title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 10. marca 2011.#Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o. proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT).#Pritožba - Znamka Skupnosti - Znak, ki je sestavljen izključno iz številk - Zahteva za registracijo znaka ‚1000‘ kot znamke za brošure, revije in časopise - Domnevna opisnost navedenega znaka - Merila za uporabo člena 7(1)(c) Uredbe (ES) št. 40/94 - Obveznost UUNT, da upošteva svojo predhodno prakso odločanja.#Zadeva C-51/10 P.

text:
      Zadeva C-51/10 P
      Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o.
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT)
      „Pritožba – Znamka Skupnosti – Znak, ki je sestavljen izključno iz številk – Zahteva za registracijo znaka ‚1000‘ kot znamke za brošure, revije in časopise – Domnevna opisnost navedenega znaka – Merila za uporabo člena 7(1)(c) Uredbe (ES) št. 40/94 – Obveznost UUNT, da upošteva svojo predhodno prakso odločanja“
      Povzetek sodbe
      1.        Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Absolutni razlogi za zavrnitev – Razlaga glede na zadevni
            splošni interes – Člen 7(1)(c) Uredbe št. 40/94 – Cilj – Zahteva po razpoložljivosti
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 7(1)(c))
      2.        Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Absolutni razlogi za zavrnitev – Prekrivanje področij uporabe
            razlogov iz člena 7(1)(b) in (c) Uredbe št. 40/94
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 7(1)(b) in (c))
      3.        Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Absolutni razlogi za zavrnitev – Znamke, sestavljene izključno
            iz znakov ali označb, ki se lahko uporabljajo za označevanje značilnosti proizvoda ali storitve – Pojem – Znaki, sestavljeni
            izključno iz številk
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 7(1)(c))
      4.        Znamka Skupnosti – Učinki znamke Skupnosti – Omejitve – Člen 12(b) Uredbe št. 40/94 – Predmet
      (Uredba Sveta št. 40/94, člena 7(1)(c) in 12(b))
      5.        Znamka Skupnosti – Odločba Urada – Načelo enakega obravnavanja – Načelo dobrega upravljanja – Predhodna praksa odločanja Urada

      1.        Vsak od razlogov, naštetih v členu 7(1) Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti, je treba razlagati ob upoštevanju splošnega interesa,
         ki stoji za tem členom. Splošni interes, ki stoji za členom 7(1)(c) te uredbe, je zagotovitev, da lahko znake, ki opisujejo
         eno ali več lastnosti proizvodov ali storitev in za katere je bila zahtevana registracija kot znamke, vsi gospodarski subjekti,
         ki ponujajo take proizvode ali storitve, uporabljajo svobodno.

      Da bi se zagotovila popolna uresničitev tega cilja svobodne uporabe, za zavrnitev registracije s strani Urada za usklajevanje
         na notranjem trgu (znamke in modeli) na podlagi člena 7(1)(c) Uredbe št. 40/94 ni nujno, da se sporni znak pri zahtevi za
         registracijo dejansko uporablja za opis. Poleg tega ni pomembno, da obstajajo drugi znaki, ki so običajnejši od spornega znaka
         in s katerimi se označujejo enake lastnosti proizvodov ali storitev, ki so navedeni v zahtevi za registracijo. Iz vsega navedenega
         je razvidno, da se za uporabo člena 7(1)(c) navedene uredbe ne zahteva, da je sporni znak običajno sredstvo označevanja.

      (Glej točke od 36 do 40.)
      2.        Opisni znaki, na katere se nanaša člen 7(1)(c) Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti, so brez slehernega razlikovalnega učinka
         tudi v smislu člena 7(1)(b) te uredbe. Znak pa je lahko brez slehernega razlikovalnega učinka v smislu člena 7(1)(b) tudi
         iz drugih razlogov, kot je morebitna opisnost. Obstaja torej neko prekrivanje področij uporabe člena 7(1)(b) in člena 7(1)(c),
         pri čemer se prva določba razlikuje od druge, ker prva vključuje vse okoliščine, v katerih znak ni tak, da bi razlikoval proizvode
         ali storitve enega podjetja od proizvodov ali storitev drugih podjetij.

      V teh okoliščinah je zaradi pravilne uporabe člena 7(1) Uredbe št. 40/94 treba skrbeti, da je uporaba razloga za zavrnitev
         iz člena 7(1)(c) še naprej ustrezno omejena na primere, na katere se pravzaprav nanaša ta razlog za zavrnitev.

      (Glej točke od 46 od 48.)
      3.        Primeri, na katere se pravzaprav nanaša razlog za zavrnitev, naveden v členu 7(1)(c) Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti,
         so tisti, v katerih je mogoče z znakom, za katerega se zahteva, da se registrira kot znamka, označiti „lastnost“ proizvodov
         ali storitev, za katere je vložena prijava. Zakonodajalec je namreč s tem, da je v členu 7(1)(c) navedene uredbe uporabil
         izraze „vrsta, kakovost, količina, namen, vrednost, geografski izvor ali čas proizvodnje blaga ali opravljanja storitve ali
         druge lastnosti blaga ali storitve“, navedel, da je treba vrsto, kakovost, količino, namen, vrednost, geografski izvor in
         čas proizvodnje blaga ali opravljanja storitve šteti za lastnosti proizvodov ali storitev, in natančneje pojasnil, da ta seznam
         ni izčrpen, saj je mogoče upoštevati še druge lastnosti proizvodov ali storitev.

      To, da je zakonodajalec izbral izraz „lastnost“, poudarja dejstvo, da se ta določba nanaša le na tiste znake, s katerimi je
         označeno lastništvo proizvodov ali storitev, za katere je zahtevana registracija, ki ga zainteresirani krog zlahka ugotovi.
         Registracijo znaka je tako mogoče zavrniti na podlagi člena 7(1)(c) Uredbe št. 40/94 le, če je mogoče razumno predvideti,
         da ga bo zainteresirani krog dejansko prepoznal kot opis ene od navedenih lastnosti.

