je bila v francoski pravni red prenesena Direktiva 94/62, izterjala plačilo prispevkov za jedra za navijanje v obliki valjev, zvitkov ali tulcev, okrog katerih je navit upogljiv material, ki se prodaja potrošnikom, kot je plastična folija, aluminijasta folija oziroma toaletni ali vpojni papir, ki so jih te prodajale od 1. januarja 2007.

               13

               Tožene stranke iz postopka v glavni stvari pa so trdile, da ta jedra za navijanje ne ustrezajo opredelitvi pojma „embalaža“ v smislu člena 3 Direktive 94/62. Med drugim so poudarile, prvič, da sam izraz „embalaža“ nujno napotuje na neko stvar, če ne obdajajočo, pa vsaj zunanjo glede na proizvod, in drugič, da tako jedro za zavijanje ne vsebuje proizvoda in ga ne ščiti, saj ne gre za zunanji ovoj, ampak za njegov notranji sestavni del. Tretjič, poudarile so, da se do zdaj nikoli ni štelo, da bi lahko jedro za navijanje pomenilo embalažo, in sicer prav zato, ker ne embalira proizvoda, kot med drugim izhaja iz parlamentarnih razprav v zvezi s sprejetjem Direktive 2004/12. Vsekakor naj bi bila Direktiva 2013/2, ki – kot opozarja njena preambula – je nista potrdila niti Evropski parlament niti Svet, samo ponazoritvena smernica, ki jo je določila le Evropska komisija.

               14

               Ob ugotovitvi, da je opredelitev jeder za navijanje kot embalaže vse prej kot nesporna, so nekatere tožene stranke iz postopka v glavni stvari zato pozvale tribunal de commerce de Paris (sodišče za gospodarske zadeve v Parizu, Francija), naj Sodišču predloži vprašanje za predhodno odločanje, ali bi bilo treba člen 3 Direktive 94/62 razlagati tako, da zajema navedena jedra za navijanje.

               15

               Predložitveno sodišče je po tem, ko je opozorilo na besedilo člena 3 Direktive 94/62 in ugotovilo, da je Direktivo 2013/2, ki je spremenila le Prilogo I k Direktivi 94/62, potrdila zgolj Komisija, saj odbor, ustanovljen na podlagi člena 21 Direktive 94/62, ni izdal mnenja, Svet pa ni odločil o predlogu Komisije, menilo, da je bila zadnjenavedena direktiva zgolj ponazoritvena, da njeni členi niso bili končni členi direktive in da torej z njo splošna opredelitev embalaže ni bila spremenjena.

               16

               V teh okoliščinah je tribunal de commerce de Paris (sodišče za gospodarske zadeve v Parizu) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „Ali pojem embalaža, kakor je opredeljen v členu 3 Direktive [94/62], vključuje‚jedra za navijanje‘ (zvitke, cevi, valje), okrog katerih je navit upogljiv material, kot je papir ali plastična folija, ki se prodaja potrošnikom?“

         Zadeva C‑530/15

               17

               Tožeče stranke iz postopka v glavni stvari so 28. oktobra 2013 pri predložitvenemu sodišču, Conseil d’État (državni svet, Francija), vložile tožbo zaradi prekoračitve pooblastil, s katero so predlagale razveljavitev sodbe z dne 6. avgusta 2013.

               18

               Predložitveno sodišče pojasnjuje, da je bila z odlokom z dne 6. avgusta 2013 Direktiva 2013/2 prenesena v francosko pravo, pri čemer so bila na seznam ponazoritvenih primerov embalaže vključena tudi jedra za navijanje, kakor jih opredeljuje ta direktiva, da je družba Eco-Emballages januarja 2013 pri tribunal de commerce de Paris (sodišče za gospodarske zadeve v Parizu) vložila tožbo zoper več družb, med katerimi so tudi tožeče stranke iz postopka v glavni stvari, da bi se ugotovilo, da obstajajo terjatve iz naslova prispevkov v zvezi z jedri za navijanje, ki so iste vrste kot jedra za navijanje iz zadeve C‑313/15, ki jih vsebujejo nekateri proizvodi, ki jih te družbe tržijo, in da je navedeno sodišče s sodbo z dne 19. junija 2015 Sodišču predložilo vprašanje za predhodno odločanje za razlago člena 3 Direktive 94/62, navedeno v točki 16 te sodbe.

               19

               Predložitveno sodišče še navaja, da če bi Sodišče na vprašanje, ki ga je v zadevi C‑313/15 zastavilo tribunal de commerce de Paris (sodišče za gospodarske zadeve v Parizu), odgovorilo nikalno, bi tožeče družbe izpodbijale veljavnost Direktive 2013/2 s tem, da bi trdile, da naj se s to direktivo, ker so v njej taka jedra za navijanje navedena kot primer embalaže, ne bi upošteval pojem „embalaže“ iz člena 3 Direktive 94/62 in naj bi bil prekoračen obseg pristojnosti, ki je bila Komisiji dodeljena v okviru njenih izvedbenih pooblastil.

               20

               V teh okoliščinah je Conseil d’État (državni svet) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „Ali je z Direktivo [2013/2] zaradi vključitve ‚jeder za navijanje‘ (zvitkov, cevi, valjev), okrog katerih je navit upogljiv material, kot je papir ali plastična folija, ki se prodaja potrošnikom, med primere embalaže kršen pojem embalaže, kakor je opredeljen v členu 3 Direktive [94/62], in prekoračen obseg pooblastil, ki so bila Evropski komisiji podeljena v okviru njenih izvedbenih pooblastil?“

         Postopek pred Sodiščem

               21

               Zadevi C‑313/15 in C‑530/15 sta bili s sklepom predsednika Sodišča z dne 28. oktobra 2015 združeni za pisni in ustni postopek ter izdajo sodbe.

         Vprašanje za predhodno odločanje v zadevi C‑313/15

               22

               Predložitveno sodišče s svojim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 3, točka 1, Direktive 94/62 razlagati tako, da jedra za navijanje v obliki zvitkov, cevi ali valjev, okrog katerih je navit upogljiv material, ki se prodaja potrošnikom, pomenijo „embalažo“ v smislu te določbe.

               23

               V zvezi s tem je treba najprej opozoriti, da je namen Direktive 94/62 v skladu z njenim členom 1 zlasti preprečiti vpliv embalaže in odpadne embalaže na okolje držav članic in tretjih držav ali tak vpliv zmanjšati, da se zagotovi visoka raven varstva okolja, pri čemer se zlasti državam članicam naloži uvedba sistema zbiranja in predelave embalaže in odpadne embalaže. Direktiva 94/62 za to, kot je razvidno iz njene uvodne izjave 5 in v skladu z njenim členom 2(1), zajema vso embalažo, dano v promet v Evropski uniji, in vso odpadno embalažo.

               24

               Iz tega sledi, kot je Sodišče že razsodilo, da je treba pojem embalaže razlagati široko (glej v tem smislu sodbo z dne 29. aprila 2004, Plato Plastik Robert Frank, C‑341/01, EU:C:2004:254, točki 56 in 57)

               25

               Dalje je treba spomniti, da mora proizvod, da se šteje za embalažo v smislu člena 3(1) Direktive 94/62, prvič, izpolnjevati oba pogoja iz člena 3(1), prvi in drugi odstavek, Direktive 94/62 (glej v tem smislu sodbo z dne 29. aprila 2004, Plato Plastik Robert Frank, C‑341/01, EU:C:2004:254, točka 47) in, drugič, ustrezati merilom, naštetim v členu 3(1), tretji odstavek, navedene direktive.

               26

               Tako, na prvem mestu, mora biti proizvod, da se šteje za „embalažo“ v smislu Direktive 94/62, po eni strani v skladu s členom 3(1), prvi odstavek, te direktive, namenjen shranjevanju in zaščiti blaga, ki ga proizvajalec preda uporabniku ali potrošniku, ravnanju z njim, njegovi dostavi in predstavitvi. V drugem stavku je poleg tega navedeno, da se šteje, da so embalaža tudi vsi „nevračljivi predmeti“, ki se uporabljajo za enak namen.

               27

               Kot je Sodišče že presodilo, mogoče funkcije embalaže v členu 3(1), prvi pododstavek, Direktive 94/62 niso naštete kumulativno (sodba z dne 29. aprila 2004, Plato Plastik Robert Frank, C‑341/01, EU:C:2004:254, točka 49).

               28

               Po drugi strani mora biti tak proizvod zajet v eni od treh kategorij embalaže, ki so naštete in opredeljene v členu 3(1), drugi pododstavek, točke od (a) do (c), Direktive 94/62, torej prodajni embalaži, skupinski embalaži in transportni embalaži.

               29

               Na drugem mestu je treba v skladu s členom 3(1), tretji pododstavek, točka (i), Direktive 94/62 proizvod, ki ustreza pozitivni opredelitvi embalaže iz prvega in drugega pododstavka tega člena 3(1), šteti za embalažo, razen če je predmet sestavni del proizvoda in je potreben za to, da vsebuje, podpira ali ohranja navedeni proizvod njegovo celotno življenjsko dobo, ter je namenjeno, da se vsi elementi uporabijo, potrošijo ali odstranijo skupaj.

               30

               V zvezi s tem je treba poudariti, da iz samega besedila te določbe izhaja, da so tri v njej našteta negativna merila kumulativna. Zato se zgolj proizvodi, ki – čeprav ustrezajo pozitivni opredelitvi embalaže – hkrati izpolnjujejo te tri pogoje, ne štejejo za embalažo v smislu Direktive 94/62.

               31

               V obravnavanem primeru je treba ugotoviti, da jedra za navijanje, ki so proizvodi, okrog katerih je navit upogljiv material, kot je plastična folija, aluminijasta folija ali toaletni ali vpojni papir, ustrezajo pozitivni opredelitvi pojma embalaže iz člena 3(1), prvi in drugi pododstavek, Direktive 94/62 in da ne ustrezajo merilom negativne opredelitve navedenega pojma, določenim v tretjem pododstavku, točka (i), tega člena.

