title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 16. julija 2009. # The Queen, na predlog Mark Horvath proti Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) - Združeno kraljestvo. # Skupna kmetijska politika - Sheme neposrednih podpor - Uredba (ES) št. 1782/2003 - Člen 5 in Priloga IV - Minimalne zahteve za dobre kmetijske in okoljske pogoje - Vzdrževanje poti, na katerih obstaja služnost javne poti - Izvajanje obveznosti države članice - Prenos pooblastil na organe decentralizirane uprave države članice - Diskriminacija, ki je v nasprotju s pravom Skupnosti. # Zadeva C-428/07.

text:
      Zadeva C-428/07
      The Queen, na predlog
      Marka Horvatha,
      proti
      Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division
         (Administrative Court))

      „Skupna kmetijska politika – Sheme neposrednih podpor – Uredba (ES) št. 1782/2003 – Člen 5 in Priloga IV – Minimalne zahteve za dobre kmetijske in okoljske pogoje – Vzdrževanje poti, na katerih obstaja služnost javne poti – Izvajanje obveznosti države članice – Prenos pooblastil na organe decentralizirane uprave države članice – Diskriminacija, ki je v nasprotju s pravom Skupnosti“
      Povzetek sodbe
      1.        Kmetijstvo – Skupna kmetijska politika – Sheme neposrednih podpor – Skupna pravila
      (Uredba Sveta št. 1782/2003, člen 5 in Priloga IV)
      2.        Kmetijstvo – Skupna kmetijska politika – Sheme neposrednih podpor – Skupna pravila
      (Uredba Sveta št. 1782/2003, člen 5 in Priloga IV)
      1.        Država članica lahko v svoje standarde za dobre kmetijske in okoljske pogoje iz člena 5 in Priloge IV k Uredbi št. 1782/2003
         o skupnih pravilih za sheme neposrednih podpor v okviru skupne kmetijske politike in o uvedbi nekaterih shem podpor za kmete
         vključi zahteve, ki se nanašajo na vzdrževanje vidnih poti, na katerih obstaja služnost javne poti, če te zahteve prispevajo
         k ohranitvi poti kot krajinskih značilnosti ali, kadar je to primerno, k izogibanju slabšanja habitatov.

      Obveznost vzdrževanja vidnih poti, na katerih obstaja služnost javne poti, lahko – čeprav ne sledi nobenemu cilju v zvezi
         s kmetijstvom, temveč se nanaša na okolje – pomeni minimalno zahtevo za dobre kmetijske in okoljske pogoje, če je zajeta v
         okvir norm, ki ga določa Priloga IV k Uredbi št. 1782/2003, ki se nanaša na vzdrževanje krajinskih značilnosti.

      (Glej točki 32 in 46.)
      2.        Če ustavna ureditev države članice določa, da imajo različni organi decentralizirane državne uprave zakonodajno pristojnost,
         samo dejstvo, da ti organi sprejmejo različne standarde za dobre kmetijske in okoljske pogoje iz člena 5 in Priloge IV k Uredbi
         št. 1782/2003, ne pomeni diskriminacije, ki je v nasprotju s pravom Skupnosti.

      Vsaka država članica lahko v notranjih zadevah svobodno porazdeljuje pristojnosti, pravne akte Skupnosti, ki se ne uporabljajo
         neposredno, pa izvaja z ukrepi, ki so jih sprejeli regionalni ali lokalni organi, če taka porazdelitev pristojnosti omogoča
         pravilno izvajanje zadevnih pravnih aktov Skupnosti.

      (Glej točki 50 in 58.)
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 16. julija 2009(*)

      „Skupna kmetijska politika – Sheme neposrednih podpor – Uredba (ES) št. 1782/2003 – Člen 5 in Priloga IV – Minimalne zahteve za dobre kmetijske in okoljske pogoje – Vzdrževanje poti, na katerih obstaja služnost javne poti – Izvajanje obveznosti države članice – Prenos pooblastil na organe decentralizirane uprave države članice – Diskriminacija, ki je v nasprotju s pravom Skupnosti“
      V zadevi C-428/07,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo High Court of Justice (England
         & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) (Združeno kraljestvo) z odločbo z dne 21. julija 2006, ki je prispela
         na Sodišče 14. septembra 2007, v postopku

      The Queen, na predlog:

      Marka Horvatha,

      proti
      Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs,

      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts in T. von Danwitz, predsedniki senatov,
         J. N. Cunha Rodrigues, sodnik, R. Silva de Lapuerta, sodnica, K. Schiemann, J. Makarczyk, U. Lõhmus (poročevalec) in A. Arabadjiev,
         sodniki, ter C. Toader, sodnica,

      generalna pravobranilka: V. Trstenjak,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 26. novembra 2008,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Marka Horvatha M. Sheridan, barrister, R. Barker, solicitor, in A. Stanič, solicitor advocate,
      –        za vlado Združenega kraljestva C. Gibbs in I. Rao, zastopnici, skupaj z lordom Davidsonom of Glen Clova, QC, in D. Wyattom,
         QC,

      –        za nemško vlado M. Lumma, zastopnik,
      –        za Irsko N. Travers, BL,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti K. Banks in F. Erlbacher, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 3. februarja 2009
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 5 in Priloge IV k Uredbi Sveta (ES) št. 1782/2003 z dne
         29. septembra 2003 o skupnih pravilih za sheme neposrednih podpor v okviru skupne kmetijske politike in o uvedbi nekaterih
         shem podpor za kmete ter o spremembi uredb (EGS) št. 2019/93, (ES) št. 1452/2001, (ES) št. 1453/2001, (ES) št. 1454/2001,
         (ES) št. 1868/94, (ES) št. 1251/1999, (ES) št. 1254/1999, (ES) št. 1673/2000, (EGS) št. 2358/71 in (ES) št. 2529/2001 (UL L 270,
         str. 1).

      2        Predlog je bil vložen v okviru spora med M. Horvathom in Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs (ministrstvo
         za okolje, prehrano in kmetijstvo Združenega kraljestva; v nadaljevanju: Secretary of State) v zvezi s predpisi, ki jih je
         sprejela Anglija, o določitvi minimalnih zahtev za dobre kmetijske in okoljske pogoje (v nadaljevanju: DKOP), ki so naštete
         v členu 5 in Prilogi IV k Uredbi št. 1782/2003.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        Uredba št. 1782/2003 je bila sprejeta na podlagi členov 36 ES, 37 ES in 299(2) ES.

      4        V skladu z uvodno izjavo 1 te uredbe je treba določiti skupne pogoje za neposredna plačila iz različnih shem dohodkovne podpore
         v okviru skupne kmetijske politike.

      5        Uredba št. 1782/2003 v členu 1 med drugim določa skupna pravila o neposrednih plačilih iz shem dohodkovne podpore v okviru
         skupne kmetijske politike, ki jih financirajo iz Jamstvenega oddelka Evropskega kmetijskega usmerjevalnega in jamstvenega
         sklada (EKUJS), naštetih v Prilogi I, in dohodkovno podporo za kmete, to je shemo enotnega plačila (v nadaljevanju: SEP).

      6        V členu 2(d) Uredbe št. 1782/2003 je neposredno plačilo opredeljeno kot plačilo, dodeljeno neposredno kmetom v okviru ene
         od shem dohodkovne podpore iz Priloge I. V tej prilogi je zajeta tudi SEP.

      7        V naslovu II Uredbe št. 1782/2003 je poglavje 1 z naslovom „Navzkrižna skladnost“, ki zajema člene od 3 do 9. Člen 3(1) te
         uredbe določa, da mora vsak „[k]met, ki prejema neposredna plačila, […] spoštovati predpisane zahteve ravnanja iz Priloge
         III v skladu s časovnim razporedom, določenim v navedeni prilogi, ter [DKOP], določene v členu 5.“

      8        V skladu s členom 4(1) Uredbe št. 1782/2003 se predpisane zahteve ravnanja iz Priloge III k tej uredbi določijo z zakonodajo
         Skupnosti na različnih področjih, med drugim tudi na področju okolja.

      9        Člen 5(1) Uredbe št. 1782/2003 z naslovom „Dobri kmetijski in okoljski pogoji“ določa:

      „Države članice zagotovijo, da se vsa kmetijska zemljišča, zlasti zemljišča, ki se ne uporabljajo več za proizvodne namene,
         obdelujejo v skladu z dobrimi kmetijskimi in okoljskimi pogoji. Države članice na nacionalni ali regionalni ravni določijo
         minimalne zahteve za dobre kmetijske in okoljske pogoje na podlagi okvira, določenega v Prilogi IV, ob upoštevanju posebnih
         značilnosti zadevnih območij, vključno z razmerami prsti in podnebja, obstoječimi sistemi kmetovanja, rabo zemljišč, kolobarjem,
         načini kmetovanja in strukturami kmetijskih gospodarstev. To ne vpliva na standarde, ki urejajo dobro kmetijsko prakso[,]
         kot se uporabljajo v okviru Uredbe Sveta (ES) št. 1257/1999, niti na kmetijsko‑okoljske ukrepe, ki se uporabljajo nad referenčno
         ravnjo dobre kmetijske prakse.“

      10      Če zaradi ukrepanja ali neukrepanja, ki ga je mogoče pripisati neposredno posameznemu kmetu, niso izpolnjeni DKOP ali druge
         zahteve iz člena 3(1) Uredbe št. 1782/2003, se v skladu s členom 6 te uredbe celotni znesek neposrednih plačil, ki naj bi
         se odobril v koledarskem letu, v katerem je prišlo do neizpolnitve, zmanjša ali prekliče.

      11      V prilogi IV k Uredbi št. 1782/2003 z naslovom „Dobri kmetijski in okoljski pogoji, naveden[i] v členu 5“ je določeno:

               Zadeva

               Standardi

               Erozija tal:
               Zaščita tal s primernimi ukrepi

               – Minimalna talna odeja
               – Minimalno upravljanje zemljišč, ki odraža specifične razmere na zemljiščih
               – Ohranjanje teras

               Organska snov v tleh:
               Ohranjanje ravni organske snovi v tleh s primerno dejavnostjo

               – Standardi za kolobar, kjer je primerno
               – Upravljanje z ornimi strnišči

               Struktura tal:
               Ohranjanje strukture tal s primernimi ukrepi

               – Ustrezna raba strojev

               Minimalna raven vzdrževanja:
               Zagotavljati minimalno raven vzdrževanja in izogibati se slabšanju habitatov

               – Minimalne obremenitve živine in/ali ustrezni režimi
               – Zaščita trajnega travnika
               – Ohranitev krajinskih značilnosti
               – Izogibati se poseganju nezaželene vegetacije na kmetijsko zemljišče

       Nacionalna ureditev
      12      Parlament Združenega kraljestva je leta 1998 sprejel zakonske predpise o prenosu („devolution“) pristojnosti na nekaterih
         področjih na Škotsko, Wales in Severno Irsko. Vlada Združenega kraljestva je na zadevnih področjih načeloma pristojna le za
         Anglijo. V skladu s temi predpisi in Devolution Memorandum of Understanding, katerega namen je v obliki politične izjave o
         nameri te predpise dopolniti, je naloga organov decentralizirane uprave, da v okviru svojih pristojnosti izpolnjujejo obveznosti,
         ki izhajajo iz prava Skupnosti, ne smejo pa ravnati ali sprejemati predpisov v nasprotju s temi obveznostmi. Na podlagi predpisov
         o tem prenosu pristojnosti so ministri Združenega kraljestva pooblaščeni, da ukrepajo, ko je to potrebno za zagotovitev izpolnjevanja
         obveznosti.