      Ta pojasnila so posebej upoštevna pri znakih, ki so sestavljeni izključno iz številk. Ker so taki znaki po navadi enaki številom,
         je mogoče z njimi zlasti v trgovini označevati količino. Da pa bi bilo mogoče na podlagi člena 7(1)(c) zavrniti registracijo
         znaka, ki je sestavljen izključno iz številk, z obrazložitvijo, da označuje količino, se mora razumno predvideti, da je z
         vidika zainteresiranega kroga količina, nakazana s temi številkami, značilna za proizvode ali storitve, za katere se zahteva
         registracija.

      (Glej točke od 48 do 52.)
      4.        Pravilo iz člena 12(b) Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti ne vpliva odločilno na razlago pravila iz člena 7(1)(c) te uredbe.
         Člen 12 navedene uredbe se namreč nanaša na omejitev pravic iz znamke Skupnosti, člen 7 te uredbe pa na razloge za zavrnitev
         registracije znaka kot znamke.

      Okoliščina, da se z navedenim členom 12(b) zagotavlja, da lahko vsi gospodarski subjekti svobodno uporabljajo označbe, ki
         se nanašajo na lastnosti proizvodov in storitev, nikakor ne omejuje področja uporabe tega člena 7(1)(c). Ravno nasprotno,
         z navedeno okoliščino se dokazuje interes, da se absolutni razlog za zavrnitev iz člena 7(1)(c) dejansko uporabi za vsak znak,
         s katerim je mogoče označiti lastnosti proizvodov ali storitev, za katere se zahteva njegova registracija kot znamke.

      (Glej točke od 59 do 61.)
      5.        Urad za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) mora izvajati svoje pristojnosti v skladu s splošnimi načeli prava
         Unije, kot sta načelo enakega obravnavanja in načelo dobrega upravljanja.

      Glede na ti načeli mora Urad v okviru preizkusa zahteve za registracijo znamke Skupnosti upoštevati odločbe, ki so že bile
         sprejete o podobnih zahtevah, in posvetiti posebno pozornost vprašanju, ali je treba odločiti v enakem smislu.

      (Glej točki 73 in 74.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 10. marca 2011(*)

      „Pritožba – Znamka Skupnosti – Znak, ki je sestavljen izključno iz številk – Zahteva za registracijo znaka ‚1000‘ kot znamke za brošure, revije in časopise – Domnevna opisnost navedenega znaka – Merila za uporabo člena 7(1)(c) Uredbe (ES) št. 40/94 – Obveznost UUNT, da upošteva svojo predhodno prakso odločanja“
      V zadevi C‑51/10 P,
      zaradi pritožbe na podlagi člena 56 Statuta Sodišča Evropske unije, vložene 1. februarja 2010,
      Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o. s sedežem v Čenstohovi (Poljska), ki jo zastopa A. von Mühlendahl, odvetnik,

      pritožnica,
      druga stranka v postopku je
      Urad za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopa A. Folliard-Monguiral, zastopnik,

      tožena stranka na prvi stopnji,
      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi A. Tizzano, predsednik senata, J.-J. Kasel, M. Ilešič (poročevalec), M. Safjan, sodniki, in M. Berger, sodnica,
      generalni pravobranilec: J. Mazák,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 10. novembra 2010,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o. (v nadaljevanju: Technopol) s pritožbo predlaga razveljavitev sodbe Sodišča prve stopnje
         Evropskih skupnosti (zdaj Splošno sodišče) z dne 19. novembra 2009 v zadevi Agencja Wydawnicza Technopol proti UUNT (1000)
         (T-298/06, v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je to zavrnilo tožbo za razveljavitev odločbe četrtega odbora za pritožbe
         Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) z dne 7. avgusta 2006 (zadeva R 447/2006-4, v nadaljevanju:
         sporna odločba) glede zahteve za registracijo znaka „1000“ kot znamke Skupnosti.

       Pravni okvir
      2        Uredba Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL 1994, L 11, str. 1) v členu 4 z naslovom „Znaki,
         ki lahko sestavljajo znamko Skupnosti“ določa:

      „Znamka Skupnosti je lahko sestavljena iz kakršnihkoli znakov, ki jih je mogoče grafično predstaviti, kot so besede, vključno
         z osebnimi imeni, slike, črke, števila, oblika blaga ali njegove embalaže, če se s pomočjo teh znakov blago in storitve nekega
         podjetja lahko razlikujejo od blaga in storitev drugih podjetij.“

      3        Ta uredba v členu 7 z naslovom „Absolutni razlogi za zavrnitev“ določa:

      „1.      Kot znamka se ne registrirajo:
      […]
      (b)       znamke, ki so brez slehernega razlikovalnega učinka;
      (c)       znamke, ki jih sestavljajo izključno znaki ali podatki, ki lahko v gospodarskem prometu označujejo vrsto, kakovost, količino,
         namen, vrednost, geografski izvor ali čas proizvodnje blaga ali opravljanja storitve ali druge lastnosti blaga ali storitve,

      […]
      3.      Odstavek 1(b), (c) in (d) se ne uporablja, če je znamka z uporabo pridobila razlikovalni učinek za blago ali storitve, za
         katere se zahteva registracija.“

      4        Uredba št. 40/94 v členu 12 z naslovom „Omejitev pravic iz znamke Skupnosti“ določa, da:

      „Znamka Skupnosti imetniku ne daje pravice, da tretji osebi v gospodarskem prometu prepove uporabo:
      […]
      (b)      označb vrste, kakovosti, količine, namena, vrednosti, geografskega izvora, časa proizvodnje blaga ali opravljanja storitve
         ali drugih značilnosti blaga ali storitve;

      […]
      ob pogoju, da jih uporablja v skladu z dobrimi poslovnimi običaji v industrijskih in trgovinskih zadevah.“
      5        Ta uredba v členu 74 z naslovom „Preučevanje dejstev s strani Urada po uradni dolžnosti“ določa, da:

      „1.      V postopku Urad preveri dejstva po uradni dolžnosti; vendar pa je Urad v postopku v zvezi z relativnimi razlogi za zavrnitev
         registracije pri tem preizkusu omejen na zahtevani ukrep in na dejstva, dokaze in navedbe, ki so jih podale stranke.