               32

               Prvič, čeprav je namreč res, da takšna jedra za navijanje niso namenjena shranjevanju navedenih proizvodov, pa vseeno izpolnjujejo tako nalogo podpore in motka za te gibljive proizvode in torej tako nalogo zaščite kot nalogo predstavitve teh proizvodov v smislu člena 3(1), prvi pododstavek, Direktive 94/62.

               33

               Kot je v točkah od 42 do 44 sklepnih predlogov ugotovil generalni pravobranilec, jedro za navijanje gibljivemu proizvodu, ki je nanj navit, zagotavlja zaščito notranjosti, ki mu daje čvrstost, ki omogoča njegovo predstavitev z olajšanjem njegovega transporta in njegove uporabe. Jedro za navijanje je poleg tega, ko se gibljivi proizvod, ki je nanj navit, porabi, „nevračljiv predmet“ v smislu navedenega člena 3(1), prvi pododstavek, drugi stavek.

               34

               Poleg tega, ker je jedro za navijanje oblikovano tako, da skupaj z gibljivim proizvodom, ki je nanj navit, potrošniku na prodajnem mestu predstavlja prodajno enoto, ustreza opredelitvi primarne embalaže iz člena 3(1), drugi pododstavek, točka (a), Direktive 94/62.

               35

               Drugič, čeprav drži, da so ta jedra za navijanje glede na svojo funkcijo podpore in motka gibljivih proizvodov, ki so nanje naviti, nujna za podporo teh proizvodov med njihovo celotno življenjsko dobo, pa to še ne pomeni, da ne izpolnjujejo meril negativne opredelitve, ki so določena v členu 3(1), tretji pododstavek, točka (i), Direktive 94/62. V nasprotju s čajno filter vrečko ali kapsulo za kavni avtomat, ki sta navedeni v Prilogi I k Direktivi 94/62 kot ponazoritvena primera proizvodov, ki niso embalaža v smislu te določbe, jedro za navijanje ni del gibljivega proizvoda, ki mu služi kot podpora in motek, in ni namenjeno porabi ali odstranitvi skupaj s tem proizvodom, temveč, nasprotno, še naprej obstaja in ga je treba po tem, ko se proizvod porabi, zavreči.

               36

               Nazadnje je treba poudariti, da razlago, da so jedra za navijanje embalaža v smislu člena 3(1) Direktive 94/62, potrjuje to, da je Komisija sprejela Direktivo 2013/2, s katero je bila spremenjena Priloga I k Direktivi 94/62, ki odtlej na seznamu primerov embalaže, ki izpolnjuje merila, opredeljena v členu 3(1), tretji pododstavek, točka (i), Direktive 94/62, vsebuje „[zvitke], cevi in valj[e], okrog katerih je navit upogljiv material“.

               37

               Iz navedenega izhaja, da je treba člen 3, točka 1, Direktive 94/62 razlagati tako, da so jedra za navijanje v obliki zvitkov, cevi ali valjev, okrog katerih je navit upogljiv material, ki se prodaja potrošnikom, „embalaža“ v smislu te določbe.

         Vprašanje za predhodno odločanje v zadevi C‑530/15

               38

               Predložitveno sodišče s svojim vprašanjem podredno – če bi Sodišče na vprašanje, zastavljeno v zadevi C‑313/15, odgovorilo nikalno – sprašuje, ali je Komisija s sprejetjem Direktive 2013/2, ki med primeri embalaže iz Priloge I k Direktivi 94/62 vključuje jedra za navijanje, napačno razlagala pojem „embalaža“, kakor je opredeljen v členu 3 zadnjenavedene direktive, in je prekoračila obseg pooblastil, ki so ji bila podeljena v okviru njenih izvedbenih pooblastil.

               39

               Ker je odgovor Sodišča na vprašanje, zastavljeno v zadevi C‑313/15, pritrdilen, na vprašanje, zastavljeno v zadevi C‑530/15, ni treba odgovoriti.

         Stroški

               40

               Ker je ta postopek za stranke v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopkih pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

                     Člen 3, točka 1, Direktive 94/62/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. decembra 1994 o embalaži in odpadni embalaži, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2004/12/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. februarja 2004, je treba razlagati tako, da jedra za navijanje v obliki zvitkov, cevi ali valjev, okrog katerih je navit upogljiv material, ki se prodaja potrošnikom, pomenijo „embalažo“ v smislu te določbe.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: francoščina.


Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 5. oktobra 1999. # Kazenska postopka proti Paolo Lirussi (C-175/98) in Francesca Bizzaro (C-177/98). # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Pretore di Udine - Italija. # Združeni zadevi C-175/98 in C-177/98.


Sodba Sodišča z dne 8. marca 2001. # Friedrich Jauch proti Pensionsversicherungsanstalt der Arbeiter. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Landesgericht Feldkirch - Avstrija. # Socialna varnost delavcev migrantov. # Zadeva C-215/99.


Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 20. oktobra 1983. # Max Gutmann proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradnik - Povračilo neupravičeno plačanih zneskov. # Zadeva 92/82.


Sodba Sodišča z dne 27. februarja 1980. # Komisija Evropskih skupnosti proti Irski. # Zadeva 55/79. #


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 11. julija 2013.#Amazon.com International Sales Inc. in drugi proti Austro-Mechana Gesellschaft zur Wahrnehmung mechanisch-musikalischer Urheberrechte Gesellschaft mbH.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Oberster Gerichtshof.#Približevanje zakonodaj – Intelektualna lastnina – Avtorska in sorodne pravice – Izključna pravica reproduciranja – Direktiva 2001/29/ES – Člen 5(2)(b) – Pravično nadomestilo – Uporaba brez razlikovanja vendar z morebitno pravico do vračila pristojbine za zasebno razmnoževanje, namenjene za financiranje nadomestila – Uporaba prejemkov deloma za imetnike pravic in deloma za družbene ali kulturne ustanove – Dvojno plačilo pristojbine za zasebno razmnoževanje pri čezmejni transakciji.#Zadeva C‑521/11.

text:
         SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 11. julija 2013 (
            *1
         )
      „Približevanje zakonodaj — Intelektualna lastnina — Avtorska in sorodne pravice — Izključna pravica reproduciranja — Direktiva 2001/29/ES — Člen 5(2)(b) — Pravično nadomestilo — Uporaba brez razlikovanja vendar z morebitno pravico do vračila pristojbine za zasebno razmnoževanje, namenjene za financiranje nadomestila — Uporaba prejemkov deloma za imetnike pravic in deloma za družbene ali kulturne ustanove — Dvojno plačilo pristojbine za zasebno razmnoževanje pri čezmejni transakciji“
      V zadevi C-521/11,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Oberster Gerichtshof (Avstrija) z odločbo z dne 20. septembra 2011, ki je prispela na Sodišče 12. oktobra 2011, v postopku

         Amazon.com International Sales Inc.,

         Amazon EU Sàrl,

         Amazon.de GmbH,

         Amazon.com GmbH, v likvidaciji,

         Amazon Logistik GmbH

      proti

         Austro-Mechana Gesellschaft zur Wahrnehmung mechanisch-musikalischer Urheberrechte Gesellschaft mbH,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi R. Silva de Lapuerta (poročevalka), predsednica senata, G. Arestis, J.-C. Bonichot, A. Arabadžiev in J. L. da Cruz Vilaça, sodniki,
      generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
      sodni tajnik: K. Malacek, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 6. decembra 2012,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Amazon.com International Sales Inc. Amazon EU Sàrl, Amazon.de GmbH, Amazon.com GmbH in Amazon Logistik GmbH, G. Kucsko, U. Börger in B. Van Asbroeck, odvetniki,

               —

               za Austro-Mechana Gesellschaft zur Wahrnehmung mechanisch-musikalischer Urheberrechte Gesellschaft mbH M. Walter, odvetnik, in U. Sedlaczek,

               —

               za avstrijsko vlado A. Posch, agent,

               —

               za francosko vlado G. de Bergues in S. Menez, agenta,

               —

               za poljsko vlado B. Majczyna, M. Szpunar in M. Drwięcki, agenti,

               —

               za finsko vlado M. Pere, agentka,

               —

               za Evropsko komisijo J. Samnadda in F. Bulst, agenta,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 7. marca 2013
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 5(2)(b) Direktive 2001/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 230).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Amazon.com International Sales Inc., Amazon EU Sàrl, Amazon.de GmbH, Amazon.com GmbH – v likvidaciji, in Amazon Logistik GmbH (v nadaljevanju: skupaj: Amazon) in Austro-Mechana Gesellschaft zur Wahrnehmung mechanisch-musikalischer Urheberrechte Gesellschaft mbH (v nadaljevanju: Austro-Mechana), ker je ta zahtevala plačilo nadomestila za dajanje v promet nosilcev podatkov v skladu z avstrijsko zakonodajo.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               V uvodnih izjavah 10, 11 in 35 Direktive 2001/29 je navedeno:

                        „(10)

                        Če naj avtorji ali izvajalci nadaljujejo z ustvarjalnim in umetniškim delom, morajo za uporabo svojega dela prejeti primerno nagrado, prav tako pa tudi producenti, da lahko to delo financirajo. V proizvodnjo proizvodov, kot so fonogrami, filmi ali multimedijski izdelki, ter opravljanje storitev, kot so storitve ‚na zahtevo‘, je treba precej investirati. Zadostno pravno varstvo pravic intelektualne lastnine je nujno, če se želi zagotoviti takšno nagrajevanje in zagotoviti možnost za zadovoljive donose na te investicije.

                        (11)

                        Strog, dejanski sistem varstva avtorske in sorodnih pravic je eden glavnih načinov za zagotavljanje, da evropska kulturna ustvarjalnost in proizvodnja prejmeta nujna sredstva, ter za varovanje neodvisnosti in dostojanstva umetniških ustvarjalcev in izvajalcev.