      13      Skupna kmetijska politika na splošno in zlasti izvajanje Uredbe št. 1782/2003 spadata na področja, na katera se nanaša ta
         prenos, in je za njiju odgovoren vsak posamezen organ decentralizirane uprave.

      14      Zaradi izpolnjevanja zahtev iz člena 5 Uredbe št. 1782/2003 so Secretary of State – izključno za Anglijo – in vsak posamezni
         organ decentralizirane uprave sprejeli različne ureditve, ki določajo deloma različne minimalne zahteve za DKOP.

      15      Za Anglijo so upoštevna pravila zajeta v predpisih iz leta 2004 o shemah enotnih plačil in podpor v okviru skupne kmetijske
         politike (navzkrižna skladnost) (The Common Agricultural Policy Single Payment and Support Schemes (Cross Compliance) (England)
         Regulations 2004 (SI 2004/3196, v nadaljevanju: angleška ureditev)). Standardi za DKOP so določeni v prilogi („Schedule“)
         k angleški ureditvi, katere odstavki od 26 do 29 z naslovom „Služnost javne poti“ (v nadaljevanju: določbe, sporne v postopku
         v glavni stvari) določajo:

      „26.      Kmet ne sme:
      a)      brez veljavnega dovoljenja ali opravičljivega razloga posegati v površino vidne pešpoti, vidne jahalne poti ali druge vidne
         javne poti, ki ni preplastena vozna pot ali ne obsega take poti, in sicer tako, da bi vplival na izvrševanje služnosti javne
         poti, niti

      b)      brez veljavnega dovoljenja ali opravičljivega razloga namerno preprečevati neovirano gibanje na vidni javni poti.
      27.      Kmet mora ograje, vrata in podobne strukture, ki potekajo čez vidno pešpot ali jahalno pot – razen struktur, za katere se
         uporablja člen 146(5) zakona iz leta 1980 o javnih poteh (Highways Act 1980) – ohranjati v varnem stanju in jih vzdrževati
         tako, da se prepreči nesorazmerno poseganje v pravice uporabnikov pešpoti ali jahalne poti.

      28.      (1) Če je kmet posegel v površino vidne pešpoti ali jahalne poti (razen poti na ozarah) tako, kot dovoljuje člen 134 zakona
         iz leta 1980 o javnih poteh, mora v roku, določenem v členu 134(7) navedenega zakona, ali v roku, podaljšanem v skladu s členom
         134(8) tega zakona,

      a)      obnoviti površino pešpoti ali jahalne poti vsaj na minimalni širini tako, da je omogočeno razmeroma neovirano izvrševanje
         služnosti javne poti, in

      b)      na tleh označiti potek pešpoti ali jahalne poti vsaj na minimalni širini tako, da je razpoznavna za osebe, ki jo želijo uporabljati.
      (2)      V tej točki ima pojem ‚minimalna širina‘, ki se nanaša na javno pot, enak pomen kot v Prilogi 12A k zakonu iz leta 1980 o
         javnih poteh.

      29.       V točkah 26, 27 in 28 te priloge imajo pojmi:
      ‚jahalna pot‘, ‚vozna pot‘, ‚pot na ozarah‘, ‚pešpot‘ in ‚preplastena vozna pot‘ pomen, kakršen je naveden v členu 329(1)
         zakona iz leta 1980 o javnih poteh; pojem ‚javna pot‘ ima pomen, ki je naveden v členu 328 zakona iz leta 1980 o javnih poteh,
         ‚viden‘ pa pomeni, da oseba z normalnim vidom vidi pot, po kateri hodi ali jaha.“

      16      Predpisi o standardih za DKOP, ki so jih sprejeli organi decentralizirane uprave Škotske, Walesa in Severne Irske, ne vsebujejo
         zahtev, ki bi bile enakovredne tem, ki so navedene v določbah, spornih v postopku v glavni stvari.

       Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      17      Iz predložitvene odločbe je razvidno, da ima M. Horvath, kmet iz Anglije, pravice do izplačil iz naslova SEP. Na njegovem
         zemljišču obstaja služnost javne poti, kot jo opredeljujejo določbe, sporne v postopku v glavni stvari.

      18      Ta kmet je pri predložitvenem sodišču vložil tožbo za presojo zakonitosti („judicial review“) teh določb. Zlasti trdi, prvič,
         da Secretary of State ni imelo pravice vključiti določb o služnosti javne poti v minimalne zahteve za DKOP, katerih kršitev
         lahko v skladu s členom 6 Uredbe št. 1782/2003 povzroči zmanjšanje plačil iz naslova SEP. Drugič, ker predpisi, ki so jih
         sprejeli na Škotskem, v Walesu in na Severnem Irskem, ne vsebujejo podobnih zahtev, tožeča stranka v postopku v glavni stvari
         meni, da vključitev teh določb v angleško ureditev pomeni diskriminacijo, ki povzroči neveljavnost določb, spornih v postopku
         v glavni stvari.

      19      High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) je prekinilo odločanje in Sodišču v
         predhodno odločanje predložilo vprašanji o teh spornih točkah, ki ju obravnava. Secretary of State je glede drugega vprašanja
         vložilo pritožbo pri Court of Appeal (Englad & Wales) (Civil Division), ki je to pritožbo zavrnilo. High Court of Justice
         (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) je nato Sodišču poslalo ti vprašanji za predhodno odločanje:

      „Če je država članica uvedla decentraliziran sistem državne uprave, v katerem centralni državni organi ohranijo pristojnosti
         delovanja na celotnem ozemlju države članice, da bi zagotovili izvajanje njenih obveznosti po pravu Skupnosti, ki izhajajo
         iz [Uredbe št. 1782/2003]:

      1.      Ali lahko država članica zahteve, ki se nanašajo na vzdrževanje vidnih poti, na katerih obstaja služnost javne poti, vključi
         v svoje [standarde] za [DKOP] iz člena 5 in Priloge IV k [Uredbi št. 1782/2003]?

      2.      Ali – če notranja ustavna ureditev države članice določa, da imajo različni organi decentralizirane državne uprave zakonodajno
         pristojnost za različna območja države članice – dejstvo, da na različnih območjih veljajo različni standardi za [DKOP] iz
         člena 5 in Priloge IV k [Uredbi št. 1782/2003], lahko pomeni nedovoljeno diskriminacijo?“

       Vprašanji za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      20      S prvim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali lahko država članica zahteve, ki se nanašajo na vzdrževanje
         vidnih poti, na katerih obstaja služnost javne poti, vključi v svoja standarde za DKOP iz člena 5 in Priloge IV k Uredbi št.
         1782/2003.

       Stališča, predložena Sodišču
      21      Tožeča stranka v postopku v glavni stvari predlaga, naj Sodišče na to vprašanje odgovori nikalno. Meni, da sklicevanje – v
         uvodni izjavi 1 Uredbe št. 1782/2003 – na skupne pogoje za neposredna plačila iz različnih shem dohodkovne podpore v okviru
         skupne kmetijske politike pomeni, da mora za to področje veljati osnoven sistem pravil za – med drugim – DKOP, ki mora biti
         načeloma enak za vse kmetovalce na celotnem ozemlju Evropskih skupnosti. Minimalne zahteve glede DKOP za prejem neposrednih
         letnih plačil, to je zahteve iz člena 5 iste uredbe, naj ne bi presegale tega, kar je nujno potrebno, države članice pa naj
         ne bi mogle zakonito določiti dodatnih pogojev za eno ali več območji na svojem ozemlju. Določbe, ki so sporne v postopku
         v glavni stvari, naj se ne bi smele šteti za minimalne zahteve, saj naj bi zaradi njih kmetje imeli precejšnje dodatne stroške.

      22      M. Horvath meni, da določbe, sporne v postopku v glavni stvari, ne ustrezajo zahtevam glede DKOP, tudi če bi se štelo, da
         navajajo okoljske pogoje. Ker so pravna podlaga Uredbe št. 1782/2003 členi Pogodbe ES, ki se nanašajo na kmetijstvo, naj se
         okoljske komponente DKOP ne bi smele razumeti kot samostojna določba, ki predpisuje izključno pravila v zvezi z okoljem, ampak
         nasprotno kot določba, ki predpisuje zgolj pravila, ki se nanašajo na kmetijsko področje. Na podlagi člena 4(1) te uredbe
         naj bi bile za določanje pravil o okoljskih zahtevah v zvezi s pravicami iz naslova SEP, to je zahtevami iz Priloge III k
         tej uredbi, pristojne le institucije Skupnosti. Tožeča stranka v postopku v glavni stvari med drugim trdi, da določbe, sporne
         v postopku v glavni stvari, pomenijo kmetijsko-okoljske ukrepe, ki se uporabljajo nad referenčno ravnjo dobre kmetijske prakse
         in so zato – na podlagi zadnjega dela drugega stavka člena 5(1) te uredbe – izključeni iz DKOP.

      23      Nazadnje, tožeča stranka meni, da poti, na katerih obstaja služnost javne poti, kot je urejena z določbami, spornimi v postopku
         v glavni stvari, ni mogoče šteti za krajinske značilnosti v smislu Priloge IV k Uredbi št. 1782/2003, saj zaradi dejstva,
         da jih lahko kmetje ob vsakem žetvenem obdobju zakonito odstranijo – če jih je treba nujno ponovno vzpostaviti – niso obstojne
         in trajne. Poleg tega ustanovitev take služnosti na teh poteh ne prispeva k izogibanju slabšanja habitatov v smislu te priloge.

      24      Vlada Združenega kraljestva in Komisija Evropskih skupnosti trdita, da se te poti lahko štejejo za krajinske značilnosti,
         njihovo vzdrževanje pa je zato lahko del minimalnih zahtev za DKOP iz člena 5 Uredbe št. 1782/2003.

       Odgovor Sodišča
      25      Najprej, treba je poudariti, da je že iz besedila člena 5(1) Uredbe št. 1782/2003 razvidno, da je naloga držav članic zagotoviti,
         da se vsa kmetijska zemljišča obdelujejo ob upoštevanju dobrih kmetijskih in okoljskih pogojev. Za to se na nacionalni ali
         regionalni ravni določijo minimalne zahteve „na podlagi okvira, določenega v Prilogi IV“ k tej uredbi, ob upoštevanju posebnih
         značilnosti zadevnih območij.