      2.      Urad lahko spregleda dejstva na katere se stranke niso sklicevale ali dokaze, ki jih zadevne stranke niso predložile v ustreznem
         času.“

      6        Uredba št. 40/94 je bila razveljavljena z Uredbo Sveta (ES) št. 207/2009 z dne 26. februarja 2009 o blagovni znamki Skupnosti
         (UL L 78, str. 1), ki je začela veljati 13. aprila 2009. Za ta spor pa glede na časovni okvir dejanskega stanja še naprej
         velja Uredba št. 40/94.

       Dejansko stanje in sporna odločba
      7        Družba Technopol je 4. aprila 2005 pri UUNT vložila zahtevo, s katero je želela kot znamko Skupnosti registrirati ta znak:

      1000
      8        Proizvodi, za katere se je zahtevala registracija, spadajo v razred 16 v smislu Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji
         proizvodov in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kakor je bil revidiran in spremenjen in ustrezajo
         opisu „brošure; revije, vključno z revijami s križankami in igrami; dnevni tisk“.

      9        Preizkuševalec je 31. januarja 2006 na podlagi člena 7(1)(b) in (c) Uredbe št. 40/94 to zahtevo zavrnil z obrazložitvijo,
         da znak „1000“ nima razlikovalnega učinka in je opisna označba vsebine ali drugih lastnosti zadevnih proizvodov.

      10      Družba Technopol je 31. marca 2006 zoper odločbo preizkuševalca vložila pritožbo. Četrti odbor za pritožbe UUNT je z odločbo
         z dne 7. avgusta 2006 potrdil analizo preizkuševalca.

      11      Navedeni odbor je menil, da lahko znak „1000“ označuje vsebino publikacij družbe Technopol in da ta znak nikakor nima razlikovalnega
         učinka, saj bi ga potrošnik zaznal kot hvalo navedenih publikacij, in ne kot označbo izvora.

      12      V točkah 18 in 19 sporne odločbe je navedeni odbor za pritožbe zlasti ugotovil:

      „18      […] Revije pogosto objavljajo rubrike z različnimi podatki […]. V takih primerih imajo prednost okrogla števila zaradi svoje
         izrazne vrednosti.

      19      Poleg tega [proizvodi], na katere se nanaša zahteva, vključujejo […] publikacije z različnimi zbirkami […]. Publikacije teh
         vrst običajno vsebujejo okrogla števila glede informacij […]. [Znak ‚1000‘] je mogoče brez dvoma tudi uporabiti opisno, zlasti
         v ‚revijah s križankami in igrami‘, za katere je bilo zahtevano varstvo. Upoštevna javnost bo [znak ‚1000‘], ki je na zadevni
         publikaciji, zaznala kot označbo, da vsebuje točno 1000 ugank ali iger. Kot so pokazale raziskave po internetu, na trgu že
         obstajajo številni proizvodi te vrste […].“

       Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
      13      Družba Technopol je 18. oktobra 2006 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila tožbo za razveljavitev sporne odločbe.

      14      Družba Technopol je v utemeljitev tožbe navajala dva tožbena razloga, od katerih se je prvi nanašal na kršitev člena 7(1)(c)
         Uredbe št. 40/94, drugi pa na kršitev člena 7(1)(b) te uredbe.

      15      Družba Technopol je v okviru prvega tožbenega razloga trdila, da znak „1000“ brez dodatne besede ni opisen. Potrošnik ne more
         vzpostaviti nikakršne neposredne in konkretne zveze med navedenim znakom in lastnostmi navedenih proizvodov.

      16      Splošno sodišče je to trditev zavrnilo in tako tudi prvi tožbeni razlog. Bistvena obrazložitev, ki je vodila do te odločitve,
         je ta:

      „21      […] [Z]naki in označbe iz člena 7(1)(c) Uredbe št. 40/94 so tisti, ki lahko v običajni rabi z vidika zadevne javnosti označujejo
         proizvod ali storitev, za katero se zahteva registracija, bodisi neposredno bodisi z navedbo njihovih bistvenih lastnosti
         […].

      22      V skladu z ustaljeno sodno prakso je znak opisen, če ima dovolj neposredno in konkretno zvezo z zadevnimi proizvodi ali storitvami,
         in sicer tako, da zadevni javnosti omogoča, da takoj in brez nadaljnjega premišljevanja zazna opis zadevnih proizvodov ali
         storitev ali eno od njihovih bistvenih lastnosti […].

      23      Presoja opisnosti znaka se tako lahko opravi samo glede tega, kako ga razume zadevna javnost, in glede zadevnih proizvodov
         ali storitev […].

       24      V obravnavanem primeru so zadevni proizvodi brošure, revije, vključno z revijami s križankami in igrami, ter dnevni tisk in
         so namenjeni širši javnosti, česar pa stranki ne izpodbijata. […]

      25      Ugotoviti je torej treba, ali bo povprečen potrošnik, ki je običajno obveščen ter razumno pozoren in preudaren, v [znaku ‚1000‘]
         brez kakršnegakoli dodatnega elementa zaznal opis lastnosti proizvodov, na katere se nanašajo zahteve za registracijo.

       26      V zvezi s tem je treba navesti, da z vidika zadevne javnosti, kot je razvidno iz točk 18 in 19 [sporne] odločbe, obstaja dovolj
         neposredna in konkretna zveza med znakom ‚1000‘ in določenimi lastnostmi zadevnih proizvodov. Znak ‚1000‘ namreč nakazuje
         količino in ga bo zadevna javnost takoj in brez razmisleka zaznala kot opis lastnosti spornih proizvodov, zlasti kot število
         strani in posameznih del, količino informacij in število zbranih iger ali hierarhično razvrstitev vsebovanih delov. Dejstvo,
         da je prijavljena znamka sestavljena le iz številk, ne izpodbije tega sklepa, saj […] lahko zadevna javnost glede na to, da
         je asociacija med številom in navedenimi lastnostmi spornih proizvodov takojšna, zlahka določi manjkajoči element.