                  […]

                        (35)

                        V določenih primerih izjem ali omejitev naj imetniki pravic prejmejo pravično nadomestilo, ki jim bo ustrezno nadomestilo uporabo njihovih varovanih del ali predmetov sorodnih pravic. Pri določanju oblike, podrobne ureditve in možne ravni takšnega pravičnega nadomestila naj se upoštevajo posebne okoliščine vsakega primera. Pri ocenjevanju teh okoliščin bi lahko bil koristen kriterij potencialna škoda, ki jo zadevno dejanje povzroči imetnikom pravic. V primerih, ko so imetniki pravic že prejeli plačilo v kaki drugi obliki, na primer kot del licenčnine, jim ne pripada nobeno posebno ali ločeno plačilo. Stopnja pravičnega nadomestila naj polno upošteva stopnjo uporabe tehničnih zaščitnih ukrepov, ki jih predvideva ta direktiva. V določenih situacijah, ko je škoda imetnika pravic minimalna, plačilo ni potrebno.“

               4

               Člen 2 Direktive določa:
               „Države članice predvidijo za spodaj naštete izključno pravico, da dovolijo ali prepovedo, neposredno ali posredno, začasno ali stalno, reproduciranje na vsak način in v vsaki obliki, v celoti ali deloma:

                        (a)

                        avtorjem za njihova dela;

                        (b)

                        izvajalcem za posnetke njihovih nastopov;

                        (c)

                        proizvajalcem fonogramov za njihove fonograme;

                        (d)

                        producentom prvega posnetka filmov za izvirnik in primerke njihovih filmov;

                        (e)

                        RTV organizacijam za posnetke njihovih oddaj ne glede na to, ali oddajajo po žici ali po radijskih valovih, vključno s kablom ali satelitom.“

               5

               Člen 5(2) te direktive, naslovljen „Izjeme in omejitve“, določa:
               „Države članice lahko predvidijo izjeme in omejitve pravice reproduciranja iz člena 2 v naslednjih primerih:
               […]

                        (b)

                        v zvezi z reprodukcijami v katerem koli mediju, ki jih izdela fizična oseba za privatno uporabo in v namene, ki niso niti posredno niti neposredno komercialni, ob pogoju, da imetniki pravic prejmejo pravično nadomestilo, pri katerem se upošteva uporaba ali neuporaba tehničnih ukrepov po členu 6 na zadevnem delu ali predmetu;

                  […]“

         Avstrijsko pravo

               6

               Člen 42 zakona o avtorski pravici (Urheberrechtsgesetz) z dne 9. aprila 1936 (BGBl. 111/1936), kakor je bil spremenjen z novelo zakona o avtorski pravici iz leta 2003 (Urheberrechtsgesetz-Novelle 2003, BGBl. I, 32/2003 v nadaljevanju: UrhG), določa:
               „1.   Vsakdo lahko za osebno uporabo na papirju ali podobnem nosilcu izdela posamezne kopije dela.
               […]
               4.   Vsaka fizična oseba lahko za zasebno uporabo in za namene, ki niso neposredno ali posredno komercialni, na nosilcih, drugačnih od tistih, ki so navedeni v odstavku 1, izdela posamezne kopije dela.
               […]“

               7

               Člen 42b UrhG določa:
               „1.   Če se pričakuje, da se bo neko delo, ki se oddaja po radiu, daje na voljo javnosti ali zapiše na nosilec slike ali zvoka v komercialne namene, zaradi njegove narave reproduciralo z zapisom na nosilec slike ali zvoka v skladu s členom 42, od (2) do (7), in sicer za osebno ali zasebno uporabo, ima avtor pravico do primerne odškodnine (odškodnino za prazne nosilce zvoka ali slike), če se nosilci podatkov na nacionalnem trgu komercialno dajejo v promet za plačilo; za nosilce podatkov se štejejo prazni nosilci slike ali zvoka, primerni za take načine reprodukcije, ali drugi za to uporabljeni nosilci slike ali zvoka.
               […]
               3.   Primerno odškodnino dolguje:

                        (1)

                        za plačilo praznih nosilcev zvoka ali slike in aparatov, kdor s kraja na nacionalnem ozemlju ali v tujini prvi da v promet, v komercialne namene in za plačilo, nosilce podatkov ali aparate;

                  […]
               5.   Pravico do odškodnine iz odstavkov 1 in 2 sme uveljavljati samo kolektivna organizacija avtorjev.
               6.   Kolektivna organizacija avtorjev mora povrniti ustrezno odškodnino:

                        (1)

                        osebi, ki nosilce zvoka ali slike ali aparat za reproduciranje izvozi v tujino pred prodajo končnemu kupcu;

                        (2)

                        osebi, ki nosilce zvoka ali slike za reproduciranje uporablja s soglasjem upravičenca; v zvezi s tem zadostujejo indici.“

               8

               Člen 13 zakona o kolektivni organizaciji avtorjev (Verwertungsgesellschaftengesetz) z dne 13. januarja 2006 (BGBl. I, 9/2006), določa:
               „1.   Kolektivne organizacije avtorjev lahko ustanovijo družbene in kulturne ustanove za upravičence, ki jih zastopajo, in za njihove družinske člane.
               2.   Kolektivne organizacije avtorjev, ki uveljavljajo pravico do odškodnine za prazne nosilce zvoka ali slike, morajo ustanoviti družbene ali kulturne ustanove in jim nakazati 50 % zneska ustvarjenih prihodkov iz naslova tega nadomestila, z odbitkom ustreznih stroškov upravljanja. […]
               3.   Kolektivne organizacije avtorjev morajo uvesti določena pravila glede zneskov, ki se nakazujejo družbenim in kulturnim ustanovam.
               4.   Zvezni minister za pravosodje lahko glede sredstev, ki se nakažejo družbenim in kulturnim ustanovam in izhajajo iz nadomestila za prazne nosilce zvoka ali slike, z uredbo določi, katere okoliščine je treba upoštevati pri pravilih, ki se uvedejo v skladu z odstavkom 3. Ta uredba mora zagotoviti predvsem:

                        (1)

                        uravnoteženo razmerje med zneski, ki se nakažejo družbenim ustanovam in med zneski, ki se nakažejo kulturnim ustanovam;

                        (2)

                        da je, kar zadeva družbene ustanove, najprej mogoče posamično podpirati upravičence v stiski;

                        (3)

                        namen zneskov, ki se nakazujejo kulturnim ustanovam je promocija interesov upravičencev.“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               9

               Austro-Mechana je kolektivna organizacija avtorjev, ki uresničuje pravice avtorjev in imetnikov sorodnih pravic do izplačila odškodnine iz naslova nosilcev podatkov, kot je določeno v členu 42b(1) UrhG.

               10

               Amazon je mednarodna skupina, ki izdelke, med katerimi so tudi nosilci podatkov iz navedene določbe, prodaja po internetu.

               11

               Pri izvrševanju naročil po internetu, ki so jih podali naročniki iz Avstrije, ki so zato najprej podpisali pogodbe z družbo Amazon.com International Sales Inc., ki ima sedež v Združenih državah, potem pa od maja 2006 dalje z družbo Amazon EU Sàrl, ki ima sedež v Luksemburgu, je družba Amazon dala v promet nosilce podatkov v smislu člena 42b(1) UrhG.

               12

               Družba Austro-Mechana je družbo Amazon tožila pri Handelsgericht Wien zaradi solidarnega plačila primerne odškodnine v smislu člena 42b(1) UrhG iz naslova nosilcev podatkov, ki so bili v Avstriji dani v promet v letih od 2002 do 2004.

               13

               Znesek, ki ga je družba Austro-Mechana zahtevala iz naslova nosilcev podatkov, ki so bili dani v promet v prvi polovici leta 2004, je znašal 1856275 EUR. Za preostanek obdobja, na katerega se nanaša zahtevek za plačilo, je družba Austro-Mechana predlagala, da se družbi Amazon naloži predložitev računovodskih izkazov, ki bi ji omogočali izračun terjatve.

               14

               Handelsgericht Wien je s sodbo ugodilo predlogu za predložitev, odločitev o zahtevku za plačilo pa je pridržalo. Ta sodba je bila v pritožbenem postopku potrjena, zato se je družba Amazon obrnila na Oberster Gerichtshof kot sodišče zadnje stopnje.

               15

               V teh okoliščinah je Oberster Gerichtshof prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali gre za ‚pravično nadomestilo‘ v smislu člena 5(2)(b) Direktive 2001/29/ES, če:

                                 (a)

                                 imajo upravičenci v smislu člena 2 Direktive 2001/29/ES pravico do primernega nadomestila, ki jo je izključno treba uveljavljati prek kolektivne organizacije, od tistega, ki v državi prvi poklicno da na trg nosilce podatkov, ki so primerni za reproduciranje njihovih avtorskih del,

                                 (b)

                                 ta pravica ni odvisna od tega, ali se [nosilce podatkov] daje na trg posrednikom [ali] fizičnim ali pravnim osebam za uporabo v nezasebne namene ali pa fizičnim osebam za uporabo v zasebne namene,

                                 (c)

                                 ima tisti, ki nosilce podatkov za reproduciranje uporablja na podlagi odobritve upravičenca ali pa jih pred odtujitvijo končnemu uporabniku ponovno izvozi, pravico do povračila nadomestila od kolektivne organizacije?

                        2.

                        Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen:

                                 (a)

                                 Ali gre za ‚pravično nadomestilo‘ v smislu člena 5(2)(b) Direktive 2001/29/ES, če pravica, ki je navedena v vprašanju 1(a), obstaja le pri dajanju [nosilcev podatkov] na trg fizičnim osebam, ki uporabljajo nosilce podatkov za reproduciranje v zasebne namene?

                                 (b)

                                 Če je odgovor na drugo vprašanje, točka (a), pritrdilen:
                                 Ali je treba pri dajanju [nosilcev podatkov] na trg fizičnim osebam – vse dokler ni dokazano nasprotno – domnevati, da bodo te nosilce podatkov uporabljale za reproduciranje v zasebne namene?

                        3.

                        Če je odgovor na prvo vprašanje ali drugo vprašanje, točka (a), pritrdilen:
                        Ali iz člena 5 Direktive 2001/29 ali drugih določb prava Unije izhaja, da ne obstaja pravica do plačila pravičnega nadomestila, ki jo mora uveljavljati kolektivna organizacija, če je kolektivna organizacija zakonsko dolžna, da polovice izkupička ne izplača upravičencem, temveč družbenim in kulturnim ustanovam?

                        4.