      26      Čeprav so države članice pri opredelitvi teh zahtev zavezane upoštevati to prilogo, jim ta z uporabo splošnih pojmov in terminov
         kljub temu prepušča diskrecijsko pravico pri dejanskem določanju teh zahtev.

      27      Poleg tega je že iz samega izraza „dobri kmetijski in okoljski pogoji“ razvidno, da lahko države članice sprejmejo DKOP za
         okoljski namen.

      28      Na veljavnost te ugotovitve ne more vplivati okoliščina, da sta pravna podlaga Uredbe št. 1782/2003 med drugim člena 36 ES
         in 37 ES iz naslova II „Kmetijstvo“ iz tretjega dela Pogodbe, in ne členi iz naslova XIX „Okolje“ iz istega dela Pogodbe.

      29      Ker je treba zahteve v zvezi z varstvom okolja, ki je eden od bistvenih ciljev Skupnosti, v smislu člena 6 ES „vključevati
         v opredelitve in izvajanje politik in dejavnosti Skupnosti“, je treba varstvo obravnavati kot cilj, ki je tudi del skupne
         kmetijske politike. Zakonodajalec se lahko torej na podlagi členov 36 ES in 37 ES odloči, da bo spodbujal varstvo okolja (glej
         po analogiji sodbo z dne 23. oktobra 2007 v zadevi Komisija proti Svetu, C‑440/05, ZOdl., str. I‑9097, točka 60). Ukrepi za
         tako varstvo, sprejeti v okviru akta Skupnosti, katerega pravna podlaga sta člena 36 ES in 37 ES, torej niso omejeni na ukrepe,
         ki sledijo ciljem v zvezi s kmetijstvom.

      30      Poleg tega dejstvo, da so v skladu s členom 4(1) Uredbe št. 1782/2003 predpisane zahteve ravnanja določene z zakonodajo Skupnosti
         s področja okolja, nikakor ne pomeni, da minimalne zahteve za DKOP, ki jih opredelijo države članice na podlagi člena 5(1)
         te uredbe, ne morejo prav tako spadati na področje okolja.

      31      Dalje, iz drugega stavka člena 5(1) Uredbe št. 1782/2003 je razvidno, da dejstvo, da države članice določijo minimalne zahteve
         za DKOP, ne vpliva na to, ali se ti ukrepi opredelijo kot kmetijsko-okoljski.

      32      Iz navedenega je razvidno, da lahko obveznost vzdrževanja vidnih poti, na katerih obstaja služnost javne poti, kot jo opredeljujejo
         določbe, sporne v postopku v glavni stvari – čeprav ne sledi nobenemu cilju v zvezi s kmetijstvom, temveč se nanaša na okolje
         –, pomeni minimalno zahtevo za DKOP, če je zajeta v okviru, ki ga določa Priloga IV k Uredbi št. 1782/2003.

      33      Zato je treba preučiti, ali je take poti mogoče šteti – kot menita vlada Združenega kraljestva in Komisija – za krajinske
         značilnosti, katerih vzdrževanje je zajeto v standardih iz Priloge IV k Uredbi št. 1782/2003.

      34      Ker pojem „krajinske značilnosti“ v Uredbi št. 1782/2003 ni opredeljen, ga je treba razlagati – kot predlaga generalna pravobranilka
         v točki 62 sklepnih predlogov – ob upoštevanju njegovega vsakdanjega pomena in konteksta, v katerem se praviloma uporablja.

      35      V zvezi s tem iz ustaljene sodne prakse namreč izhaja, da zaradi enotne razlage prava Skupnosti ni dovoljeno, da bi se v dvomu
         neko besedilo obravnavalo ločeno, ampak ga je treba razlagati in uporabljati ob upoštevanju različic v vseh drugih uradnih
         jezikih (sodbi z dne 17. junija 1998 v zadevi Mecklenburg, C‑321/96, Recueil, str. I‑3809, točka 29, in z dne 29. januarja
         2009 v zadevi Consiglio Nazionale degli Ingegneri, C‑311/06, še neobjavljena v ZOdl., točka 53). Izraz „particularités topographiques“
         [topografske posebnosti] iz francoske različice Uredbe št. 1782/2003 je treba torej primerjati z izrazom „landscape features“
         (krajinske značilnosti), ki je uporabljen v angleški različici te uredbe.

      36      V teh okoliščinah ni ovir, da bi se poti, na katerih obstaja služnost javne poti, kot jo urejajo določbe, sporne v postopku
         v glavni stvari, štele za krajinske značilnosti, saj se te določbe nanašajo le na vidne poti.

      37      To ugotovitev dodatno potrjuje dejstvo, da bi bila ozka razlaga pojma krajinske značilnosti, ki med drugim izključuje posledice
         človekovega poseganja, v nasprotju z diskrecijsko pravico, ki jo imajo države članice pri določanju minimalnih zahtev za DKOP.

      38      Začasno uničenje krajinskih značilnosti, ki je – kot se zdi – glede poti, ki so sporne v postopku v glavni stvari, pod nekaterimi
         pogoji mogoče, samo po sebi ne more oslabiti njihove trajnosti. Na naravne dejavnike, kakršni so rastje ali vodne površine,
         lahko namreč vplivajo letni časi, vendar pa se zaradi tega ne prenehajo obravnavati kot del pokrajine. Ta ugotovitev velja
         toliko bolj za poti, saj mora v skladu s členom 28(1) priloge k angleški ureditvi kmet, ki je po pridobitvi ustreznega dovoljenja
         posegel v površino vidne poti ali vidne jahalne poti, te poti v roku, predpisanem v upoštevni nacionalni zakonodaji, ponovno
         vzpostaviti.

      39      Treba je torej preučiti, ali je obveznost vzdrževanja teh poti ukrep, za katerega velja standard o ohranitvi krajinskih značilnosti
         iz Priloge IV k Uredbi št. 1782/2003.

      40      V zvezi s tem je treba opozoriti, da lahko ta standard predstavlja dva okoljska vidika.

      41      Prvič, krajinske značilnosti so fizične sestavine okolja. S tega vidika je pomen minimalnih zahtev, da prispevajo k ohranitvi
         teh značilnosti kot takšnih fizičnih sestavin.

      42      Obveznost vzdrževanja lahko prispeva k ohranitvi takih poti kot fizičnih sestavin okolja.

      43      Drugič, standardi o ohranitvi krajinskih značilnosti iz Priloge IV k Uredbi št. 1782/2003 so v okviru te priloge povezani
         z zadevo „Minimalna raven vzdrževanja: Zagotavljati minimalno raven vzdrževanja in izogibati se slabšanju habitatov“. Iz tega
         je razvidno, da je lahko okoljski cilj obveznosti, ki so določene v teh standardih, izogibanje slabšanju habitatov, pri tem
         pa ni nujno, kot v svojih stališčih poudarja vlada Združenega kraljestva, da imajo nacionalni ukrepi, namenjeni ohranitvi
         krajinskih značilnosti in določitvi minimalne ravni vzdrževanja, isti cilj.

      44      Vendar lahko poti, na kakršne se nanašajo določbe, sporne v postopku v glavni stvari, kot poudarjata predložitveno sodišče
         in generalna pravobranilka v točki 80 sklepnih predlogov, prispevajo k ohranitvi habitatov.

      45      V tem primeru bi morale zahteve glede ohranitve teh poti prispevati k izogibanju slabšanja habitatov. Zdi se, da obveznosti,
         ki izhajajo iz cilja, navedenega v določbah, spornih v postopku v glavni stvari, in ki so namenjene zagotavljanju izvajanja
         pravice javne poti, k temu lahko prispevajo.

      46      Glede na navedeno je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da država članica v svoje standarde za DKOP iz člena 5 in Priloge
         IV k Uredbi št. 1782/2003 lahko vključi zahteve, ki se nanašajo na vzdrževanje vidnih poti, na katerih obstaja služnost javne
         poti, če te zahteve prispevajo k ohranitvi poti kot krajinskih značilnosti ali, kadar je to primerno, k izogibanju slabšanja
         habitatov.

       Drugo vprašanje
      47      Z drugim vprašanjem želi predložitveno sodišče v bistvu izvedeti, ali – če notranja ustavna ureditev države članice določa,
         da imajo različni organi decentralizirane državne uprave zakonodajno pristojnost – že samo dejstvo, da ti organi sprejmejo
         različne standarde za DKOP iz člena 5 in Priloge IV k Uredbi št. 1782/2003, pomeni diskriminacijo, ki je v nasprotju s pravom
         Skupnosti.

      48      Najprej je treba poudariti, da je zakonodajalec Skupnosti državam članicam s tem, da jim je prepustil nalogo določitve minimalnih
         zahtev za DKOP, dal možnost, da upoštevajo regionalne razlike na svojih ozemljih.

      49      Treba je spomniti, da je, kadar so z določbami Pogodbe ali uredb državam članicam podeljene pristojnosti ali naložene obveznosti
         za uporabo prava Skupnosti, način, kako države članice izvajanje teh pooblastil in obveznosti prepustijo določenim notranjim
         organom, odvisen le od ustavnega sistema posamezne države (sodba z dne 15. decembra 1971 v združenih zadevah International
         Fruit Company in drugi, od 51/71 do 54/71, Recueil, str. 1107, točka 4).

      50      V skladu z ustaljeno sodno prakso lahko vsaka država članica v notranjih zadevah svobodno porazdeljuje pristojnosti, pravne
         akte Skupnosti, ki se ne uporabljajo neposredno, pa izvaja z ukrepi, ki so jih sprejeli regionalni ali lokalni organi, če
         taka porazdelitev pristojnosti omogoča pravilno izvajanje zadevnih pravnih aktov Skupnosti (glej sodbo z dne 10. novembra
         1992 v zadevi Hansa Fleisch Ernst Mundt, C‑156/91, Recueil, str. I‑5567, točka 23).

      51      Sodišče je poleg tega ugotovilo, da če so države članice v skladu z uredbo pooblaščene za sprejetje izvedbenih ukrepov, so
         načini izvajanja teh pooblastil urejeni z javnim pravom zadevne države članice (glej sodbi z dne 27. septembra 1979 v zadevi
         Eridania-Zuccherifici nazionali in Società italiana per l’industria degli zuccheri, 230/78, Recueil, str. 2749, točka 34,
         in z dne 20. junija 2002 v zadevi Mulligan in drugi, C‑313/99, Recueil, str. I‑5719, točka 48).

      52      Možnost držav članic, da v skladu s svojimi ustavnimi sistemi oziroma javnim pravom izvajanje prava Skupnosti prepustijo regionalnim
         ali lokalnim organom, je med drugim izrecno priznana v členu 5(1) Uredbe št. 1782/2003. V tej določbi je navedeno, da „države
         članice na nacionalni ali regionalni ravni določijo minimalne zahteve za DKOP na podlagi okvira, določenega v Prilogi IV“.