       27      Kot je odbor za pritožbe ugotovil v točkah 18 in 19 [sporne] odločbe, so zlasti v brošurah in revijah pogosto objavljene rubrike
         in zbirke, katerih vsebina je prednostno označena z okroglimi števili, in se pri tem med drugim skliceval na primer ‚1000
         vprašanj in odgovorov‘. Ta dejstva z vidika povprečnega potrošnika krepijo opisno zvezo, ki obstaja med spornimi proizvodi
         in [znakom ‚1000‘].

      […]
      30      Ker je bila v zvezi s proizvodi, na katere se nanaša zahteva za registracijo, ugotovljena opisnost [znaka ‚1000‘], je treba
         preveriti, ali je prijavljena znamka sestavljena izključno iz opisnih znakov in ali ne vsebuje drugih elementov, s katerimi
         bi bilo mogoče zanikati ugotovitev glede njene opisnosti. […] V obravnavanem primeru besednega znaka ‚1000‘ ne spremlja nikakršen
         element, ki bi ga razlikoval od običajnega označevanja količine in ki bi mu odvzel opisnost.

      31      Iz vsega navedenega je razvidno, da besedni znak ‚1000‘ označuje lastnosti zadevnih proizvodov, zlasti število strani in posameznih
         del, količino informacij in število zbranih iger ali njihovo hierarhično razvrstitev, te lastnosti pa bi ciljna javnost pri
         svoji izbiri upoštevala […].

      32      Tega sklepa ni mogoče ovreči z drugimi trditvami tožeče stranke […]. Prvič, trditev, da registracija znaka ‚1000‘ tretjim
         osebam ne odvzema pravice, da bi to število uporabili za označevanje količine, če ta uporaba ne pomeni kršitve pravice iz
         znamke, je treba zavrniti kot brezpredmetno. S to trditvijo se tožeča stranka sklicuje na vsebino člena 12(b) Uredbe št. 40/94
         […], ki se nanaša na omejitve izključne pravice, ki izhaja iz registracije znamke. V skladu s sodno prakso Splošnega sodišča
         se namreč v postopku registracije ni mogoče sklicevati na člen 12 Uredbe št. 40/94 […]. Pri uporabi tega člena se predpostavlja
         obstoj znaka, ki je bil registriran kot znamka, bodisi ker je v skladu s členom 7(3) Uredbe št. 40/94 z uporabo pridobil razlikovalni
         učinek bodisi ker hkrati obstajajo opisni in neopisni elementi, kar pa v obravnavanem primeru ne drži […]. Člena 12 Uredbe
         št. 40/94 zato ni mogoče šteti za omilitev meril pri preizkusu absolutnih razlogov za zavrnitev registracije.

      33      Drugič, glede trditve tožeče stranke, da ni nobene potrebe, da bi se [znak ‚1000‘] hranil zato, da bi bil na voljo tretjim
         osebam, saj naj bi glede števila, ki je sestavljeno iz štirih številk, obstajalo 10.000 mogočih kombinacij, je treba poudariti,
         […] da zavrnitev registracije sporne znamke temelji na opisnosti znaka. Ta opisnost [znaku ‚1000‘] preprečuje, da bi izpolnjeval
         funkcijo označbe tržnega izvora proizvodov, na katere se nanaša zahteva za registracijo. Obstoj drugih mogočih kombinacij
         številk zato pri registraciji ni upošteven. Dejstvo, da je UUNT kot znamke registriral znaka IX in ID, ki dajeta konkurentom
         na razpolago manj mogočih kombinacij s številkami in črkami, ni upoštevno. Zakonitost odločb odbora za pritožbe je treba presojati
         samo na podlagi Uredbe št. 40/94, ne pa na podlagi prakse odločanja UUNT […].“

      17      Ker je Splošno sodišče v obravnavanem primeru potrdilo upoštevnost razloga za zavrnitev iz člena 7(1)(c) Uredbe št. 40/94,
         ni preizkusilo drugega tožbenega razloga, ki se nanaša na kršitev člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94.

       Predlogi strank
      18      Družba Technopol Sodišču predlaga, naj:

      –      izpodbijano sodbo razveljavi;
      –      zadevo vrne v razsojanje Splošnemu sodišču in
      –      UUNT naloži plačilo stroškov.
      19      UUNT Sodišču predlaga, naj:

      –      pritožbo zavrne in
      –      družbi Technopol naloži plačilo stroškov.
       Pritožba
      20      Družba Technopol navaja dva pritožbena razloga. Prvi se nanaša na kršitev člena 7(1)(c) Uredbe št. 40/94, ker naj Splošno
         sodišče ne bi upoštevalo vseh upoštevnih meril za uporabo tega člena. Z drugim pa pritožnica očita Splošnemu sodišču, da ni
         upoštevalo predhodne prakse UUNT.

       Prvi pritožbeni razlog: kršitev člena 7(1)(c) Uredbe št. 40/94
       Trditve strank
      21      Pritožnica v utemeljitev prvega pritožbenega razloga med drugim trdi, da je iz sodne prakse, natančneje iz točke 37 sodbe
         Sodišča z dne 20. septembra 2001 v zadevi Procter & Gamble proti UUNT (C-383/99 P, Recueil, str. I-6251), razvidno, da pri
         uporabi razloga za zavrnitev iz člena 7(1)(c) Uredbe št. 40/94 ne velja samo merilo glede „običajne rabe“, ki ga Splošno sodišče
         navaja v točki 21 izpodbijane sodbe, ampak tudi pogoj, da obstaja identičnost spornega znaka z običajnimi sredstvi označevanja
         zadevnih proizvodov ali storitev oziroma njihovih lastnosti. Splošno sodišče naj bi napačno razširilo področje uporabe tega
         razloga za zavrnitev, ker ni upoštevalo tega pogoja.