                        Če je odgovor na prvo vprašanje ali drugo vprašanje, točka (a), pritrdilen:
                        Ali člen 5(2)(b) Direktive 2001/29/ES ali katera druga določba prava Unije nasprotujeta pravici do plačila pravičnega nadomestila, ki jo mora uveljavljati kolektivna organizacija, če je v drugi državi članici – pa čeprav morebiti na pravni podlagi, ki je v nasprotju s pravom Unije – že bilo plačano primerno nadomestilo za dajanje nosilca podatkov na trg?

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Prvo vprašanje

               16

               Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 5(2)(b) Direktive 2001/29 razlagati tako, da nasprotuje ureditvi države članice, ki brez razlikovanja uporablja pristojbino za zasebno razmnoževanje, kadar se na njenem ozemlju prvič v komercialne namene in za plačilo dajo na trg nosilci podatkov, ki so primerni za reproduciranje, in hkrati določa pravico do povračila pristojbine, ki je bila plačana, kadar končna uporaba teh nosilcev ne spada v primer iz te določbe.

               17

               V zvezi s tem je treba spomniti, da države članice v skladu s členom 2 navedene direktive upravičencem iz tega člena odobrijo izključno pravico, da dovolijo ali prepovedo, neposredno ali posredno, začasno ali stalno, reproduciranje na vsak način in v vsaki obliki, v celoti ali deloma, avtorjem za njihova dela, izvajalcem za posnetke njihovih nastopov, proizvajalcem fonogramov za njihove fonograme, producentom prvega posnetka filmov za izvirnik in primerke njihovih filmov, RTV ustanovam za posnetke njihovih oddaj.

               18

               Vendar lahko države članice na podlagi člena 5(2)(b) te direktive določijo izjemo ali omejitev te izključne pravice reproduciranja, kadar gre za reprodukcije na katerem koli nosilcu, ki jih izdela fizična oseba za zasebno uporabo in v namene, ki niso niti posredno niti neposredno komercialni, kar pomeni izjemo „zasebnega razmnoževanja“.

               19

               Sodišče je že presodilo, da morajo države članice, če se odločijo, da bodo v nacionalno pravo uvedle izjemo zasebnega razmnoževanja, na podlagi člena 5(2)(b) Direktive 2001/29 zlasti določiti plačilo „pravičnega nadomestila“ imetnikom izključne pravice reproduciranja (glej sodbi z dne 21. oktobra 2010 v zadevi Padawan, C-467/08, ZOdl., str. I-10055, točka 30, in z dne 16. junija 2011 v zadevi Stichting de Thuiskopie, C-462/09, ZOdl., str. I-5331, točka 22).

               20

               Sodišče je prav tako presodilo, ker določbe Direktive 2001/29 izrecno ne urejajo tega vprašanja, imajo države članice široko polje proste presoje za ugotovitev, kdo mora plačati to pravično nadomestilo (glej zgoraj navedeno sodbo Stichting de Thuiskopie, točka 23). Enako velja glede določitve oblike, podrobne ureditve in možne višine takšnega nadomestila.

               21

               Države članice morajo, kadar ni meril Unije, ki bi bila v direktivi dovolj natančno opredeljena, da bi razmejila obveznosti, ki iz nje izhajajo, na svojem ozemlju določiti najprimernejša merila, da zagotovijo spoštovanje direktive, in sicer v mejah, ki jih določa pravo Unije in zlasti zadevna direktiva (glej glede izjeme od izključne pravice glede javnega posojanja Direktivo Sveta 92/100/EGS z dne 19. novembra 1992 o pravici dajanja v najem in pravici posojanja ter o določenih pravicah, sorodnih avtorski, na področju intelektualne lastnine (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 120), sodbo z dne 26. oktobra 2006 v zadevi Komisija proti Španiji, C-36/05, ZOdl., str. I-10313, točka 33 in navedena sodna praksa).

               22

               Kot je navedeno v uvodni izjavi 35 Direktive 2001/29, je treba pri določanju oblike, podrobne ureditve in možne višine takšnega pravičnega nadomestila upoštevati posebne okoliščine vsakega primera.

               23

               Glede izjeme zasebnega razmnoževanja iz člena 5(2)(b) te direktive je Sodišče že razsodilo, kadar škodo imetniku izključne pravice reproduciranja povzroči oseba, ki za svojo zasebno uporabo reproducira varovano delo, ne da bi tega imetnika prej prosila za dovoljenje, da je načeloma dolžnost te osebe, da nadomesti škodo, povezano s tem reproduciranjem, tako da financira nadomestilo, ki bo izplačano temu imetniku (zgoraj navedeni sodbi Padawan, točka 45, in Stichting de Thuiskopie, točka 26).

               24

               Sodišče je kljub temu priznalo, da imajo države članice – ob upoštevanju praktičnih težav pri identifikaciji zasebnih uporabnikov in pri nalaganju obveznosti povrnitve škode, ki so jo povzročili imetnikom pravic – možnost, da za financiranje pravičnega nadomestila uvedejo „pristojbino za zasebno razmnoževanje“, ki se ne naloži zadevnim zasebnikom, temveč tistim, ki imajo opremo, aparate in nosilce za digitalno reproduciranje in ki za to pravno ali dejansko dajejo to opremo, aparate in nosilce za reproduciranje na voljo zasebnikom ali zanje opravijo storitev reproduciranja. V okviru takega sistema so osebe, ki imajo navedeno opremo, aparate in nosilce za reproduciranje, tiste, ki morajo plačati pristojbino za zasebno razmnoževanje (zgoraj navedeni sodbi Padawan, točka 46, in Stichting de Thuiskopie, točka 27).

               25

               Sodišče je tudi pojasnilo, ker navedeni sistem zavezancem omogoča, da znesek pristojbine za zasebno razmnoževanje vključijo v ceno dajanja navedene opreme, aparatov in nosilcev za reproduciranje na voljo ali v ceno opravljene storitve reproduciranja, strošek pristojbine na koncu nosi zasebni uporabnik, ki to ceno plača, kar je v skladu s „pravičnim ravnotežjem“, ki ga je treba vzpostaviti med interesi imetnikov izključne pravice reproduciranja in interesi uporabnikov varovanih del (zgoraj navedena sodba Stichting de Thuiskopie, točka 28).

               26

               V obravnavanem primeru morajo v sistemu, ki ga uvaja člen 42b UrhG, za financiranje pravičnega nadomestila v smislu člena 5(2)(g) Direktive 2001/29, pristojbino za zasebno razmnoževanje plačati osebe, ki komercialno in za plačilo dajejo v promet nosilce podatkov, ki so primerni za reproduciranje.

               27

               Tak sistem, kot je bilo že navedeno v točki 25 te sodbe, zavezancem načeloma dovoljuje, da v prodajno ceno teh istih nosilcev vključijo znesek te pristojbine, tako da breme pristojbine v skladu z zahtevo po „pravičnem ravnotežju“ nazadnje nosi zasebni uporabnik, ki plača to ceno, pod predpostavko, da je tak uporabnik tudi končni uporabnik.

               28

               Sodišče je namreč presodilo, da je sistem financiranja pravičnega nadomestila, opisan v točkah od 24 do 25 te sodbe, z zahtevami „pravičnega ravnotežja“ združljiv le, če so lahko zadevna oprema, aparati in nosilci za digitalno reproduciranje uporabljeni za zasebno razmnoževanje in zato povzročijo škodo avtorju varovanega dela. Glede na te zahteve torej obstaja nujna povezava med uporabo pristojbine za zasebno razmnoževanje glede navedene opreme, aparatov in nosilcev za digitalno reproduciranje ter njihovo uporabo za zasebno reproduciranje, tako da uporaba pristojbine za zasebno razmnoževanje brez razlikovanja za vse vrste opreme, aparatov in nosilcev za digitalno reproduciranje, vključno v primeru, v katerem opremo, aparate in nosilce za digitalno reproduciranje nabavijo osebe, ki niso fizične, za namen, ki očitno ni zasebno razmnoževanje, ni v skladu s členom 5(2) Direktive 2001/29 (zgoraj navedena sodba Padawan, točki 52 in 53).

               29

               Vendar se v sistemu iz postopka v glavni stvari brez razlikovanja uporablja pristojbina za zasebno razmnoževanje vseh nosilcev podatkov, ki so primerni za reproduciranje, vključno v primeru, v katerem njihova končna uporaba ne spada v primer iz člena 5(2)(b) Direktive 2001/29.

               30

               Postavlja se torej vprašanje, ali v takšnem primeru, pravica do vračila plačane pristojbine, dovoljuje vzpostavitev „pravičnega ravnotežja“, med imetniki izključne pravice do reproduciranja in uporabniki varovanih del v skladu z zahtevami Direktive 2001/29.

               31

               V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je sistem financiranja pravičnega nadomestila, ki je sestavljen iz uporabe – brez razlikovanja – pristojbine za zasebno razmnoževanje za dajanje nosilcev podatkov, ki so primerni za reproduciranje, v promet v komercialne namene in za plačilo in hkrati pravice do vračila, če je ta učinkovita in ne otežuje preveč vračila plačanega nadomestila, lahko v skladu s členom 5(2)(b) Direktive 2001/29, kadar praktične težave, navedene v točki 24 te sodbe, ali druge podobne težave utemeljujejo to uporabo.

               32

               Če je namreč država članica v nacionalno pravo uvedla izjemo zasebnega razmnoževanja, mora ta država članica v skladu s svojo ozemeljsko pristojnostjo zagotoviti učinkovito pobiranje pravičnega nadomestila za škodo, ki so jo utrpeli imetniki izključne pravice reproduciranja zato, ker so končni uporabniki, ki prebivajo na ozemlju te države članice, reproducirali varovano delo (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Stichting de Thuiskopie, točka 36). Tudi kadar takšna ureditev predstavlja težave, jih mora zadevna država članica premostiti ob upoštevanju okoliščin vsakega posameznega primera.

               33

               Vendar kadar ni praktičnih težav ali so te zanemarljive, nujne povezave med uporabo pristojbine za zasebno razmnoževanje in nosilci na eni strani ter uporabo teh nosilcev podatkov za zasebno reproduciranje na drugi ni, tako da uporaba pristojbine brez razlikovanja ni upravičena in ne ustreza „pravičnemu ravnotežju“, ki mora obstajati med interesi upravičencev in uporabnikov varovanih del.