      53      Glede na svobodo, ki jo imajo države članice pri prenosu pristojnosti za določitev minimalnih zahtev za DKOP v smislu člena 5(1)
         Uredbe št. 1782/2003 na regionalne organe, se predpisi, ki jih ti organi sprejmejo, lahko razlikujejo glede na področje, saj
         imajo države članice, kot je bilo poudarjeno v točki 26 te sodbe, glede določitve teh zahtev diskrecijsko pravico.

      54      Vendar je treba preučiti, ali lahko v teh pogojih že sama razlika med predpisi o DKOP, ki jih sprejmejo regionalni organi
         države članice, pomeni diskriminacijo, ki je v nasprotju s pravom Skupnosti.

      55      V zvezi s tem iz ustaljene sodne prakse izhaja, da prepoved diskriminacije ne velja za morebitne primere različnega obravnavanja,
         ki lahko, glede na državo članico, izhajajo iz razlik med predpisi različnih držav članic, če ti predpisi na vse osebe, za
         katere se uporabljajo, vplivajo enako (glej v tem smislu sodbe z dne 3. julija 1979 v združenih zadevah van Dam in drugi,
         od 185/78 do 204/78, Recueil, str. 2345, točka 10; z dne 1. februarja 1996 v zadevi Perfili, C‑177/94, Recueil, str. I‑161,
         točka 17, in z dne 12. julija 2005 v zadevi Schempp, C-403/03, ZOdl., str. I-6421, točka 34).

      56      Kar zadeva zadnji pogoj, naveden v prejšnji točki, je treba poudariti, da je bilo v združenih zadevah Klensch in drugi, v
         katerih je bila izdana sodba z dne 25. novembra 1986 (201/85 in 202/85, Recueil, str. 3477), ki jo navaja tožeča stranka v
         postopku v glavni stvari, sporno prav vprašanje neenakosti obravnavanja proizvajalcev ene države članice, do katerega je prišlo
         zaradi ukrepa, ki ga je ta država članica sprejela za izvajanje obveznosti iz prava Skupnosti, ki se je nanašala nanje. V
         tem okviru je Sodišče v točki 11 te sodbe presodilo, da če je mogoča izbira med več različnimi načini uporabe zadevne skupnostne
         ureditve, države članice ne morejo poseči po tisti, katere uporaba bi na njihovem ozemlju med proizvajalci povzročila neposredno
         ali posredno diskriminacijo v smislu člena 40(3) EGS (postal člen 34(2) ES).

      57      Kadar pa so – kot v postopku v glavni stvari – regionalni organi države članice pristojni za določanje minimalnih zahtev za
         DKOP v smislu člena 5(1) Uredbe št. 1782/2003, morebitne razlike med ukrepi, ki so jih sprejeli različni organi, same po sebi
         ne morejo pomeniti diskriminacije. Ti ukrepi morajo biti, kot je razvidno iz točke 50 te sodbe, v skladu z obveznostmi, ki
         jih imajo zadevne države članice na podlagi te uredbe.

      58      Glede na navedeno je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da – če ustavna ureditev države članice določa, da imajo različni
         organi decentralizirane državne uprave zakonodajno pristojnost – samo dejstvo, da ti organi sprejmejo različne standarde za
         DKOP iz člena 5 in Priloge IV k Uredbi št. 1782/2003, ne pomeni diskriminacije, ki je v nasprotju s pravom Skupnosti.

       Stroški
      59      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      1)      Država članica lahko v svoje standarde za dobre kmetijske in okoljske pogoje iz člena 5 in Priloge IV k Uredbi Sveta (ES)
            št. 1782/2003 z dne 29. septembra 2003 o skupnih pravilih za sheme neposrednih podpor v okviru skupne kmetijske politike in
            o uvedbi nekaterih shem podpor za kmete ter o spremembi uredb (EGS) št. 2019/93, (ES) št. 1452/2001, (ES) št. 1453/2001, (ES)
            št. 1454/2001, (ES) št. 1868/94, (ES) št. 1251/1999, (ES) št. 1254/1999, (ES) št. 1673/2000, (EGS) št. 2358/71 in (ES) št. 2529/2001
            vključi zahteve, ki se nanašajo na vzdrževanje vidnih poti, na katerih obstaja služnost javne poti, če te zahteve prispevajo
            k ohranitvi poti kot krajinskih značilnosti ali, kadar je to primerno, k izogibanju slabšanja habitatov.
      2)      Če ustavna ureditev države članice določa, da imajo različni organi decentralizirane državne uprave zakonodajno pristojnost,
            samo dejstvo, da ti organi sprejmejo različne standarde za dobre kmetijske in okoljske pogoje iz člena 5 in Priloge IV k Uredbi
            št. 1782/2003, ne pomeni diskriminacije, ki je v nasprotju s pravom Skupnosti.
      Podpisi
      * Jezik postopka: angleščina.


Sodba Sodišča z dne 13. maja 1971. # NV International Fruit Company in drugi proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Združene zadeve 41 do 44-70.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 24. novembra 1993. # Etablissements Armand Mondiet SA proti Armement Islais SARL. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal de commerce de La Roche-sur-Yon - Francija. # Ribištvo. # Zadeva C-405/92.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 13. marca 2003. # Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Španiji. # Neizpolnitev obveznosti države. # Zadeva C-333/01.


Sodba Sodišča za uslužbence (tretji senat) z dne 14. novembra 2012. # Vincent Bouillez proti Svet Evropske unije. # Javni uslužbenci - Uradniki - Napredovanje. # Zadeva F-75/11.


Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 9. julija 2003. # Archer Daniels Midland Company in Archer Daniels Midland Ingredients Ltd proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Konkurenca. # Zadeva T-224/00.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 27. oktobra 2005. # Komisija Evropskih skupnosti proti Italijanski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države - Nacionalna pravila, ki prenehajo pravno učinkovati pred iztekom roka, določenega v obrazloženem mnenju - Nedopustnost tožbe. # Zadeva C-525/03.

text:
      Zadeva C-525/03
      Komisija Evropskih skupnosti
      proti
      Italijanski republiki
      „Neizpolnitev obveznosti države – Nacionalna pravila, ki prenehajo pravno učinkovati pred iztekom roka, določenega v obrazloženem mnenju – Nedopustnost tožbe“
      Povzetek sodbe
      Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Odprava neizpolnitve obveznosti pred iztekom roka, določenega v obrazloženem mnenju
            – Nedopustnost
      (člen 226(2) ES)
      Na podlagi besedila člena 226, drugi odstavek, ES Komisija ne more pred Sodiščem sprožiti postopka zaradi kršitve Pogodbe,
         razen če država članica ni ravnala v skladu z obrazloženim mnenjem v roku, ki ji je bil dan v ta namen.

      Sicer je treba obstoj neizpolnitve obveznosti presojati glede na položaj, ki obstaja v tej državi članici ob koncu roka, določenega
         v obrazloženem mnenju.

      Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti je torej nedopustna, če nacionalni predpis, na katerega se navedena tožba edino nanaša,
         pred iztekom roka, določenega v obrazloženem mnenju in tudi pred poslanim uradnim pozivom, nima več pravnih učinkov.

      (Glej točke 13,14, 16 in 17.)

SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 27. oktobra 2005(*)

      „Neizpolnitev obveznosti države – Nacionalna pravila, ki prenehajo pravno učinkovati pred iztekom roka, določenega v obrazloženem mnenju – Nedopustnost tožbe“
      V zadevi C-525/03,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, vložene 16. decembra 2003,
      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopajo X. Lewis, C. Loggi in K. Wiedner, zastopniki, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Italijanski republiki, ki jo zastopa I. M. Braguglia, zastopnik, ob sodelovanju G. Fienga, avvocato dello Stato, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožena stranka,
      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata, J. Makarczyk (poročevalec), C. Gulmann, R. Schintgen, in J. Klučka, sodniki,
      generalni pravobranilec: F. G. Jacobs,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 6. aprila 2005,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 2. junija 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        S to tožbo Komisija Evropskih skupnosti predlaga, naj Sodišče ugotovi, da Italijanska republika ni izpolnila obveznosti iz
         Direktive Sveta 93/36/EGS z dne 14. junija 1993 o usklajevanju postopkov oddaje javnih naročil blaga (UL L 199, str. 1), kot
         je bila spremenjena z Direktivo 2001/78/ES Komisije z dne 13. septembra 2001 (UL L 285, str. 1, v nadaljevanju: Direktiva
         93/36), iz Direktive Sveta 92/50/EGS z dne 18. junija 1992 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil storitev (UL
         L 209, str. 1), kot je bila spremenjena z Direktivo 2001/78 (v nadaljevanju: Direktiva 92/50), in iz členov 43 ES in 49 ES,
         s tem, da je sprejela člena 1(2) in 2, od (1) do (3), Odredbe št. 3231 predsednika Sveta ministrov z dne 24. julija 2002 o
         nujnih ukrepih v boju proti gozdnim požarom iz zraka na nacionalnem ozemlju (GURI št. 177 z dne 30. julija 2002, str. 42,
         v nadaljevanju: sporna odredba), ki dovoljujeta uporabo neposrednih sporazumov, s čimer je kršila skupnostne direktive o javnih
         naročilih blaga in storitev, zlasti splošna pravila o objavah javnih naročil in ponudb na javni razpis iz naslovov III in
         IV Direktive 93/36 in naslovov III in IV Direktive 92/50/EGS, v zvezi z nakupom letal za boj proti gozdnim požarom in uporabo
         storitev gašenja požarov ter nakupom tehnične in računalniške opreme in dvosmernih oddajnikov, ne da bi bil izpolnjen kateri
         koli pogoj, ki upravičuje odstopanje od zadevnih skupnostnih pravil, in vsekakor ne da bi bila zagotovljena kakršna koli oblika
         objave javnega razpisa, ki bi omogočala konkurenco med potencialnimi ponudniki.

       Dejansko stanje
      2        Sporna odredba je bila sprejeta v skladu z Uredbo predsednika Sveta ministrov z dne 28. junija 2002 o razglasitvi izrednega
         stanja do 31. oktobra 2002 na italijanskem nacionalnem ozemlju zaradi boja proti gozdnim požarom iz zraka (GURI št. 161 z
         dne 11. julija 2002, str. 4).

      3        Ta odredba je dovolila Corpo forestale dello Stato (gozdna uprava), po eni strani, nakup letalske naprave za boj proti gozdnim
         požarom „na podlagi neposrednega sporazuma, ob kršitvi zakonskih določb iz člena 4 [navedene odredbe]“, to je še zlasti ob
         kršitvi nacionalne zakonodaje, ki je prenesla Direktivi 92/50 in 93/36, in, po drugi strani, nakup, tudi na podlagi neposrednih
         sporazumov, dvosmernih oddajnikov za sporazumevanje z gasilnimi letali. Z odredbo je bilo Dipartimentu della protezione civile
         (oddelek civilne zaščite) dovoljeno, da se zateče k neposrednim pogodbam v zvezi z nakupom opreme za okrepitev svojih tehnoloških
         in računalniških sredstev ter v zvezi z nakupom in izvajanjem storitev gašenja gozdov iz zraka.