      22      V izpodbijani sodbi naj tudi ne bi bilo ugotovitev, ki bi kazale na to, da uporaba znaka „1000“ pomeni „običajno rabo“ za
         označevanje proizvodov, za katere se je zahtevala registracija. Primeri, na katere se Splošno sodišče sklicuje v točkah 26
         in 27 izpodbijane sodbe, naj bi se nanašali na uporabo številk v povezavi z drugimi izrazi. Izpodbijana sodba naj bi tako
         temeljila na napačni premisi, s katero se predvideva, da se vsak znak, sestavljen iz številk, uporablja nujno z opisnimi ali
         splošnimi označbami. Splošno sodišče naj bi zato presojo oprlo na domneve.

      23      Splošno sodišče naj tudi ne bi upoštevalo odnosa, ki naj bi obstajal med členom 7(1)(c) Uredbe št. 40/94 in členom 12(b) te
         uredbe. V točki 32 izpodbijane sodbe naj bi nepravilno omejilo področje uporabe zadnjenavedenega člena na primere, v katerih
         je bil znak „[…] registriran kot znamka, bodisi ker je v skladu s členom 7(3) Uredbe št. 40/94 z uporabo pridobil razlikovalni
         učinek bodisi ker hkrati obstajajo opisni in neopisni elementi“.

      24      Poleg tega naj Splošno sodišče ne bi pravno zadostno obravnavalo trditve, da odbor za pritožbe ni upošteval tega, da ne obstaja
         potreba po razpoložljivosti znaka „1000“. Splošno sodišče naj namreč v točki 33 izpodbijane sodbe, ko je odgovorilo na to
         trditev, ne bi analiziralo vprašanja splošnega interesa, ki stoji za členom 7(1)(c) Uredbe št. 40/94.

      25      UUNT najprej trdi, da uporaba člena 7(1)(c) Uredbe št. 40/94 ne pomeni nujno, da je sporni znak „običajno sredstvo“ označevanja
         lastnosti zadevnih proizvodov ali storitev. Zadostovalo naj bi, da je mogoče navedeni znak uporabiti za označevanje lastnosti.

      26      UUNT meni, da se ob znaku „1000“ takoj pomisli na vsebino zadevne publikacije in da ta znak napotuje na število strani ali
         količino informacij. Poleg tega Sodišče dejanske presoje, ki jo je opravilo Splošno sodišče in v skladu s katero bi javnost
         pričakovala, da znak „1000“ označuje obseg vsebine navedene publikacije, ne more preizkusiti.

      27      Nato UUNT glede odnosa, ki naj bi obstajal med členom 7(1)(c) Uredbe št. 40/94 in členom 12(b) te uredbe, opozarja, da se
         zadnjenavedeni člen nanaša na omejitve učinkov registrirane znamke, in ne na to, ali je mogoče znak registrirati kot znamko
         Skupnosti. Zato naj medsebojnega vplivanja med tema členoma, na katero se sklicuje pritožnica, preprosto ne bi bilo.

      28      Nazadnje UUNT trdi, da je Splošno sodišče ustrezno upoštevalo splošni interes. Pravilno naj bi bilo razsojeno, da ni pomembno,
         da imajo konkurenti za označevanje svojih proizvodov še vedno na razpolago številne druge znake, sestavljene iz številk. UUNT
         v zvezi s tem opozarja, da je treba preizkus absolutnega razloga za zavrnitev omejiti na sporni znak in njegov pomen glede
         na zadevne proizvode ali storitve.

       Presoja Sodišča
      29      Za uvod je treba navesti, da okoliščina, da je znak sestavljen izključno iz številk, kot taka ne preprečuje, da bi se ta znak
         registriral kot znamka.

      30      To je glede znamke Skupnosti razvidno iz člena 4 Uredbe št. 40/94, ki izrecno določa, da številke spadajo med znake, ki lahko
         sestavljajo znamko.

      31      Poleg tega dejstvo, da je znak, kakršen je obravnavani, sestavljen iz številk, ki niso grafično spremenjene in jih torej prijavitelj
         ni ustvarjalno ali umetniško oblikoval, ravno tako ne nasprotuje temu, da bi bilo mogoče ta znak registrirati kot znamko (glej
         po analogiji glede znakov, ki jih sestavlja črka, sodbo z dne 9. septembra 2010 v zadevi UUNT proti BORCO-Marken-Import Matthiesen,
         C-265/09 P, še neobjavljena v ZOdl., točka 38).

      32      Vendar za registracijo znaka kot znamke, kot je razvidno tudi iz člena 4 Uredbe št. 40/94, velja pogoj, da se s pomočjo tega
         znaka blago ali storitve nekega podjetja lahko razlikujejo od blaga ali storitev drugih podjetij.

      33      Znak, ki je opisen v smislu iz člena 7(1)(c) Uredbe št. 40/94 glede proizvodov ali storitev, za katere se zahteva njegova
         registracija kot znamke, je brez slehernega razlikovalnega učinka glede teh proizvodov ali storitev, razen če je treba uporabiti
         odstavek 3 tega člena (glej po analogiji glede člena 3 Prve direktive Sveta z dne 21. decembra 1988 o približevanju zakonodaje
         držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami (89/104/EGS) (UL 1989, L 40, str. 1) sodbo z dne 12. februarja 2004 v zadevi Campina
         Melkunie, C‑265/00, Recueil, str. I‑1699, točka 19; glede člena 7 Uredbe št. 40/94 sodbo z dne 23. oktobra 2003 v zadevi UUNT
         proti Wrigley, C‑191/01 P, Recueil, str. I-12447, točka 30, in sklep z dne 5. februarja 2004 v zadevi Streamserve proti UUNT,
         C‑150/02 P, Recueil, str. I-1461, točka 24).

      34      Ker je Splošno sodišče presodilo, da je znak „1000“ opisen za proizvode, na katere se nanaša zahteva za registracijo, ki jo
         je vložila družba Technopol, je treba preveriti, ali ta presoja, kot trdi pritožnica, izhaja iz preširoke, in zato napačne
         razlage navedenega člena 7(1)(c).