               34

               Nacionalno sodišče mora ob upoštevanju posebnih okoliščin vsakega nacionalnega sistema in omejitev, ki jih nalaga Direktiva 2001/29, preveriti, ali praktične težave upravičujejo tak sistem financiranja pravičnega nadomestila in v primeru pritrdilnega odgovora, ali je pravica do povračila morebitnih pristojbin, plačanih zunaj primera iz člena 5(2)(b) Direktive 2001/29, učinkovita in vračila teh dajatev ne otežuje preveč.

               35

               V obravnavanem primeru mora predložitveno sodišče najprej preveriti, ali je uporaba brez razlikovanja pristojbine za zasebno razmnoževanje za dajanje v promet v komercialne namene in odplačno nosilcev podatkov, ki so primerni za razmnoževanje, v vseh primerih povezana z zadostnimi praktičnimi težavami. V tem okviru je treba upoštevati obseg, učinkovitost, dostopnost, razširjenost in enostavnost uporabe izjeme, na katero se je a priori sklicevala Austro-Mechana v svojih pisnih stališčih in na obravnavi.

               36

               Drugič, predložitveno sodišče se mora prepričati, da obseg, učinkovitost, dostopnost, razširjenost in enostavnost uporabe pravice do povračila omogočajo izravnavo morebitnih neravnovesij, ki nastanejo v sistemu, za odziv na ugotovljene težave v praksi. V zvezi s tem je treba navesti, da predložitveno sodišče samo poudarja, da se primeri povračila ne omejujejo na primere, ki so izrecno navedeni v členu 42b(6) UrhG.

               37

               Glede na navedeno je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 5(2)(b) Direktive 2001/29 razlagati tako, da ne nasprotuje ureditvi države članice, ki brez razlikovanja uporablja pristojbino za zasebno razmnoževanje ob prvem dajanju nosilcev podatkov, ki so primerni za reproduciranje, v promet v komercialne namene in odplačno, in hkrati določa pravico do povračila plačanih pristojbin za primer, v katerem končna uporaba teh nosilcev podatkov na spada v primer iz navedene določbe, kadar, kar mora preveriti predložitveno sodišče, ob upoštevanju okoliščin vsakega nacionalnega sistema in omejitev, ki jih nalaga ta direktiva, praktične težave utemeljujejo tak sistem financiranja pravičnega nadomestila in je pravica do povračila učinkovita in preveč ne otežuje vračila plačane pristojbine.

         Drugo vprašanje

               38

               Ker je drugo vprašanje podrejeno prvemu vprašanju in ker je odgovor na to vprašanje odvisen od presoje predložitvenega sodišča, je treba odgovoriti tudi na drugo vprašanje.

               39

               Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 5(2)(b) Direktive 2001/29 razlagati tako, da nasprotuje temu, da država članica določi izpodbojno domnevo zasebne uporabe nosilcev podatkov, ki so primerni za reproduciranje, če so dani v promet fizičnim osebam, v okviru sistema financiranja pravičnega nadomestila iz tega člena s pristojbino za zasebno razmnoževanje, ki jo morajo plačati osebe, ki na ozemlju te države članice prvič v komercialne namene in odplačno dajo te nosilce v promet.

               40

               V zvezi s tem je treba ugotoviti, da lahko države članice v okviru širokega polja proste presoje, ki jim je na voljo za določitev oblike, podrobne ureditve in mogoče višine tega nadomestila, določijo tudi domneve, zlasti, kot je bilo opozorjeno v točki 32 te sodbe, kadar je učinkovito pobiranje pravičnega nadomestila za povračilo škode, ki jo utrpijo imetniki izključne pravice razmnoževanja, na njihovem ozemlju težavno.

               41

               V okviru sistemov financiranja, ki so podobni sistemu, ki je uveden s členom 42b UrhG, je Sodišče že presodilo, da nikakor ni treba dokazati, kadar so nosilci podatkov, ki so primerni za reproduciranje, dani na voljo fizičnim osebam v zasebne namene, da so te s temi dejansko izdelale zasebne kopije in tako dejansko povzročile škodo imetnikom izključne pravice reproduciranja, ker se za te fizične osebe zakonito domneva, da bodo v celoti izkoristile to dajanje na voljo, torej da bodo uporabile vse funkcije teh nosilcev, vključno z reproduciranjem (zgoraj navedena sodba Padawan, točki 54 in 55).

               42

               Že sama sposobnost nosilcev podatkov za izdelovanje kopij namreč zadostuje za utemeljitev uporabe pristojbine za zasebno razmnoževanje, pod pogojem, da so bili navedeni nosilci dani na voljo fizičnim osebam kot zasebnim uporabnikom (zgoraj navedena sodba Padawan, točka 56).

               43

               Vendar je ob upoštevanju praktičnih težav, povezanih z ugotovitvijo, ali je uporaba nosilca podatkov, ki je primeren za reproduciranje, zasebna, določitev izpodbojne domneve take uporabe pri dajanju tega nosilca v promet fizični osebi načeloma utemeljena in ustreza „pravičnemu ravnotežju“, ki mora obstajati med interesi imetnikov izključne pravice reproduciranja in interesi uporabnikov varovanih del.

               44

               Nacionalno sodišče mora ob upoštevanju okoliščin vsakega nacionalnega sistema in omejitev, ki jih nalaga Direktiva 2001/29 preveriti, ali praktične težave, ki so povezane z ugotavljanjem, ali gre za zasebno uporabo nosilcev zadevnih podatkov, utemeljujejo takšno domnevo in vsekakor, ali določena domneva ne povzroči naložitve pristojbine za zasebno razmnoževanje v primerih, v katerih končna uporaba teh nosilcev očitno ne spada v primer iz člena 5(2)(b) Direktive 2001/29.

               45

               V teh okoliščinah je treba torej na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 5(2)(b) Direktive 2001/29 razlagati tako, da v okviru sistema financiranja pravičnega nadomestila iz te določbe s pristojbino za zasebno razmnoževanje, ki jo morajo plačati osebe, ki dajo prvič v komercialne namene in odplačno v promet na ozemlju države članice nosilce podatkov, ki so primerni za reproduciranje, navedena določba ne nasprotuje temu, da ta država članica določi izpodbojne domneve zasebne uporabe teh nosilcev v primeru dajanja v promet fizičnim osebam, kadar praktične težave, ki so povezane z ugotavljanjem, ali gre za zasebno uporabo nosilcev zadevnih podatkov, utemeljujejo določitev take domneve in če tako določena domneva ne povzroči naložitve pristojbine za zasebno razmnoževanje v primerih, v katerih končna uporaba teh nosilcev ne spada v primer iz iste iz iste določbe.

         Tretje vprašanje

               46

               Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 5(2)(b) Direktive 2001/29 razlagati tako, da je pravica do pravičnega nadomestila iz te določbe ali pristojbina za zasebno razmnoževanje, ki je namenjena financiranju tega nadomestila, lahko izključena, ker polovica prejemkov iz naslova tega nadomestila ali pristojbine ni nakazana neposredno upravičencem do tega nadomestila, ampak družbenim in kulturnim ustanovam, ustanovljenim v korist teh upravičencev.

               47

               V zvezi s tem je treba spomniti, da sta nastanek in višina pravičnega nadomestila v smislu člena 5(2)(b) Direktive 2001/29 povezana s škodo, ki imetnikom izključne pravice reproduciranja nastane z reproduciranjem njihovega varovanega dela, ki je opravljeno brez njihovega dovoljenja za zasebno uporabo. S tega vidika je treba pravično nadomestilo šteti za protidajatev za škodo, ki nastane tem imetnikom, in mora biti obvezno izračunano na podlagi merila škode, ki jim je bila povzročena z uvedbo izjeme zasebnega razmnoževanja (glej zgoraj navedeno sodbo Padawan, točki 40 in 42).

               48

               Poleg tega je Sodišče že presodilo, da glede pravice do pravičnega nadomestila, ki je dolgovano imetnikom izključne pravice reproduciranja iz naslova izjeme zasebnega razmnoževanja, iz nobene določbe Direktive 2001/29 ne izhaja, da je zakonodajalec Unije upravičencem do tega nadomestila priznal možnost, da se mu odpovejo (sodba z dne 9. februarja 2012 v zadevi Luksan, C-277/10, točka 105).

               49

               Vendar, kot je generalni pravobranilec navedel v točki 76 sklepnih predlogov, Direktiva 2001/29 državam članicam, ki so v svoje nacionalno pravo uvedle izjemo zasebnega razmnoževanja, ne nalaga, da zagotovijo, da se upravičencem do navedenega pravičnega nadomestila plača celoten znesek v denarju, in tem državam članicam ne prepoveduje, da v okviru polja proste presoje, ki ga imajo, določijo, da se del tega nadomestila daje v obliki posrednega nadomestila.

               50

               V zvezi s tem dejstvo, da je treba pravično nadomestilo šteti za protidajatev za škodo, ki imetnikom izključne pravice reproduciranja nastane zaradi uvedbe izjeme zasebnega razmnoževanja in da ga je treba nujno izračunati na podlagi te škode, ne pomeni ovire za to, da se del prejemkov, namenjenih pravičnemu nadomestilu, posredno, prek družbenih in kulturnih ustanov, ustanovljenih v korist upravičencev, nakaže tem upravičencem.

               51

               Kot je generalni pravobranilec navedel v točki 76 sklepnih predlogov namreč sistemi nadomestila za zasebno razmnoževanje v zvezi z večino nosilcev podatkov trenutno niso zanesljivi, ker je v praksi nemogoče ugotoviti, kateri uporabnik je reproduciral katero delo in na katerem nosilcu.

               52

               Poleg tega je treba navesti, da tak sistem posrednega pobiranja pravičnega nadomestila upravičencem ustreza enemu od ciljev ustreznega pravnega varstva intelektualne lastnine iz Direktive 2001/29, ki je, kot je navedeno v uvodnih izjavah 10 in 11 te direktive, zagotavljanje, da evropska kulturna ustvarjalnost in proizvodnja prejmeta nujna sredstva, da lahko ustvarjalci in producenti nadaljujejo z ustvarjalnim in umetniškim delom, ter varovanje neodvisnosti in dostojanstva umetniških ustvarjalcev in izvajalcev.