      4        Na podlagi sporne odredbe je Ministero delle Politiche agricole e forestali (ministrstvo za kmetijstvo in gozdarstvo) 28.
         oktobra 2002 sprejelo Uredbo št. 1619/2002, s katero je odobrilo in dovolilo izpeljati pogodbo, sklenjeno z družbo Agusta
         SpA, z neposredno pogodbo v smislu navedene odredbe, v zvezi z opremo dveh helikopterjev, dodatno opremo, tehnično podporo,
         rezervnimi deli in vsem, kar je potrebno za delovanje teh zrakoplovov.

       Predhodni postopek
      5        Komisija je, ko je presodila, da so določbe sporne odredbe, ki priznava naročila za dobave in storitve v pogodbenih postopkih
         v primerih, ki niso predvideni v Direktivah 92/50 in 93/36, v nasprotju z zadnjima in v nasprotju s členoma 43 ES in 49 ES,
         z uradnim pozivom z dne 19. decembra 2002 zahtevala, naj Italijanska republika predloži stališča o njej očitani neizpolnitvi
         v roku enega meseca.

      6        Komisija je, nezadovoljna s predloženimi stališči italijanske vlade v odgovor na navedeni poziv, 3. aprila 2003 Italijanski
         republiki poslala obrazloženo mnenje, v katerem jo je pozvala, naj sprejme vse potrebne ukrepe za uskladitev s tem mnenjem
         v roku enega meseca od njegove vročitve in naj zlasti razveljavi oziroma spremeni nekatere določbe sporne odredbe ter razveljavi
         in odvzame vse učinke dejanj in ukrepov, ki so bili na podlagi teh določb sprejeti z namenom dodelitve pogodb javnega naročila,
         in naj v primerih, v katerih so naročila že sklenjena, prepreči njihovo izvršitev.

      7        Ker odgovor Italijanske republike na obrazloženo mnenje Komisije ni prepričal, se je ta odločila vložiti to tožbo.

       Dopustnost tožbe
      8        Najprej je treba poudariti, da lahko Sodišče po uradni dolžnosti preuči, ali so izpolnjeni pogoji, določeni v členu 226 ES,
         za vložitev tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti (glej med drugim sodbi z dne 31. marca 1992 v zadevi Komisija proti Italiji,
         C‑362/90, Recueil, str. I‑2353, točka 8, in z dne 15. januarja 2002 v zadevi Komisija proti Italiji, C‑439/99, Recueil, str.
         I‑305, točka 8).

      9        V zvezi s tem ni pomembno, da se je v odgovor na vprašanje, postavljeno na obravnavi, Italijanska republika strinjala, da
         je tožba dopustna, medtem ko je v odgovoru na tožbo trdila, da je navedena tožba brez temelja, ker je sporna odredba popolnoma
         prenehala učinkovati, še preden je Komisija izpodbijala njegovo zakonitost oziroma zahtevala njegovo razveljavitev.

      10      Pomena nima niti dejstvo, da Italijanska republika ni priznala očitane neizpolnitve obveznosti, ki jo je Komisija tudi navajala
         na obravnavi v utemeljitev dopustnosti svoje tožbe, saj postopek zaradi neizpolnitve obveznosti države temelji na objektivni
         ugotovitvi, da država članica ni spoštovala obveznosti, ki so ji naložene s Pogodbo ali z njej podrejenimi predpisi (glej
         med drugim sodbi z dne 1. oktobra 1998 v zadevi Komisija proti Španiji, C‑71/97, Recueil, str. I‑5991, točka 14, in z dne
         18. januarja 2001 v zadevi Komisija proti Španiji, C‑83/99, Recueil, str. I‑445, točka 23).

      11      Prvič, ugotoviti je treba, kot izhaja iz sklepov tožbenega spisa, da se predložena tožba zaradi neizpolnitve obveznosti omejuje
         na člena 1(2) in 2, od (1) do (3), sporne odredbe in se nima namena spraševati o poznejših dejanjih, sprejetih na podlagi
         navedene odredbe, ki so bila vseeno izrecno omenjena v obrazloženem mnenju.

      12      Drugič, poudariti je treba, da ima Komisija pri izvajanju pristojnosti na podlagi člena 226, druga alinea, ES nalogo, naj
         v splošnem interesu Skupnosti po uradni dolžnosti pazi, da države članice spoštujejo Pogodbo in predpise, ki jih sprejmejo
         institucije v skladu z njo, in naj ugotovi obstoj možnih kršitev obveznosti, ki iz njih izhajajo, ter kršitve odpravi (glej
         v tem smislu sodbi z dne 11. avgusta 1995 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C‑431/92, Recueil, str. I‑2189, točka 21, in z
         dne 10. aprila 2003 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C‑20/01 in C‑28/01, Recueil, str. I- 3609, točka 29).

      13      V zvezi s tem iz besedila člena 226, druga alinea, ES, jasno izhaja, da Komisija ne more pred Sodiščem sprožiti postopka zaradi
         kršitve Pogodbe, razen če država članica ni ravnala v skladu z obrazloženim mnenjem v roku, ki ji je bil dan v ta namen (glej
         sodbo z dne 31. marca 1992 v zadevi Komisija proti Italiji, točka 9).

      14      Ustaljena sodna praksa je, da je treba presojati obstoj neizpolnitve obveznosti glede na položaj, ki obstaja v tej državi
         članici ob koncu roka, določenega v obrazloženem mnenju ob koncu roka, določenega v obrazloženem mnenju (glej med drugim sodbe
         z dne 31. marca 1992 v zgoraj navedeni zadevi Komisija proti Italiji, točka 10; z dne 4. julija 2002 v zadevi Komisija proti
         Grčiji, C‑73/01, Recueil, str. I‑6129, točka 7, in z dne 10. aprila 2003 v zadevi Komisija proti Franciji, C‑114/02, Recueil,
         str. I‑3783, točka 9).

      15      Ugotoviti je treba, da je sporna odredba popolnoma nehala pravno učinkovati ob izteku izrednega stanja, razglašenega na nacionalnem
         ozemlju do 31. oktobra 2002 z Uredbo predsednika Sveta ministrov z dne 28. junija 2002, s tem, da je bilo trajanje uporabe
         te odredbe omejeno na rok, določen v navedeni Uredbi.

      16      Sporna odredba, ki ne velja več od 1. novembra 2002, tako ni imela več nobenega učinka pred iztekom roka, določenega v obrazloženem
         mnenju, in še preden je bil poslan uraden poziv. Kolikor se nanaša le na to odredbo, neizpolnitev, ki je očitana Italijanski
         republiki v tej tožbi, tako ali tako ni več obstajala ob izteku navedenega roka.

      17      Iz navedenega izhaja, da je treba tožbo Komisije zavreči kot nedopustno.

       Stroški
      18      V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Komisija je predlagala,
         naj se Italijanski republiki naloži plačilo stroškov, in ker ta s svojimi predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      1)      Tožba se zavrže kot nedopustna.
      2)      Komisija Evropskih skupnosti in Italijanska republika nosita vsaka svoje stroške.
      Podpisi
      * Jezik postopka: italijanščina.


title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 18. junija 2015.#Martin Meat kft proti Gézi Simonfayu in Ulrichu Salburgu.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Pesti Központi Kerületi Bíróság.#Predhodno odločanje ‒ Svoboda opravljanja storitev – Direktiva 96/71/ES – Člen 1(3)(a) in (c) – Napotitev delavcev – Zagotavljanje dela delavcev – Akt o pristopu iz leta 2003 – Poglavje 1(2) in (13) Priloge X – Prehodni ukrepi – Dostop madžarskih državljanov do trga dela držav članic, ki so ob pristopu Republike Madžarske že bile članice Evropske unije – Zahteva po delovnem dovoljenju za zagotavljanje dela delavcev – Neobčutljivi sektorji.#Zadeva C-586/13.

text:
         SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 18. junija 2015 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Svoboda opravljanja storitev — Direktiva 96/71/ES — Člen 1(3)(a) in (c) — Napotitev delavcev — Zagotavljanje dela delavcev — Akt o pristopu iz leta 2003 — Poglavje 1(2) in (13) Priloge X — Prehodni ukrepi — Dostop madžarskih državljanov do trga dela držav članic, ki so ob pristopu Republike Madžarske že bile članice Evropske unije — Zahteva po delovnem dovoljenju za zagotavljanje dela delavcev — Neobčutljivi sektorji“
      V zadevi C‑586/13,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Pesti központi kerületi bírόság (Madžarska) z odločbo z dne 22. oktobra 2013, ki je na Sodišče prispela 20. novembra 2013, v postopku

         Martin Meat kft

      proti

         Gézi Simonfayu,

         Ulrichu Salburgu,

      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi L. Bay Larsen, predsednik senata, K. Jürimäe (poročevalka), sodnica, J. Malenovský, M. Safjan, sodnika, in A. Prechal, sodnica,
      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodni tajnik: I. Illéssy, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 9. oktobra 2014,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Martin Meat kft R. Zuberecz, odvetnik,

               —

               za Gézo Simonfaya in Ulricha Salburga V. Nagy, odvetnik,

               —

               za madžarsko vlado M. Z. Fehér in A. M. Pálfy, agenta,

               —

               za nemško vlado T. Henze in J. Möller, agenta,

               —

               za avstrijsko vlado G. Hesse, agent,

               —

               za poljsko vlado B. Majczyna in D. Lutostańska, agenta,

               —

               za Evropsko komisijo J. Enegren in A. Sipos, agenta,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 15. januarja 2015
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago poglavja 1(2) in (13) Priloge X k Aktu o pogojih pristopa Češke republike, Republike Estonije, Republike Cipra, Republike Latvije, Republike Litve, Republike Madžarske, Republike Malte, Republike Poljske, Republike Slovenije, Slovaške republike in prilagoditvah pogodb, na katerih temelji Evropska unija (UL 2003, L 236, str. 33; v nadaljevanju: Akt o pristopu iz leta 2003) in člena 1(3)(c) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 96/71/ES z dne 16. decembra 1996 o napotitvi delavcev na delo v okviru opravljanja storitev (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 2, str. 431), v povezavi s sodbo Vicoplus in drugi (od C‑307/09 do C‑309/09, EU:C:2011:64).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Martin Meat kft (v nadaljevanju: Martin Meat) ter G. Simonfayem in U. Salburgom, pravnima svetovalcema, zaradi odškodnine družbi Martin Meat iz naslova globe, ki jo ta dolguje zaradi napotitve madžarskih delavcev v Avstrijo, ne da bi zanje pridobila delovno dovoljenje.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Akt o pristopu iz leta 2003

               3

               Člen 24 Akta o pristopu iz leta 2003 določa:
               „Ukrepi, navedeni v Prilogah V, VI, VII, VIII, IX, X, XI, XII, XIII in XIV k temu aktu, se za nove države članice uporabljajo pod pogoji, določenimi v teh prilogah.“