      35      V zvezi s tem je treba, prvič, preizkusiti trditev pritožnice, da je mogoče na podlagi te določbe zavrniti le znake, ki so
         „običajna sredstva“ označevanja proizvodov ali storitev, za katere se zahteva registracija.

      36      Pri preizkusu te trditve je treba ustrezno upoštevati cilj, ki mu sledi člen 7(1)(c) Uredbe št. 40/94. Vsakega od razlogov
         za zavrnitev registracije, ki so navedeni v členu 7(1) Uredbe št. 40/94, je namreč treba razlagati glede na splošni interes,
         ki stoji za posameznim razlogom (glej med drugim sodbi z dne 29. aprila 2004 v združenih zadevah Henkel proti UUNT, C‑456/01 P
         in C‑457/01 P, Recueil, str. I-5089, točka 45, in z dne 14. septembra 2010 v zadevi Lego Juris proti UUNT, C‑48/09 P, še neobjavljena
         v ZOdl., točka 43).

      37      Splošni interes, ki stoji za členom 7(1)(c) Uredbe št. 40/94, je zagotovitev, da lahko znake, ki opisujejo eno ali več lastnosti
         proizvodov ali storitev in za katere je bila zahtevana registracija kot znamke, vsi gospodarski subjekti, ki ponujajo take
         proizvode ali storitve, uporabljajo svobodno (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo UUNT proti Wrigley, točka 31 in navedena
         sodna praksa).

      38      Da bi se zagotovila popolna uresničitev tega cilja svobodne uporabe, je Sodišče pojasnilo, da za zavrnitev registracije s
         strani UUNT na podlagi člena 7(1)(c) Uredbe št. 40/94 ni nujno, da se sporni znak pri zahtevi za registracijo dejansko uporablja
         za opis. Zadostuje, da se navedeni znak lahko uporablja v ta namen (zgoraj navedeni sodbi UUNT proti Wrigley, točka 32, in
         Campina Melkunie, točka 38, ter sklep z dne 5. februarja 2010 v zadevi Mergel in drugi proti UUNT, C‑80/09 P, točka 37).

      39      Podobno je Sodišče pojasnilo, da uporaba tega razloga za zavrnitev ni odvisna od obstoja konkretne, dejanske ali resne zahteve
         po razpoložljivosti in torej ni upoštevno, da je znano število konkurentov, ki bi lahko imeli interes uporabiti sporni znak
         (sodbi z dne 4. maja 1999 v združenih zadevah Windsurfing Chiemsee, C-108/97 in C‑109/97, Recueil, str. I-2779, točka 35,
         in z dne 12. februarja 2004 v zadevi Koninklijke KPN Nederland, C‑363/99, Recueil, str. I-1619, točka 58). Poleg tega ni pomembno,
         da obstajajo drugi znaki, ki so običajnejši od spornega znaka in s katerimi se označujejo enake lastnosti proizvodov ali storitev,
         ki so navedeni v zahtevi za registracijo (zgoraj navedena sodba Koninklijke KPN Nederland, točka 57).

      40      Iz vsega navedenega je razvidno, da se za uporabo člena 7(1)(c) Uredbe št. 40/94 ne zahteva, da je sporni znak običajno sredstvo
         označevanja. Točke 37 zgoraj navedene sodbe Procter & Gamble proti UUNT, na katero se sklicuje pritožnica in v kateri je uporabljen
         izraz „identičnost z običajnimi sredstvi označevanja zadevnih proizvodov ali storitev oziroma njihovih lastnosti“, ni mogoče
         razumeti tako, da opredeljuje pogoj za zavrnitev registracije znaka kot znamke Skupnosti.

      41      Drugič, preučiti je treba trditev pritožnice, da so primeri, na katere se Splošno sodišče sklicuje v točkah 26 in 27 izpodbijane
         sodbe, hipotetični in neupoštevni glede na pogoje, ki veljajo za uporabo člena 7(1)(c) Uredbe št. 40/94.

      42      Pritožnica se sklicuje zlasti na ugotovitve Splošnega sodišča v točkah 26 in 27 izpodbijane sodbe, da se znak „1000“ zaznava
         kot opis števila strani ali količine informacij in pogostosti publikacije, v brošurah in revijah pa se zaznava kot opis rubrik
         in zbirk, katerih vsebina je nakazana z okroglimi števili.

      43      V zvezi s tem navaja, da tudi če bi bile te dejanske ugotovitve pravilne, presoja Splošnega sodišča, da so taka dejstva upoštevna
         za sklep, da je znak opisen v smislu člena 7(1)(c) Uredbe št. 40/94, priča o napačni razlagi te določbe.

      44      Čeprav je res, da se pritožnica s to trditvijo ne sklicuje na izkrivljanje dokazov, pa kljub temu Splošnemu sodišču očita,
         da je napačno uporabilo pravo, saj naj bi bila obrazložitev v izpodbijani sodbi nedosledna in naj bi temeljila na nepravilnem
         razumevanju uporabljene določbe. Zato lahko Sodišče to trditev v nasprotju z mnenjem UUNT preizkusi v okviru te pritožbe.

      45      Glede vprašanja, ali izpodbijana sodba vsebuje tako nedoslednost ali nepravilno razumevanje, ker ugotovitve iz točk 26 in
         27 niso upoštevne za uporabo člena 7(1)(c) Uredbe št. 40/94, je treba natančneje določiti področje uporabe te določbe, zlasti
         glede na področje uporabe člena 7(1)(b) te uredbe.

      46      Kot je bilo nakazano v točki 33 te sodbe, so opisni znaki, na katere se nanaša člen 7(1)(c) Uredbe št. 40/94, brez slehernega
         razlikovalnega učinka tudi v smislu člena 7(1)(b) te uredbe. Znak pa je lahko brez slehernega razlikovalnega učinka v smislu
         člena 7(1)(b) tudi iz drugih razlogov, kot je morebitna opisnost (glej glede enakega dela člena 3 Prve direktive 89/104 zgoraj
         navedeni sodbi Koninklijke KPN Nederland, točka 86, in Campina Melkunie, točka 19).