               53

               Zato dejstvo, da se del prejemkov, namenjenih pravičnemu nadomestilu v smislu člena 5(2)(b) Direktive 2001/29 nameni družbenim in kulturnim ustanovam, ki so ustanovljene v korist upravičencev do tega nadomestila, ni samo po sebi v nasprotju z namenom navedenega nadomestila, če navedene družbene in kulturne ustanove dejansko služijo upravičencem in če podrobna pravila delovanja teh organizacij niso diskriminatorna, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

               54

               Ne bi bilo namreč združljivo z namenom tega nadomestila, če bi navedene ustanove koristile drugim osebam in ne upravičencem ali da bi pravno ali dejansko izključile tiste, ki nimajo državljanstva zadevne države članice.

               55

               Glede na navedeno je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člen 5(2)(b) Direktive 2001/29 razlagati tako, da pravica do pravičnega nadomestila iz te določbe ali pristojbina za zasebno razmnoževanje, ki je namenjena financiranju tega nadomestila, ne more biti izključena zato, ker polovica prejemkov, ki so bili prejeti iz naslova tega nadomestila ali pristojbine, ni bila neposredno plačana upravičencem, do tega nadomestila, ampak družbenim in kulturnim ustanovam, ki so bile ustanovljene v korist teh upravičencev, če te ustanove dejansko koristijo tem upravičencem in podrobna pravila delovanja navedenih organizacij niso diskriminatorna, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

         Četrto vprašanje

               56

               Predložitveno sodišče s četrtim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 5(2)(b) Direktive 2001/29 razlagati tako, da je obveznost, ki jo naloži država članica, da se ob komercialnem in odplačnem dajanju nosilcev podatkov, ki so primerni za reproduciranje, v promet, plača pristojbina za zasebno razmnoževanje, namenjena financiranju pravičnega nadomestila iz te določbe, lahko izključena, če je bila podobna pristojbina že plačana v drugi državi članici.

               57

               V zvezi s tem je treba spomniti, da člen 5(2)(b) Direktive 2001/29 državi članici, ki je v nacionalnem pravu uvedla izjemo zasebnega razmnoževanja, nalaga obveznost rezultata, tako da mora ta država v okviru svojih pristojnosti zagotoviti učinkovito pobiranje pravičnega nadomestila, katerega namen je imetnikom izključne pravice reproduciranja nadomestiti škodo, ki so jo utrpeli, še posebej, če škoda nastane na ozemlju te države članice (zgoraj navedena sodba Stichting de Thuiskopie, točka 34).

               58

               Ker morajo načeloma končni uporabniki povrniti škodo, ki so jo povzročili s tem, da so za zasebne namene reproducirali varovano delo brez predhodnega dovoljenja imetnika izključne pravice reproduciranja, je mogoče domnevati, da je škoda, ki jo je treba povrniti, nastala na ozemlju države članice, v kateri prebivajo ti končni uporabniki (zgoraj navedena sodba Stichting de Thuiskopie, točka 35).

               59

               Iz tega izhaja, da če je država članica v nacionalno pravo uvedla izjemo zasebnega razmnoževanja in če končni uporabniki, ki za zasebne namene reproducirajo varovano delo, prebivajo na njenem ozemlju, mora ta država članica v skladu s svojo ozemeljsko pristojnostjo zagotoviti učinkovito pobiranje pravičnega nadomestila za škodo, ki so jo utrpeli imetniki izključne pravice reproduciranja na ozemlju te države (zgoraj navedena sodba Stichting de Thuiskopie, točka 36).

               60

               Poleg tega je treba spomniti, da zadevna država članica zaradi sistema pobiranja, ki ga je izbrala, ne more biti oproščena obveznosti rezultata, ki ji nalaga, da oškodovanim imetnikom izključne pravice reproduciranja zagotovi učinkovito plačilo pravičnega nadomestila za škodo, ki je nastala na njenem ozemlju (zgoraj navedena sodba Stichting de Thuiskopie, točka 39).

               61

               V zvezi s tem na navedeno obveznost ne vpliva okoliščina, da ima v okviru pogodb, sklenjenih na daljavo, prodajalec podjetnik, ki kupcem, ki prebivajo na ozemlju te države članice, kot končnim uporabnikom daje na voljo opremo, aparate ali nosilce za reproduciranje, sedež v drugi državi članici (zgoraj navedena sodba Stichting de Thuiskopie, točka 40).

               62

               Ob upoštevanju dejstva, na katerega je bilo opozorjeno v točki 47 te sodbe, da je treba pravično nadomestilo šteti za povračilo škode, ki jo imetniki izključne pravice reproduciranja utrpijo zaradi uvedbe izjeme zasebnega razmnoževanja in ga je treba obvezno izračunati na podlagi merila te škode, ni mogoče veljavno zatrjevati, da prenos nosilcev podatkov, ki so primerni za reproduciranje, iz ene države članice v drugo državo članico, lahko poveča škodo, ki nastane tem imetnikom.

               63

               Člen 5(2)(b) Direktive 2001/29 namreč ne določa pravičnega nadomestila za dajanje v promet nosilcev podatkov, ki so primerni za reproduciranje, temveč za reprodukcijo, izvedeno z vsemi nosilci, s strani fizične osebe za zasebno uporabo in ne za neposredno ali posredno komercialne namene. Vendar takšna reprodukcija ne nastane zaradi prenosa nosilcev podatkov, ki so primerni za reproduciranje, iz ene države članice v drugo državo članico.

               64

               Ker mora država, ki je v svoje nacionalno pravo uvedla izjemo zasebnega razmnoževanja in v kateri prebivajo končni uporabniki, ki v zasebne namene reproducirajo varovano delo, v skladu s svojo ozemeljsko pristojnostjo zagotoviti učinkovito pobiranje pravičnega nadomestila za škodo, ki nastane imetnikom pravic, se s sklicevanjem na dejstvo, da je bila pristojbina, namenjena financiranju tega nadomestila, že plačana v drugi državi članici ni mogoče izogniti plačilu tega nadomestila ali pristojbine za njegovo financiranje v prvi državi članici.

               65

               Vendar lahko oseba, ki je predhodno plačala to pristojbino v državi članici, ki ni ozemeljsko pristojna, od nje zahteva povračilo v skladu s svojim nacionalnim pravom.

               66

               Glede na navedeno je treba na četrto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 5(2)(b) Direktive 2001/29 razlagati tako, da obveznost, ki jo določi država članica, da se za dajanje nosilcev podatkov, ki so primerni za reproduciranje, v promet v komercialne namene in odplačno na trg, plača pristojbina za zasebno razmnoževanje, ki je namenjena financiranju pravičnega nadomestila iz te določbe, ne more biti izključena, ker je bila podobna dajatev že plačana v drugi državi članici.

         Stroški

               67

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:

                           1.

                           Člen 5(2)(b) Direktive 2001/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi je treba razlagati tako, da ne nasprotuje ureditvi države članice, ki brez razlikovanja uporablja pristojbino za zasebno razmnoževanje ob prvem dajanju nosilcev podatkov, ki so primerni za reproduciranje, v promet v komercialne namene in odplačno, in hkrati določa pravico do povračila plačanih pristojbin za primer, v katerem končna uporaba teh nosilcev podatkov na spada v primer iz navedene določbe, kadar ob upoštevanju okoliščin vsakega nacionalnega sistema in omejitev, ki jih nalaga ta direktiva, praktične težave utemeljujejo tak sistem financiranja pravičnega nadomestila in je pravica do povračila učinkovita ter preveč ne otežuje vračila plačane pristojbine, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

                           2.

                           Člen 5(2)(b) Direktive 2001/29 je treba razlagati tako, da v okviru sistema financiranja pravičnega nadomestila iz te določbe s pristojbino za zasebno razmnoževanje, ki jo morajo plačati osebe, ki dajo prvič v komercialne namene in odplačno v promet na ozemlju države članice nosilce podatkov, ki so primerni za reproduciranje, navedena določba ne nasprotuje temu, da ta država članica določi izpodbojne domneve zasebne uporabe teh nosilcev v primeru dajanja v promet fizičnim osebam, kadar praktične težave, ki so povezane z ugotavljanjem, ali gre za zasebno uporabo nosilcev zadevnih podatkov, utemeljujejo določitev take domneve in če tako določena domneva ne povzroči naložitve pristojbine za zasebno razmnoževanje v primerih, v katerih končna uporaba teh nosilcev ne spada v primer iz iste določbe.

                           3.

                           Člen 5(2)(b) Direktive 2001/29 je treba razlagati tako, da pravica do pravičnega nadomestila iz te določbe ali pristojbina za zasebno razmnoževanje, ki je namenjena financiranju tega nadomestila, ne more biti izključena zato, ker polovica prejemkov, ki so bili prejeti iz naslova tega nadomestila ali pristojbine, ni bila neposredno plačana upravičencem do tega nadomestila, ampak družbenim in kulturnim ustanovam, ki so bile ustanovljene v korist teh upravičencev, če te ustanove dejansko koristijo tem upravičencem in podrobna pravila delovanja teh organizacij niso diskriminatorna, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

                           4.