               4

               Priloga X k Aktu o pristopu iz leta 2003 je naslovljena „Seznam iz člena 24 [Akta o pristopu]: Madžarska“. Poglavje 1 te priloge z naslovom „Prosto gibanje oseb“ v odstavkih 1, 2, 5 in 13 določa:
               „1.   [Člena 45 PDEU in 56, prvi odstavek, PDEU] se v zvezi s prostim gibanjem delavcev in svobodo opravljanja storitev, ki vključuje začasno gibanje delavcev, kot je opredeljeno v členu 1 [Direktive 96/71] med Madžarsko na eni strani ter Belgijo, Češko, Dansko, Nemčijo, Estonijo, Grčijo, Španijo, Francijo, Irsko, Italijo, Latvijo, Litvo, Luksemburgom, Nizozemsko, Avstrijo, Poljsko, Portugalsko, Slovenijo, Slovaško, Finsko, Švedsko in Združenim kraljestvom na drugi strani, v celoti uporabljata le ob upoštevanju prehodnih določb iz odstavkov od 2 do 14.
               2.   Z odstopanjem od členov od 1 do 6 Uredbe [Sveta] št. 1612/68 (EGS) [z dne 15. oktobra 1968 o prostem gibanju delavcev v Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 1, str. 15)] in do konca dveletnega obdobja od dne pristopa bodo sedanje države članice uporabljale nacionalne ukrepe ali ukrepe iz dvostranskih sporazumov, ki urejajo dostop madžarskih državljanov na njihove trge dela. Sedanje države članice lahko uporabljajo take ukrepe do konca petletnega obdobja od dne pristopa.
               […]
               5.   Država članica, ki do konca petletnega obdobja iz odstavka 2 ohrani nacionalne ukrepe ali ukrepe iz dvostranskih sporazumov, lahko v primeru resnih motenj na svojem trgu dela ali grožnje le-teh in po tem, ko uradno obvesti Komisijo, nadaljuje z uporabo teh ukrepov do konca sedemletnega obdobja od dne pristopa. Če takega uradnega obvestila ni, se uporabljajo členi od 1 do 6 Uredbe [št. 1612/68].
               […]
               13.   Nemčija in Avstrija lahko v primeru resnih motenj ali groženj le-teh v specifičnih občutljivih storitvenih sektorjih svojih trgov dela, ki bi lahko nastale v določenih regijah zaradi čezmejnega opravljanja storitev, kot je opredeljeno v členu 1 Direktive [96/71], in dokler na podlagi zgornjih prehodnih določb uporabljata nacionalne ukrepe ali ukrepe iz dvostranskih sporazumov o prostem gibanju madžarskih delavcev, po tem, ko uradno obvestita Komisijo, odstopata od prvega odstavka člena [56, prvi odstavek, PDEU], da bi v okviru opravljanja storitev podjetij s sedežem na Madžarskem omejili začasno gibanje delavcev, katerih pravica do začetka opravljanja dela v Nemčiji in Avstriji je podrejena nacionalnim ukrepom.
               Seznam storitvenih sektorjev, za katere se lahko uporablja odstopanje, je naslednji:
               […]

                        —

                        v Avstriji:

                  [storitve za rastlinsko pridelavo, urejanje parkov; obdelava naravnega kamna; proizvodnja kovinskih konstrukcij in njihovih delov; gradbeništvo s sorodnimi branžami; poizvedovalne aktivnosti in varovanje; čiščenje objektov in opreme; nega na domu; socialno varstvo brez nastanitve]
               […]“

               5

               Priloga XII k Aktu o pristopu iz leta 2003 je naslovljena „Seznam iz člena 24 Akta o pristopu: Poljska“. Določbe, ki se nanašajo na Republiko Poljsko, so v bistvu enake določbam, ki zadevajo Republiko Madžarsko.

         Direktiva 96/71

               6

               Člen 1 Direktive 96/71 določa:
               „1.   Ta direktiva se uporablja za podjetja s sedežem v kateri od držav članic, ki v okviru čezmejnega opravljanja storitev napotijo delavce v skladu s členom 3 na ozemlje katere od držav članic.
               […]
               3.   Ta direktiva se uporablja, kolikor podjetja iz odstavka 1 uporabljajo katerega od naslednjih čezmejnih ukrepov:

                        (a)

                        napotijo delavce na ozemlje katere od držav članic na lasten račun in pod lastnim vodstvom na podlagi pogodbe, sklenjene med podjetjem, ki je delavce napotilo in pogodbenico, kateri so storitve namenjene, pod pogojem, da v času napotitve obstaja delovno razmerje med podjetjem, ki delavca napoti in delavcem;
                        […]
                        ali

                        (c)

                        kot podjetje ali agencija za začasno zaposlovanje posredujejo delo delavca podjetju uporabniku, s sedežem ali dejavnem na ozemlju katere od držav članic, pod pogojem, da v času napotitve obstaja delovno razmerje med podjetjem ali agencijo za začasno zaposlovanje in delavcem.
                        […]“

         Avstrijsko pravo

               7

               V skladu s členom 3(1) zakona o zagotavljanju dela delavcev (Arbeitskräfteüberlassungsgesetz, BGBl. 196/1988; v nadaljevanju: AÜG) pomeni zagotavljanje dela delavcev dajanje delavcev na voljo tretji osebi zaradi opravljanja dela.

               8

               Člen 4 AÜG določa:
               „(1)   Za ugotovitev obstoja zagotavljanja dela delavcev je treba upoštevati dejanski in ne navidezni gospodarski značaj nekega položaja.
               (2)   Za zagotavljanje dela delavcev gre tudi, kadar navedeni delavci opravljajo delo v podjetju naročnika na podlagi podjemne pogodbe, vendar:

                        1.

                        ne izdelujejo ali ne sodelujejo pri izdelavi izdelka ali opravljanju storitve, ki velja za podjemnikovo in ki je drugačna ter se lahko loči od proizvodov, storitev in vmesnih proizvodov naročnika,
                        ali

                        2.

                        pri delu ne uporabljajo predvsem surovin ali pripomočkov podjemnika
                        ali

                        3.

                        so organizacijsko vključeni v podjetje naročnika ter so pod njegovim tehničnim in hierarhičnim nadzorom
                        ali

                        4.

                        podjemnik ne odgovarja za rezultat dela ali storitve.“

               9

               Člen 18, od (1) do (11), zakona o zaposlovanju tujcev (Ausländerbeschäftigungsgesetz, BGBl. 218/1975) v različici, ki je veljala v času dejanskega stanja zadeve v glavni stvari (v nadaljevanju: AuslBG), določa primere, v katerih mora tujec pridobiti delovno dovoljenje ali odobritev napotitve.

               10

               Člen 18(12) AuslBG določa:
               „Tujci, ki jih podjetje s poslovno enoto v drugi državi članici Evropskega gospodarskega prostora napoti v Avstrijo za opravljanje začasnega dela, ne potrebujejo dovoljenja za delo ali odobritve napotitve, če:

                        1.

                        jim je v skladu s predpisi dovoljeno, da se zaposlijo v državi poslovne enote za obdobje, ki presega obdobje napotitve v Avstrijo, in so zakonito zaposleni pri podjetju, ki je delavce napotilo, in

                        2.

                        se upoštevajo zahteve avstrijskega prava glede plač in pogojev zaposlovanja iz člena 7b(1), točke od 1 do 3, in (2) zakona o prilagoditvah zakonodaje v zvezi s pogodbami o zaposlitvi (Arbeitsvertragsrechts Anpassungsgesetz, BGBl. št. 459/1993) ter določbe s področja socialne varnosti.“

               11

               Člen 32a(6) AuslBG je prehodna določba, ki se nanaša na države članice, ki so pristopile k Evropski uniji 1. maja 2004. Ta člen določa:
               „Člen 18, od (1) do (11), se uporablja za zaposlovanje državljanov [Unije] v smislu odstavka 1 ali državljanov tretjih držav, ki jih v Avstrijo napoti delodajalec, ki ima poslovno enoto v Češki republiki, Republiki Estoniji, Republiki Latviji, Republiki Litvi, Republiki Madžarski, Republiki Poljski, Republiki Sloveniji ali Slovaški republiki, da bi opravljali začasne storitve iz sektorja storitev, za katere se lahko na podlagi odstavka 13 poglavja o svobodi gibanja oseb Pristopne pogodbe (seznam v prilogah V, VI, od VIII do X in od XII do XIV, določen v členu 24 Akta o pristopu) sprejmejo omejitve svobodnega opravljanja storitev iz člena [56 PDEU].“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               12

               Alpenrind GmbH (v nadaljevanju: Alpenrind), družba avstrijskega prava, specializirana za rezanje mesa in prodajo predelanega mesa, je leta 2007 sklenila pogodbo z Martin Meat, družbo s sedežem na Madžarskem. Na podlagi te pogodbe je morala družba Martin Meat predelati 25 govejih polovic na teden in to meso zapakirati za prodajo.

               13

               Predelava in pakiranje sta se izvajala v prostorih klavnice Alpenrind v Salzburgu (Avstrija). Prostore in naprave, uporabljene pri izvajanju teh dejavnosti, je družba Martin Meat najela in družbi Alpenrind plačevala pavšalno najemnino. Zadnjenavedena je plačevala obratovalne stroške za ta obrat. Pripomočki, ki so se uporabljali v okviru navedenih dejavnosti, kot so noži, žage in zaščitne obleke, so bili v lasti družbe Martin Meat.

               14

               Te dejavnosti so izvrševali madžarski delavci družbe Martin Meat. Delovodja družbe Alpenrind je delovodji družbe Martin Meat dajal navodila glede trupel, ki jih je bilo treba obdelati in kako. Delovodja družbe Martin Meat je nato organiziral delo svojih zaposlenih, ki jim je dajal navodila. Družba Alpenrind je nadzirala kakovost opravljenega dela.

               15

               Plačilo storitev, ki jih je opravila družba Martin Meat, je bilo odvisno od količine obdelanega mesa. To plačilo je bilo mogoče v primeru slabe kakovosti obdelanega mesa zmanjšati.

               16

               Po tem, ko je družba Martin Meat pri avstrijskih organih vložila zahtevke za potrditev napotitve, so jo zadnjenevedeni obvestili, da po njihovi presoji njen pogodbeni odnos z družbo Alpenrind ni pomenil napotitve delavcev, ki bi bila akcesorna opravljanju storitev, pri kateri je potrebna le odobritev napotitve na podlagi člena 18(12) AuslBG, ampak zagotavljanje dela delavcev v smislu člena 4 AÜG, za katerega se je zahtevalo delovno dovoljenje v skladu s prehodnimi določbami Akta o pristopu iz leta 2003 glede dostopa do trga dela, kakor so bile prenesene v člen 32a(6) AuslBG.

               17

               Zato je bila družba Alpenrind kaznovana z globo nad 700.000 EUR. Na podlagi pogodbe med družbama Alpenrind in Martin Meat je morala to globo plačati zadnjenavedena družba.