      47      Obstaja torej neko prekrivanje področij uporabe člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94 in člena 7(1)(c) (glej po analogiji zgoraj
         navedeno sodbo Koninklijke KPN Nederland, točka 67), pri čemer se prva določba razlikuje od druge, ker prva vključuje vse
         okoliščine, v katerih znak ni tak, da bi razlikoval proizvode ali storitve enega podjetja od proizvodov ali storitev drugih
         podjetij.

      48      V teh okoliščinah je zaradi pravilne uporabe člena 7(1) Uredbe št. 40/94 treba skrbeti, da je uporaba razloga za zavrnitev
         iz člena 7(1)(c) še naprej ustrezno omejena na primere, na katere se pravzaprav nanaša ta razlog za zavrnitev.

      49      To so primeri, v katerih je mogoče z znakom, za katerega se zahteva, da se registrira kot znamka, označiti „lastnost“ proizvodov
         ali storitev, za katere je vložena prijava. Zakonodajalec je namreč s tem, da je v členu 7(1)(c) Uredbe št. 40/94 uporabil
         izraze „vrsta, kakovost, količina, namen, vrednost, geografski izvor ali čas proizvodnje blaga ali opravljanja storitve ali
         druge lastnosti blaga ali storitve“, navedel, da je treba vrsto, kakovost, količino, namen, vrednost, geografski izvor in
         čas proizvodnje blaga ali opravljanja storitve šteti za lastnosti proizvodov ali storitev, in natančneje pojasnil, da ta seznam
         ni izčrpen, saj je mogoče upoštevati še druge lastnosti proizvodov ali storitev.

      50      To, da je zakonodajalec izbral izraz „lastnost“, poudarja dejstvo, da se ta določba nanaša le na tiste znake, s katerimi je
         označeno lastništvo proizvodov ali storitev, za katere je zahtevana registracija, ki ga zainteresirani krog zlahka ugotovi.
         Tako je Sodišče že poudarilo, da je mogoče registracijo znaka zavrniti na podlagi člena 7(1)(c) Uredbe št. 40/94 le, če je
         mogoče razumno predvideti, da ga bo zainteresirani krog dejansko prepoznal kot opis ene od navedenih lastnosti (glej po analogiji
         glede enakega dela člena 3 Prve direktive 89/104 zgoraj navedeni sodbi Windsurfing Chiemsee, točka 31, in Koninklijke KPN
         Nederland, točka 56).

      51      Ta pojasnila so posebej upoštevna pri znakih, ki so sestavljeni izključno iz številk.

      52      Ker so taki znaki po navadi enaki številom, je mogoče z njimi zlasti v trgovini označevati količino. Da pa bi bilo mogoče
         na podlagi člena 7(1)(c) Uredbe št. 40/94 zavrniti registracijo znaka, ki je sestavljen izključno iz številk, z obrazložitvijo,
         da označuje količino, se mora razumno predvideti, da je z vidika zainteresiranega kroga količina, nakazana s temi številkami,
         značilna za proizvode ali storitve, za katere se zahteva registracija.

      53      Kot je razvidno iz točke 26 in naslednjih izpodbijane sodbe, je Splošno sodišče oprlo svojo odločitev na to, da bi lahko znak
         „1000“ nakazoval število strani proizvodov, na katere se nanaša zahteva za registracijo, in na to, da so v teh proizvodih
         pogosto objavljene rubrike, zbirke podatkov in igre, katerih vsebina je prednostno označena z izrazom, poleg katerega so okrogla
         števila.

      54      Ugotoviti je treba – pri čemer pa ni nujno preveriti, ali je mogoče na podlagi vsake od teh okoliščin sklepati, da je število
         1000 značilno za proizvode, na katere se nanaša zahteva za registracijo – da je presoja Splošnega sodišča vsaj v skladu z
         zgoraj navedenimi pojasnili glede področja uporabe člena 7(1)(c) Uredbe št. 40/94.

      55      Kot je razvidno iz točk 26 in 27 izpodbijane sodbe in izvlečkov sporne odločbe, na katere se v teh točkah sklicuje, sta četrti
         odbor za pritožbe UUNT in Splošno sodišče ugotovila, da je družba Technopol zahtevala registracijo znaka „1000“ med drugim
         za „revije, vključno z revijami s križankami“. Ugotovila sta tudi, da na trgu obstajajo številni proizvodi te vrste in da
         ti proizvodi običajno vsebujejo okrogla števila glede informacij. Glede na presojo navedenega odbora za pritožbe v točki 19
         sporne odločbe – in na to presojo se Splošno sodišče v bistvu sklicuje v točkah 26 in 27 izpodbijane sodbe – se bo znak „1000“,
         ki je na tovrstni publikaciji, zaznal tako, kot da ta vsebuje 1000 križank.

      56      Uporaba člena 7(1)(c) Uredbe št. 40/94 za taka dejstva ne priča o napačni razlagi te določbe. Če se namreč zahteva za registracijo
         nanaša zlasti na kategorijo proizvodov, katerih vsebina je brez težav in tipično označena s količino njihovih enot, je razumno
         predvideti, da bo zainteresirani krog znak, ki je sestavljen iz številk, kakršen je obravnavani, dejansko prepoznal kot opis
         navedene količine in torej lastnosti teh proizvodov.

      57      Zato je lahko Splošno sodišče brez napačne uporabe prava ugotovilo, da je bilo treba na podlagi člena 7(1)(c) Uredbe št. 40/94
         zavrniti registracijo znaka „1000“ za proizvode, na katere se nanaša zahteva za registracijo, ki jo je vložila družba Technopol.

      58      Ker je treba trditev, ki se nanaša na nedoslednost oziroma napačno razumevanje člena 7(1)(c) Uredbe št. 40/94, zavrniti, je
         treba preizkusiti, tretjič, trditev pritožnice, ki se nanaša na neupoštevanje odnosa, ki naj bi obstajal med to določbo in
         členom 12(b) te uredbe, ter četrtič in nazadnje, trditev, da Splošno sodišče pri presoji, ki jo je opravilo, ni ustrezno upoštevalo
         splošnega interesa, ki stoji za navedenim členom 7(1)(c).