                           Člen 5(2)(b) Direktive 2001/29 je treba razlagati tako, da obveznost, ki jo določi država članica, da se za dajanje nosilcev podatkov, ki so primerni za reproduciranje, v promet v komercialne namene in odplačno, plača pristojbina za zasebno razmnoževanje, ki je namenjena financiranju pravičnega nadomestila iz te določbe, ne more biti izključena, ker je bila podobna dajatev že plačana v drugi državi članici.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 24. novembra 1983. # Benito D'Amario proti Landesversicherungsanstalt Schwaben. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundessozialgericht - Nemčija. # Socialna varnost. # Zadeva 320/82.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 7. novembra 1996. # Komisija Evropskih skupnosti proti Zvezni republiki Nemčiji. # Neizpolnitev obveznosti. # Zadeva C-262/95.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 29. novembra 2012.#Econord SpA proti Comune di Cagno in drugim.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Consiglio di Stato.#Javna naročila storitev – Direktiva 2004/18/ES – Naročnik, ki nad izbranim subjektom, ki je od njega pravno ločen, izvaja podoben nadzor kot nad svojimi službami – Neobstoj obveznosti izvedbe postopka oddaje v skladu s pravili prava Unije („in house“ oddaja) – Izbrani subjekt, ki ga hkrati nadzira več teritorialnih skupnosti – Pogoji za uporabo „in house“ oddaje.#Združeni zadevi C-182/11 in C-183/11.

text:
         SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 29. novembra 2012 (
            *1
         )
      „Javna naročila storitev — Direktiva 2004/18/ES — Naročnik, ki nad izbranim subjektom, ki je od njega pravno ločen, izvaja podoben nadzor kot nad svojimi službami — Neobstoj obveznosti izvedbe postopka oddaje v skladu s pravili prava Unije (‚in house‘ oddaja) — Izbrani subjekt, ki ga hkrati nadzira več teritorialnih skupnosti — Pogoji za uporabo ‚in house‘ oddaje“
      V združenih zadevah C-182/11 in C-183/11,
      katerih predmet sta predloga za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ju je vložilo Consiglio di Stato (Italija), z odločbama z dne 23. februarja 2011, ki sta prispeli na Sodišče 18. aprila 2011, v postopkih

         Econord SpA

      proti

         Comune di Cagno (C-182/11),

         Comune di Varese,

         Comune di Solbiate (C-183/11),

         Comune di Varese,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi R. Silva de Lapuerta, v funkciji predsednice tretjega senata, K. Lenaerts, E. Juhász (poročevalec), T. von Danwitz in D. Šváby, sodniki,
      generalni pravobranilec: P. Cruz Villalón,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Comune di Cagno in Comune di Solbiate C. Colombo, odvetnica,

               —

               za italijansko vlado G. Palmieri, agentka, skupaj s P. Gentilijem, avvocato dello Stato,

               —

               za avstrijsko vlado M. Fruhmann, agent,

               —

               za poljsko vlado M. Szpunar, agent,

               —

               za Evropsko komisijo C. Zadra in P. Manzini, agenta,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 19. julija 2012
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predloga za sprejetje predhodne odločbe se nanašata na razlago prava Unije glede pogojev za uporabo izjeme neposredne „in house“ oddaje storitev v javnem interesu.

               2

               Ta predloga sta bila vložena v okviru spora med družbo Econord SpA ter Comune di Varese, Comune di Cagno in Comune di Solbiate v zvezi s pravilnostjo neposredne oddaje javnega naročila storitev družbi ASPEM SpA (v nadaljevanju: ASPEM), ki sta jo izvedli zadnjenavedeni občini brez postopka oddaje javnega naročila v skladu s pravili prava Unije.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Direktiva 2004/18/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 7, str. 132) v drugem odstavku člena 1 z naslovom „Definicije“ določa:

                        „(a)

                        ‚Javna naročila‘ so proti plačilu pisno sklenjene pogodbe med enim ali več gospodarskimi subjekti ter enim ali več naročniki, katerih predmet je izvedba gradenj, dobav[a] blaga ali izvajanje storitev v skladu s pomenom iz te direktive.

                  […]

                        (d)

                        ‚Javna naročila storitev‘ so javna naročila, katerih predmet je opravljanje storitev iz Priloge II, razen javnih naročil gradenj ali naročil blaga.

                  […]“

               4

               Člen 1(4) te direktive določa:
               „4. ‚Koncesija za storitve‘ je naročilo enake vrste kakor javno naročilo storitev, z izjemo dejstva, da je razlog za opravljanje storitev bodisi samo pravica do koriščenja storitve ali ta pravica skupaj s plačilom.“

               5

               Člen 20 navedene direktive določa:
               „Naročila, katerih predmet so storitve iz seznama v Prilogi II A, se morajo oddati v skladu s členi 23 do 55.“

               6

               V točki 16 Priloge II A te direktive so navedene „Storitve pri ravnanju z odpadnimi vodami in odpadki; sanitarne in podobne storitve“.

         Italijansko pravo

               7

               Člen 30 zakonske uredbe št. 267 z dne 18. avgusta 2000 (enotna različica besedila zakona o ureditvi lokalnih skupnosti) (GURI št. 227, z dne 28. septembra 2000 – redni dodatek št. 162, v nadaljevanju: zakonska uredba št. 267/2000) določa:
               „1.   Lokalne skupnosti lahko za usklajeno opravljanje določenih nalog in storitev med seboj sklepajo posebne sporazume.
               2.   V navedenih sporazumih morajo biti določeni cilji, trajanje, oblike posvetovanja med podpisnicami sporazuma, njihova finančna razmerja in obojestranske obveznosti in jamstva.
               3.   Za upravljanje posebne službe za določen čas ali za izvedbo dela lahko država in dežela v okviru svojih pristojnosti določita obvezne oblike sporazuma med lokalnimi skupnostmi na podlagi predhodno dogovorjenih pravil.
               4.   V sporazumih iz tega člena sta lahko določena tudi ustanovitev skupnih služb – v katerih so zaposleni iz skupnosti napoteni uslužbenci podpisnic sporazuma – ki se jim naloži izvajanje javnih nalog namesto skupnostim, podpisnicam sporazuma, ali prenos nalog teh skupnosti na eno izmed njih, ki deluje namesto in za račun skupnosti, ki so nanjo prenesle naloge.“

               8

               Člen 113 zakonske uredbe št. 267/2000 z naslovom „Upravljanje omrežij in izvajanje lokalne gospodarske javne službe“ v odstavku 5 določa:
               „Lokalna skupnost izvaja lokalno javno službo v skladu z ureditvijo, ki velja za sektor, in ob spoštovanju ureditve Evropske unije, tako da storitev odda:
               […]

                        (c)

                        družbi z izključno javnim kapitalom, pod pogojem, da jo javni organ oziroma javni organi, ki imajo delniški kapital, nadzorujejo podobno kot svoje službe in da ta družba sočasno najpomembnejši del dejavnosti opravlja z javnim organom oziroma javnimi organi, ki jo nadzorujejo“.

         Dejansko stanje spora o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

               9

               Iz spisa, predloženega Sodišču, je razvidno, da je Comune di Varese ustanovila družbo ASPEM, da bo ta kot „in house“ ponudnik na njenem območju izvajala javne službe, in sicer predvsem komunalne. V času dejanskega stanja je bila Comune di Varese lastnica skoraj celotnega kapitala te družbe in je nad njo torej imela nadzor.

               10

               Comune di Cagno in Comune di Solbiate sta na podlagi vrste odločb, sprejetih leta 2008, kot najbolj zaželeno obliko opravljanja komunalne javne službe, natančneje odvoza trdih odpadkov, izbrali obliko, ki vključuje druge občine v skladu s členoma 30 in 113(5)(c) zakonske uredbe št. 267/2000, skupaj s Comune di Varese odobrili sklenitev sporazuma, s katerim se odplačno opravljanje njihovih komunalnih javnih služb dodeli družbi ASPEM, in postali javni delničarki te družbe s tem, da sta s pridobitvijo ene delnice za vsako od njiju postali udeleženi v osnovnem kapitalu.

               11

               Iz spisa, predloženega Sodišču, je razvidno, da znaša osnovni kapital družbe ASPEM 173.785 EUR, deleži v njem pa so izraženi z enakim številom delnic, od katerih je vsaka vredna 1 EUR. Comune di Varese je s 173.467 delnicami večinska lastnica. Preostalih 318 delnic je razdeljenih med 36 občin pokrajine Varese, od katerih ima vsaka od ene 1 do 19 delnic.

               12

               Comune di Cagno in Comune di Solbiate sta hkrati s pridobitvijo teh deležev z drugimi zainteresiranimi občinami sklenili sporazum med delničarji, v katerem je določeno, da se mora zadevna družba z njima posvetovati, da imata pravico do imenovanja člana nadzornega sveta in pravico do določitve člana upravnega odbora v soglasju z drugimi občinami, ki so stranke sporazuma.

               13

               Ti občini sta v teh okoliščinah menili, da so izpolnjeni pogoji za „in house“ oddajo zadevnih služb v javnem interesu, saj sta družbo ASPEM nadzorovali skupaj z lokalnimi organi. Zato sta to javno naročilo neposredno oddali družbi ASPEM. Družba Econord SpA je to neposredno oddajo izpodbijala, pri čemer je trdila, da v obravnavanem primeru občini nista nadzorovali družbe ASPEM in da zato oddaja naročila ni bila opravljena v skladu s pravili Unije.

               14

               Consiglio di Stato je opozorilo, da se je s sodbo z dne 18. novembra 1999 v zadevi Teckal (C-107/98, Recueil, str. I 8121) začela oblikovati sodna praksa glede pogojev, ki upravičujejo neposredno oddajo javnega naročila. V skladu s točko 50 te sodbe je neposredna oddaja javnega naročila upravičena tudi pri oddaji osebi, ki je pravno in formalno ločena od naročnika, če teritorialna skupnost nad zadevno osebo izvaja podoben nadzor kot nad svojimi službami in če ta oseba hkrati opravlja bistven del svoje dejavnosti s skupnostjo ali skupnostmi, ki ima oziroma imajo v njej delež. Zadevne osebe v takem primeru glede na njeno razmerje z naročnikom namreč ni mogoče šteti za tretjo osebo. Consiglio di Stato trdi, da je v sporih o glavni stvari od teh dveh kumulativnih pogojev, navedenih v točki 50 zgoraj navedene sodbe Teckal, sporen le tisti, ki se nanaša na izvajanje „podobnega nadzora“.

               15

               Consiglio di Stato opozarja, da je Sodišče v sodbi z dne 13. oktobra 2005 v zadevi Parking Brixen (C-458/03, Recueil, str. I-8585) določilo precej stroge pogoje glede obstoja „podobnega nadzora“ in v zvezi s tem določilo številna pomembna in konkretna merila.

               16

               Vendar naj bi Sodišče v sodbah z dne 19. aprila 2007 v zadevi Asemfo (C-295/05, Zodl., str. I-2999), z dne 17. julija 2008 v zadevi Komisija proti Italiji (C-371/05, Zodl., str. I-110) in z dne 13. novembra 2008 v zadevi Coditel Brabant (C-324/07, Zodl., str. I-8457) poenostavilo in olajšalo pogoje, ki morajo biti izpolnjeni za ugotovitev izvajanja „podobnega nadzora“. Consiglio di Stato na podlagi te zadnje navedene sodbe natančneje sklepa, da je mogoče ugotoviti, da gre v obravnavanem primeru za „in house“ družbo, če jo skupaj nadzira več javnih organov, in da glede nadzora navedene družbe ni upošteven posamični položaj vsakega od teh javnih organov.