               18

               Družba Martin Meat se je odločila, da pri predložitvenem sodišču proti svojima pravnima svetovalcema, G. Simonfayu in U. Salburgu, vloži tožbo iz naslova njune odgovornosti. Zadnjenavedena sta ji pred sklenitvijo pogodbe zatrdila, da za izvrševanje te pogodbe, ki je vključevalo angažiranje madžarskih delavcev v avstrijski klavnici, ni treba pridobiti delovnega dovoljenja. Po njuni presoji zadevna dejavnost ni spadala v sektorje, ki so bili v Aktu o pristopu iz leta 2003 opredeljeni kot občutljivi, zadevno pogodbeno razmerje pa ni pomenilo zagotavljanja dela delavcev.

               19

               V teh okoliščinah je Pesti központi kerületi bírόság (glavno okrožno sodišče v Pesti) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

                        „l.

                        Ali je v skladu s pravom Unije, natančneje v skladu z opredelitvijo pojma „zagotavljanje dela delavcev“ iz sodbe Vicoplus in drugi (od C‑307/09 do C‑309/09, EU:C:2011:64), mogoče govoriti o zagotavljanju dela delavcem, če se izvajalec zaveže, da bo – s svojimi delavci – obdelal goveje polovice v prostorih klavnice naročnika, ki jih je ta oddal izvajalcu, in da jih bo zapakiral v pakete, ki omogočajo takojšnjo prodajo, za kar je izvajalec plačan na kilogram obdelanega mesa in se mu lahko plačilo zmanjša v primeru nekakovostne obdelave mesa, pri čemer je treba upoštevati, da v državi članici gostiteljici izvajalec storitve opravlja izključno za enega naročnika in da je naročnik tisti, ki nadzira kakovost obdelave mesa?

                        2.

                        Ali temeljno načelo iz sodbe Vicoplus in drugi (od C‑307/09 do C‑309/09, EU:C:2011:64) – v skladu s katerim lahko države članice omejijo zagotavljanje dela delavcev v času veljavnosti prehodnih določb, ki se nanašajo na prosto gibanje delavcev, določenih v Aktu o pristopu iz leta 2003 – velja tudi za napotitev delavcev, do katere pride v okviru zagotavljanja dela delavcev in s katero podjetje s sedežem v državi članici, ki je k Uniji pristopila 1. maja 2004, delavce napoti v Avstrijo, kadar navedena napotitev zadeva sektor, ki ni zaščiten v smislu Akta o pristopu iz leta 2003?“

         Vprašanji za predhodno odločanje

         Drugo vprašanje

               20

               Z drugim vprašanjem, ki ga je treba najprej obravnavati, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba poglavje 1(2) in (13) Priloge X k Aktu o pristopu iz leta 2003 razlagati tako, da ima Republika Avstrija pravico, da na podlagi poglavja 1(2) te priloge omeji zagotavljanje dela delavcev na njenem ozemlju, čeprav se to zagotavljanje dela ne nanaša na občutljivi sektor v smislu poglavja 1(13) navedene priloge.

               21

               V zvezi s tem je treba spomniti, da poglavje 1(2) Priloge X k Aktu o pristopu iz leta 2003 predstavlja odstopanje od svobode gibanja delavcev tako, da prehodno omejuje uporabo členov od 1 do 6 Uredbe št. 1612/68 za madžarske državljane. V skladu s to določbo lahko države članice do konca dveletnega obdobja, ki začne teči 1. maja 2004, uporabljajo nacionalne ukrepe ali ukrepe iz dvostranskih sporazumov, ki urejajo dostop madžarskih državljanov do njihovega trga dela. Določa tudi, da lahko države članice take ukrepe uporabljajo do konca petletnega obdobja, ki začne teči od dneva pristopa Republike Madžarske k Uniji.

               22

               Poglavje 1(13) Priloge X k navedenemu aktu pa pomeni odstopanje od svobode opravljanja storitev, kadar je za opravljanje storitev potrebno začasno gibanje delavcev. Uporablja se le za Zvezno republiko Nemčijo in Republiko Avstrijo in je posledica pogajanj, ki sta jih sprožil ti državi članici, da bi se določila prehodna ureditev za vse storitve iz člena 1(3) Direktive 96/71 (glej po analogiji sodbo Vicoplus in drugi, od C‑307/09 do C‑309/09, EU:C:2011:64, točka 40). V njem so našteti občutljivi sektorji, v katerih lahko ti državi članici omejita svobodno opravljanje storitev, za katero je potrebno začasno gibanje delavcev. Zagotavljanje dela delavcev v smislu člena 1(3)(c) Direktive 96/71 pomeni tako opravljanje storitev.

               23

               Sodišče je v sodbi Vicoplus in drugi (od C‑307/09 do C‑309/09, EU:C:2011:64, točka 32) glede ukrepov, ki jih je sprejela Kraljevina Nizozemska v zvezi s poljskimi delavci, razsodilo, da je treba predpis države članice, s katerim se zagotavljanje dela tujih delavcev pogojuje s pridobitvijo delovnega dovoljenja, obravnavati kot ukrep, ki ureja dostop poljskih državljanov do trga dela te države članice v smislu poglavja 2(2) Priloge XII k Aktu o pristopu iz leta 2003, torej določbe, ki je, sicer kar zadeva Republiko Poljsko, v bistvu enaka poglavju 1(2) Priloge X k temu aktu, ki se uporablja v tej zadevi.

               24

               Iz te ugotovitve sledi, da pravica omejevanja zagotavljanja dela delavcev v smislu člena 1(3)(c) Direktive 96/71 ni bila omejena le na Zvezno republiko Nemčijo in Republiko Avstrijo, ki sta si v zvezi s tem izpogajali posebno odstopanje, ampak je veljala tudi za vse države, ki so bile na dan pristopa Republike Poljske že države članice Unije (glej v tem smislu sodbo Vicoplus in drugi, od C‑307/09 do C‑309/09, EU:C:2011:64, točka 40).

               25

               Ker je poglavje 2(2) in (13) Priloge XII Akta o pristopu iz leta 2003 v bistvu enako poglavju 1(2) in (13) Priloge X k temu aktu, se lahko ugotovitve iz sodbe Vicoplus in drugi (od C 307/09 do C 309/09, EU:C:2011:64), ki veljajo za Republiko Poljsko, po analogiji uporabijo tudi za Republiko Madžarsko.

               26

               Iz tega sledi, da imajo države, ki so bile na dan pristopa Republike Madžarske že članice Unije, na podlagi poglavja 1(2) Priloge X k Aktu o pristopu iz leta 2003 pravico omejiti zagotavljanje dela delavcev v smislu člena 1(3)(c) Direktive 96/71.

               27

               Vendar pa okoliščina, da sta si Zvezna republika Nemčija in Republika Avstrija izpogajali posebno odstopanje, navedeno v poglavju 1(13) Priloge X k temu aktu, za nekatere občutljive sektorje, za katere lahko ti državi omejita svobodno opravljanje storitev, ki vključuje gibanje delavcev, tema državama ne more odvzeti pravice, da v skladu s členom 1(2) Priloge X k temu aktu, ki – v nasprotju s poglavjem 1(13) Priloge X k temu aktu – ni omejen na nekatere občutljive sektorje, omejita zagotavljanje dela delavcev.

               28

               Ta ugotovitev je utemeljena tudi s ciljem poglavja 1(2) navedene Priloge X, to je preprečiti, da bi po pristopu novih držav članic k Uniji nastale motnje na trgih dela v starih državah članicah zaradi nenadnega prihoda veliko delavcev, ki so državljani teh novih držav članic (glej po analogiji sodbo Vicoplus in drugi, od C‑307/09 do C‑309/09, EU:C:2011:64, točka 34).

               29

               Poleg tega, kot je opozorila generalna pravobranilka v točki 34 sklepnih predlogov, se ne more šteti, da Zvezni republiki Nemčiji in Republiki Avstriji – ki sta bili med prvimi državami članicami, ki sta zagovarjali prehodne ukrepe za zaščito trga dela pred predvidenim pritokom delavcev iz novih držav članic po njihovem pristopu k Uniji – odstopanje, ki sta si ga izpogajali, pušča manj manevrskega prostora, kot ga imajo države članice, ki si niso izpogajale takega odstopanja, zato da bi regulirale pritok madžarskih delavcev na njihovo ozemlje.

               30

               Na podlagi teh ugotovitev je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba poglavje 1(2) in (13) Priloge X k Aktu o pristopu iz leta 2003 razlagati tako, da lahko Republika Avstrija na podlagi poglavja 1(2) te priloge omeji zagotavljanje dela delavcev na njenem ozemlju, čeprav se to zagotavljanje dela ne nanaša na občutljiv sektor v smislu poglavja 1(13) te priloge.

         Prvo vprašanje

               31

               Najprej je treba spomniti, da je naloga Sodišča, kadar mu je predložen predlog za sprejetje predhodne odločbe, ta, da nacionalnemu sodišču pojasni vsebino pravil Unije, kar bo temu sodišču omogočilo pravilno uporabo teh pravil za dejansko stanje, o katerem odloča, ne pa da jih tako uporabi samo, predvsem ker ni nujno, da ima Sodišče za to na voljo vse potrebne podatke (sodba Omni Metal Service, C‑259/05, EU:C:2007:363, točka 15).

               32

               V teh okoliščinah je treba prvo vprašanje razumeti tako, da predložitveno sodišče z njim v bistvu sprašuje, katere so v primeru pogodbenega razmerja, kot je v zadevi v glavni stvari, tiste okoliščine, ki jih je treba upoštevati pri odločanju, ali je treba to pogodbeno razmerje opredeliti kot zagotavljanje dela delavcev v smislu člena 1(3)(c) Direktive 96/71.

               33

               V zvezi s tem iz sodbe Vicoplus in drugi (od C‑307/09 do C‑309/09, EU:C:2011:64, točka 51) izhaja, da gre za zagotavljanje dela delavcev v smislu člena 1(3)(c) Direktive 96/71, kadar so izpolnjeni trije pogoji. Prvič, zagotavljanje dela delavcev je storitev, ki se opravlja za plačilo in v zvezi s katero napoteni delavec ostane v službi podjetja, ki je ponudnik storitve, z uporabnikom pa ni sklenjena nobena pogodba o zaposlitvi. Drugič, za to zagotavljanje dela je značilno, da je napotitev delavca v državo članico gostiteljico dejansko predmet storitve, ki jo opravlja podjetje, ki je ponudnik storitve. Tretjič, v okviru takega zagotavljanja dela delavec delo opravlja pod nadzorom in vodstvom podjetja, ki je uporabnik.

               34

               Prvič, kar zadeva drugi pogoj, zaradi katerega je potrebna analiza predmeta storitve, ki jo opravlja ponudnik, je treba upoštevati vsako okoliščino, ki kaže na to, ali je napotitev delavca v državo članico gostiteljico pomenila predmet navedene storitve.

               35

               V zvezi s tem je treba spomniti, da mora ponudnik storitev načeloma storitev opraviti v skladu z določili pogodbe, zato za posledice opravljanja storitev, ki ni v skladu s to pogodbo, odgovarja ta ponudnik. Iz tega sledi, da je treba pri ugotavljanju, ali je predmet storitve napotitev delavca v državo članico gostiteljico, upoštevati zlasti tiste okoliščine, ki kažejo na to, da ponudnik storitve ni odgovoren za posledice opravljanja storitve, ki ni v skladu s pogodbenimi določili.

               36

               Če torej iz pogodbenih obveznosti izhaja, da ponudnik storitev odgovarja za pravilno opravljanje storitve, določene v navedeni pogodbi, je načeloma manj verjetno, da gre za zagotavljanje dela delavcev, kot če za posledice opravljanja navedene storitve, ki ni v skladu s pogodbo, ne bi odgovarjal.

               37

               V obravnavani zadevi mora nacionalno sodišče preveriti obseg obveznosti pogodbenih strank, da bo lahko ugotovilo, katera stranka odgovarja za posledice s pogodbo neskladnega opravljanja storitve, pri čemer pa okoliščina, da plačilo ponudnika storitve ni odvisno samo od količine obdelanega mesa, ampak tudi od njegove kakovosti, kaže na to, da je ta ponudnik odgovoren za pravilno opravljanje navedene storitve.

               38

               Poleg tega okoliščina, da lahko ponudnik storitve prosto določi število delavcev, ki jih je po njegovi presoji treba napotiti v državo članico gostiteljico, za kar je očitno šlo v obravnavani zadevi in kakor sta na obravnavi navedli toženi stranki iz postopka v glavni stvari, lahko kaže na to, da predmet obravnavane storitve ni bil napotitev delavcev v državo članico gostiteljico, ampak je bila ta napotitev akcesorna izvajanju storitve, dogovorjene v zadevni pogodbi, in da gre torej za napotitev delavcev v smislu člena 1(3)(a) Direktive 96/71.

               39

               Nasprotno pa v zadevi v glavni stvari niti okoliščina, da je imel ponudnik storitve le eno stranko v državi članici gostiteljici, niti dejstvo, da ima ta ponudnik v najemu prostore, v katerih opravlja storitev, in naprave, nista koristna indica za odgovor na vprašanje, ali je bil dejanski predmet zadevnega opravljanja storitev napotitev delavcev v to državo članico.

               40

               Drugič, v zvezi s tretjim pogojem, ki ga je postavilo Sodišče v sodbi Vicoplus in drugi (od C‑307/09 do C‑309/09, EU:C:2011:64, točka 51), je treba pojasniti, da je treba – kakor je opozorila tudi generalna pravobranilka v točki 55 sklepnih predlogov – razlikovati med nadzorom nad samimi delavci ter vodenjem samih delavcev in preverjanjem pravilnosti izvajanja pogodbe o opravljanju storitev, ki ga opravi stranka. V okviru opravljanja storitev je namreč običajno, da stranka preveri, da je opravljena storitev v skladu s pogodbo. Dalje, stranka lahko da v okviru opravljanja storitev delavcem, ki so zaposleni pri ponudniku storitev, nekatera splošna navodila, pri čemer ne gre za vodenje teh delavcev ali izvajanje nadzora nad njimi v smislu tretjega pogoja, navedenega v sodbi Vicoplus in drugi (od C‑307/09 do C‑309/09, EU:C:2011:64, točka 51), če da tem delavcem ponudnik storitev natančna in posamična navodila, ki se mu zdijo potrebna za zadevno opravljanje storitev.

               41

               Na podlagi vseh teh ugotovitev je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba v primeru obstoja pogodbenega razmerja, kot je v zadevi v glavni stvari, pri ugotavljanju, ali je treba to pogodbeno razmerje opredeliti kot zagotavljanje dela delavcev v smislu člena 1(3)(c) Direktive 96/71, upoštevati vse okoliščine, ki kažejo na to, ali je bila napotitev delavca v državo članico gostiteljico predmet storitve, na katero se nanaša to pogodbeno razmerje. Načeloma sta indica, ki kažeta na to, da taka napotitev ni predmet zadevnega opravljanja storitev, zlasti dejstvo, da ponudnik storitve odgovarja za posledice nepravilnega izvajanja pogodbeno določene storitve, in okoliščina, da lahko ta ponudnik prosto določa število delavcev, ki jih je po njegovi presoji treba napotiti v državo članico gostiteljico. Nasprotno pa na podlagi okoliščine, da podjetje, ki je naročnik te storitve, nadzira skladnost te storitve z navedeno pogodbo ali da lahko daje delavcem, ki so zaposleni pri navedenem ponudniku storitev, splošna navodila, ni mogoče sklepati, da gre za zagotavljanje dela delavcev.

         Stroški

               42

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:

                           1.

                           Poglavje 1(2) in (13) Priloge X k Aktu o pogojih pristopa Češke republike, Republike Estonije, Republike Cipra, Republike Latvije, Republike Litve, Republike Madžarske, Republike Malte, Republike Poljske, Republike Slovenije, Slovaške republike in prilagoditvah pogodb, na katerih temelji Evropska unija je treba razlagati tako, da lahko Republika Avstrija na podlagi poglavja 1(2) te priloge omeji zagotavljanje dela delavcev na njenem ozemlju, čeprav se to zagotavljanje dela delavcev ne nanaša na občutljiv sektor v smislu poglavja 1(13) te priloge.

                           2.

                           V primeru pogodbenega razmerja, kot je v zadevi v glavni stvari, je treba pri ugotavljanju, ali je treba to pogodbeno razmerje opredeliti kot zagotavljanje dela delavcev v smislu člena 1(3)(c) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 96/71/ES z dne 16. decembra 1996 o napotitvi delavcev na delo v okviru opravljanja storitev, upoštevati vse okoliščine, ki kažejo na to, ali je bila napotitev delavca v državo članico gostiteljico predmet storitve, na katero se nanaša to pogodbeno razmerje. Načeloma sta indica, ki kažeta na to, da taka napotitev ni predmet zadevnega opravljanja storitev, zlasti dejstvo, da ponudnik storitve odgovarja za posledice nepravilnega izvajanja pogodbeno določene storitve, in okoliščina, da lahko ta ponudnik prosto določa število delavcev, ki jih je po njegovi presoji treba napotiti v državo članico gostiteljico. Nasprotno pa na podlagi okoliščine, da podjetje, ki je naročnik te storitve, nadzira skladnost te storitve z navedeno pogodbo ali da lahko daje delavcem, ki so zaposleni pri navedenem ponudniku storitev, splošna navodila, ni mogoče sklepati, da gre za zagotavljanje dela delavcev.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: madžarščina.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 20. aprila 1988. # Kazenski postopek proti Guy Bekaert. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Cour d'appel de Rennes - Francija. # Svoboda ustanavljanja. # Zadeva 204/87.


Sodba Splošnega sodišča (tretji senat) z dne 16. oktobra 2013. # Italijanska republika proti Evropski komisiji. # Zadeva T-248/10.


title: Sodba Splošnega sodišča (tretji senat) z dne 9. septembra 2011. # Helenska republika proti Evropski komisiji. # EKUJS - Jamstveni oddelek - Odhodki, izključeni iz financiranja Skupnosti - Goveje meso - Ekstenzifikacijske premije - Poljščine - Sadje in zelenjava - Pomoč za transformacijo nekaterih agrumov - Pogoji za uporabo pavšalnega finančnega popravka v višini 100 % - Sorazmernost. # Zadeva T-344/05.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (tretji senat) z dne 9. septembra 2011 – Grčija proti Komisiji
      (Zadeva T-344/05)
      „EKUJS – Jamstveni oddelek – Odhodki, izključeni iz financiranja Skupnosti – Goveje meso – Ekstenzifikacijske premije – Poljščine – Sadje in zelenjava – Pomoč za transformacijo nekaterih agrumov – Pogoji za uporabo pavšalnega finančnega popravka v višini 100 % – Sorazmernost“
      1.                     Kmetijstvo – EKUJS – Dodelitev pomoči in premij – Obveznost držav članic, da organizirajo učinkovit sistem upravnih kontrol
            in pregledov na kraju samem – Obseg – Nezanesljive kontrole – Zavrnitev kritja s strani sklada (Uredbe Sveta št. 1258/1999,
            člen 8(1)) (Glej točke 74, 75, 269 in 270.)
      2.                     Kmetijstvo – EKUJS – Potrditev obračuna – Zavrnitev kritja izdatkov, ki izvirajo iz nepravilnosti pri uporabi predpisov Skupnosti
            – Izpodbijanje s strani zadevne države članice – Dokazno breme – Razdelitev med Komisijo in državo članico (Uredba Sveta št.
            1258/1999) (Glej točke 76, 77 in 313.)
      3.                     Akti institucij – Splošna pravila o upravnem ravnanju – Akt, ki ima zunanje učinke – Obseg (Glej točko 192.)
      4.                     Akti institucij – Obrazložitev – Obveznost – Obseg – Odločba o potrditvi obračuna iz naslova izdatkov, ki jih financira EKUJS
            (člen 296 PDEU) (Glej točki 251 in 252.)
      5.                     Pravo Unije – Načela – Sorazmernost – Obseg – Diskrecijska pravica zakonodajalca Unije na področju skupne kmetijske politike
            – Sodni nadzor – Meje (člena 40 PDEU in 43 PDEU; Uredba Komisije št. 1169/97, člen 20(5), prvi pododstavek) (Glej točke od
            289 do 295.)
      Predmet

               Predlog za delno razglasitev ničnosti Odločbe Komisije 2005/555/ES z dne 15. julija 2005 o izključitvi nekaterih odhodkov
                  držav članic iz naslova jamstvenega oddelka Evropskega kmetijskega usmerjevalnega in jamstvenega sklada (EKUJS) iz financiranja
                  Skupnosti (UL L 188, str. 36) v delu, v katerem ta izključuje nekatere odhodke Helenske republike v sektorjih govejega mesa,
                  poljščin in sadje ter zelenjave.

            Izrek

                  1.

                  	Odločba Komisije 2005/555/ES z dne 15. julija 2005 o izključitvi nekaterih odhodkov držav članic iz naslova jamstvenega oddelka
                     Evropskega kmetijskega usmerjevalnega in jamstvenega sklada (EKUJS) iz financiranja Skupnosti se razglasi za nično v delu,
                     v katerem iz financiranja Skupnosti izključuje odhodke Helenske republike iz naslova ekstenzifikacijskih premij za leti 2000
                     in 2001.

                  2.

                  	V preostalem delu se tožba zavrne.

                  3.

                  	Helenska republika nosi dve tretjini svojih stroškov in dve tretjini stroškov Evropske komisije.

                  4.

                  	Komisija nosi tretjino svojih stroškov in tretjino stroškov Helenske republike.