               17

               Predložitveno sodišče ugotavlja, da Comune di Varese v obravnavanem primeru izvaja popoln nadzor nad družbo ASPEM, Comune di Cagno in Comune di Solbiate pa ne. Pridobitev samo ene delnice in izredno šibak sporazum med delničarji naj ne bi omogočala nikakršnega učinkovitega skupnega nadzora nad zadevno družbo, tako da naj zadnjenavedeni občini ne bi mogli vplivati na odločitve družbe ASPEM in izpolniti pogojev za „podoben nadzor“. Ob upoštevanju zgoraj navedene sodbe Coditel Brabant pa naj bi bila posamična obravnava položaja vsakega udeleženega javnega organa glede izvajanja nadzora neupoštevna.

               18

               V teh okoliščinah je Consiglio di Stato prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „Ali je treba načelo, da položaj posameznega javnega organa, udeleženega v javnem podjetju, ni upošteven, uporabiti tudi v primeru, v katerem ima – tako kot v obravnavani zadevi – ena od občin, ki so udeležene v podjetju, samo eno delnico tega podjetja in na podlagi sporazumov med delničarji, ki so jih sklenili javni organi, ta občina nima nikakršnega učinkovitega nadzora nad podjetjem, zaradi česar je njeno udeležbo v podjetju mogoče šteti le za pravnoformalno kritje za uporabo pogodbe o opravljanju storitev?“

         Vprašanje za predhodno odločanje

         Uvodne ugotovitve

               19

               Comune di Cagno in Comune di Solbiate trdita, da sta po dogodkih, zaradi katerih je bil vložen ta predlog za sprejetje predhodne odločbe, izvedli odprte postopke javnih razpisov, v katerih je bilo zadevno naročilo dokončno oddano družbi ASPEM. To razvoj dogodkov naj bi vplival na uporabnost odgovora Sodišča na vprašanje, ki ga je postavilo predložitveno sodišče.

               20

               Italijanska vlada trdi, da je vprašanje za predhodno odločanje nedopustno zaradi nezadostnega opisa pravnega in dejanskega okvira sporov o glavni stvari.

               21

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso v postopku, določenem v členu 267 PDEU, ki temelji na jasni ločitvi nalog med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, zgolj nacionalno sodišče pristojno za ugotavljanje in presojo dejanskega stanja spora o glavni stvari ter za razlago in uporabo nacionalnega prava. Le nacionalno sodišče, ki odloča o sporu in mora prevzeti odgovornost za sodno odločitev, ob upoštevanju posebnosti zadeve presoja nujnost in ustreznost vprašanj, ki jih predloži Sodišču. Zato je Sodišče, kadar se predložena vprašanja nanašajo na razlago prava Unije, načeloma dolžno odločiti (sodba z dne 25. oktobra 2012 v zadevi Rintisch, C-553/11, točka 15 in navedena sodna praksa).

               22

               Zato lahko Sodišče predlog nacionalnega sodišča za sprejetje predhodne odločbe zavrne samo, če je jasno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo pravnih in dejanskih elementov, ki so potrebni za to, da bi lahko na zastavljena vprašanja dalo koristne odgovore (zgoraj navedena sodba Rintisch, točka 16 in navedena sodna praksa).

               23

               Vendar to v obravnavanem primeru ni tako. Predložitveno sodišče namreč prosi Sodišče, naj razloži sodno prakso, ki se nanaša na skupen nadzor, ki ga več naročnikov izvaja nad izbranim subjektom v njihovi lasti, in pogoje, pod katerimi je treba ugotoviti, da je v takem primeru izvajan „podoben nadzor“, kar je vprašanje, ki je nesporno povezano s predmetom spora o glavni stvari. Sodišče tudi meni, da sta zakonodaja in dejansko stanje, navedena v tem predlogu, zadostna, da lahko koristno odgovori na postavljeno vprašanje.

               24

               Iz tega je razvidno, da sta predloga za sprejetje predhodne odločbe dopustna.

         Utemeljenost

               25

               V skladu z ustaljeno sodno prakso naročniku, kot je teritorialna skupnost, ni treba opraviti postopka oddaje javnega naročila, če nad izbranim subjektom izvaja podoben nadzor kot nad svojimi službami in če ta subjekt opravlja bistven del svoje dejavnosti z naročnikom ali naročniki, ki ima oziroma imajo v njem delež (zgoraj navedena sodba Teckal, točka 50). Ni sporno, da se ta sodna praksa, ki je bila sprejeta glede razlage in uporabe Direktive Sveta 93/36/EGS z dne 14. junija 1993 o usklajevanju postopkov oddaje javnih naročil blaga (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 2, str. 110), uporablja tudi za postopek oddaje javnih naročil gradenj in storitev.

               26

               Poudariti je treba tudi, da v skladu s sodno prakso Sodišča vprašanje, ali gre za koncesijo za storitve ali za javno naročilo storitev in v tem zadnjem primeru, ali vrednost javnega naročila dosega prag, ki ga določajo pravila Unije, ni upoštevno za odgovor, ki ga mora dati Sodišče na vprašanje za predhodno odločanje, saj se izjema od uporabe pravil prava Unije, če so izpolnjeni pogoji izvajanja „podobnega nadzora“, uporablja v vseh navedenih primerih (glej v tem smislu sodbo z dne 10. septembra 2009 v zadevi Sea, C-573/07, ZOdl., str. I-8127, točke od 31 do 40).

               27

               V skladu s sodno prakso „podoben nadzor“ obstaja, če naročnik izvaja nad zadevnim subjektom nadzor, ki mu omogoča, da vpliva na njegove odločitve. Podana mora biti možnost odločilnega vpliva na strateške cilje in na pomembne odločitve tega subjekta (zgoraj navedene sodbe Parking Brixen, točka 65; Coditel Brabant, točka 28, in Sea, točka 65). Povedano drugače, naročnik mora imeti možnost izvajati strukturni in funkcionalni nadzor nad tem subjektom (zgoraj navedena sodba Komisija proti Italiji, točka 26). Sodišče zahteva tudi, da je ta nadzor učinkovit (zgoraj navedena sodba Coditel Brabant, točka 46).

               28

               Če je subjekt v lasti več javnih organov, lahko ti organi v skladu s sodno prakso izvajajo „podoben nadzor“ skupaj, ne da bi bilo potrebno, da vsak izmed njih izvaja nadzor posamično (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi Coditel Brabant, točki 47 in 50, in Sea, točka 59).

               29

               Iz tega je razvidno, da če javni organ postane manjšinski družbenik delniške družbe, ki ima 100-odstotni javni kapital, da bi se ji oddalo opravljanje storitve javne službe, je mogoče nadzor, ki ga javni organi, družbeniki te družbe, izvajajo nad njo, opredeliti za podobnega tistemu, ki ga izvajajo nad svojimi službami, kadar ga ti organi izvajajo skupaj (zgoraj navedena sodba Sea, točka 63).

               30

               Čeprav v okoliščinah, kadar javni organi uporabijo skupen subjekt za namen opravljanja skupne javne službe, vsekakor ni nujno, da ima vsak od teh organov možnost posamično opravljati nadzor nad to družbo, pa nadzor nad tem subjektom ni izključna možnost javnega organa, ki ima večinski delež v kapitalu zadevne družbe, saj bi se s tem izgubil pomen skupne kontrole.

               31

               Položaj naročnika, ki nima niti najmanjše možnosti sodelovanja pri nadzoru izbranega subjekta v skupni lasti, bi namreč pomenil možnost, da se obide uporaba pravil prava Unije na področju javnih naročil ali koncesij za storitve, saj naročniku zaradi zgolj formalne udeležbe v takem subjektu ali skupnem organu, ki ga upravlja, ne bi bilo treba izvesti postopka javnega razpisa v skladu s pravili Unije, čeprav sploh ne bi sodeloval pri izvajanju „podobnega nadzora“ nad tem subjektom (glej v tem smislu sodbo z dne 21. julija 2005 v zadevi Coname, C-231/03, ZOdl., str. I-7287, točka 24).

               32

               Iz tega sledi, da mora predložitveno sodišče v obravnavanem primeru ugotoviti, ali sta Comune di Cagno in Comune di Solbiate s tem – da sta podpisali sporazum med delničarji, ki jima zagotavlja, da se mora družba ASPEM z njima posvetovati, daje pravico do imenovanja člana nadzornega sveta in pravico do določitve člana upravnega odbora v soglasju z drugimi skupnostmi, ki so stranke tega sporazuma – pridobili možnost, da dejansko sodelujeta pri nadzoru družbe ASPEM.

               33

               Glede na zgoraj navedeno je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da kadar več javnih organov, ki nastopajo kot naročniki, skupaj ustanovi subjekt, zadolžen za izvajanje njihovih nalog javne službe, ali kadar javni organ pridobi delež v takem subjektu, je pogoj – ki ga določa sodna praksa Sodišča, da morajo ti organi, da jim ne bi bilo treba izvesti postopka oddaje za javno naročilo v skladu s pogoji prava Unije, skupaj izvajati podoben nadzor, kot ga izvajajo nad svojimi službami – izpolnjen, če je vsak od teh organov udeležen v kapitalu in upravnih organih navedenega subjekta.

         Stroški

               34

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

                     Kadar več javnih organov, ki nastopajo kot naročniki, skupaj ustanovi subjekt, zadolžen za izvajanje njihovih nalog javne službe, ali kadar javni organ pridobi delež v takem subjektu, je pogoj – ki ga določa sodna praksa Sodišča Evropske unije, da morajo ti organi, da jim ne bi bilo treba izvesti postopka oddaje za javno naročilo v skladu s pogoji prava Unije, skupaj izvajati podoben nadzor, kot ga izvajajo nad svojimi službami – izpolnjen, če je vsak od teh organov udeležen v kapitalu in upravnih organih navedenega subjekta.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: italijanščina.