      59      Sodišče je glede člena 12(b) Uredbe št. 40/94 že navedlo, da pravilo iz te določbe ne vpliva odločilno na razlago pravila
         iz člena 7(1)(c) te uredbe (glej glede enakega dela člena 6 Prve direktive 89/104 zgoraj navedeno sodbo Windsurfing Chiemsee,
         točka 28).

      60      Kot je Splošno sodišče pravilno navedlo v točki 32 izpodbijane sodbe, se namreč člen 12 Uredbe št. 40/94 nanaša na omejitev
         pravic iz znamke Skupnosti, člen 7 te uredbe pa na razloge za zavrnitev registracije znaka kot znamke.

      61      V nasprotju s tem, kar naj bi predlagala pritožnica, okoliščina, da se z navedenim členom 12(b) zagotavlja, da lahko vsi gospodarski
         subjekti svobodno uporabljajo označbe, ki se nanašajo na lastnosti proizvodov in storitev, nikakor ne omejuje področja uporabe
         tega člena 7(1)(c). Ravno nasprotno, z navedeno okoliščino se dokazuje interes, da se absolutni razlog za zavrnitev iz člena
         7(1)(c) Uredbe št. 40/94 dejansko uporabi za vsak znak, s katerim je mogoče označiti lastnosti proizvodov ali storitev, za
         katere se zahteva njegova registracija kot znamke (glej v tem smislu glede člena 6 Prve direktive 89/104 sodbo z dne 6. maja
         2003 v zadevi Libertel, C-104/01, Recueil, str. I‑3793, točki 58 in 59, in glede člena 12 Uredbe št. 40/94 sodbo z dne 21. oktobra
         2004 v zadevi UUNT proti Erpo Möbelwerk, C-64/02 P, ZOdl., str. I-10031, točka 45).

      62      Ker pravilo iz člena 12(b) Uredbe št. 40/94 tako ni del uporabe člena 7(1)(c) iste uredbe, trditev o obstoju medsebojnega
         vplivanja med tema določbama ni utemeljena.

      63      Prav tako je treba zavrniti trditev, da Splošno sodišče pri presoji, ki jo je opravilo, ni ustrezno upoštevalo splošnega interesa,
         ki stoji za členom 7(1)(c) Uredbe št. 40/94.

      64      Čeprav drži, da mora Splošno sodišče pri preizkusu odločb UUNT, ki so bile sprejete na podlagi navedenega člena 7(1)(c), upoštevati
         splošni interes, pa ni mogoče od Splošnega sodišča zahtevati, da v vsaki sodbi, ki se nanaša na tako odločbo, ta splošni interes
         navede in ga izrecno analizira.

      65      Poleg tega glede točke 33 izpodbijane sodbe, v kateri naj Splošno sodišče ne bi upoštevalo navedenega splošnega interesa,
         zadostuje ugotovitev, da je Splošno sodišče v tej točki v bistvu in pravilno ponovilo pravilo, zapisano v točki 39 te sodbe,
         da razpoložljivost drugih znakov ni upoštevna za presojo, ali je zadevni znak opisen v smislu člena 7(1)(c) Uredbe št. 40/94
         in ali tako spada med absolutne razloge za zavrnitev iz te določbe.

      66      Ker nobena od trditev, ki jih je pritožnica predložila v okviru prvega pritožbenega razloga, ni utemeljena, je treba ta pritožbeni
         razlog zavrniti.

       Drugi pritožbeni razlog: UUNT ni sledil svoji predhodni praksi
       Trditve strank
      67      Pritožnica opozarja, da je pred UUNT in nato pred Splošnim sodiščem navedla številne primere znakov, ki jih je UUNT registriral
         kot znamke in ki jih na podlagi načel, navedenih v sporni odločbi, ne bi bilo mogoče registrirati. To trditev, da UUNT ni
         sledil svoji predhodni praksi, naj bi Splošno sodišče v točki 33 izpodbijane sodbe pravno napačno zavrnilo.

      68      Pritožnica sicer priznava, da je Sodišče v skladu z ustaljeno sodno prakso razsodilo, da je treba prijavo znamke Skupnosti
         presojati le na podlagi veljavne zakonodaje in ne glede na predhodno prakso odločanja, vendar ga kljub temu poziva, naj ponovno
         preuči to sodno prakso z vidika načela pravne države, po katerem mora vsak organ enako uporabljati pravo v vseh primerih.
         Potreba po zagotavljanju doslednosti in enakega obravnavanja naj bi bila zlasti očitna za organ, kakršen je UUNT, ki obravnava
         veliko spisov.

      69      Pritožnica iz tega sklepa, da se je mogoče veljavno sklicevati na predhodno prakso odločanja in da mora UUNT to prakso upoštevati
         pri odločanju, ali bi morala biti sprejeta odločitev v enakih ali podobnih zadevah enaka.

      70      V obravnavani zadevi naj ne bi bilo upoštevano niti dejstvo, da UUNT v skladu z ustaljeno prakso meni, da znaki, ki jih sestavljajo
         izrazi, s katerimi je opisana vsebina publikacij, niso opisni v smislu člena 7(1)(c) Uredbe št. 40/94, niti dejstvo, da UUNT
         sprejema znake, ki jih sestavljajo številke. Splošno sodišče je tako s tem, da ni štelo, da mora UUNT v okviru uporabe navedenega
         člena 7(1)(c) oziroma uradne dolžnosti, ki jo ima na podlagi člena 74 Uredbe št. 40/94, upoštevati svojo predhodno prakso,
         napačno uporabilo pravo.

      71      UUNT navaja, da je predhodna praksa odločanja sicer navedena v navodilih za preizkus, vendar ni, kot je navedlo Sodišče, pravno
         zavezujoča.

      72      Ta spor naj bi prikazal utemeljenost nezavezujoče narave predhodnih odločb. Predhodne odločbe, na katere se družba Technopol
         sklicuje pred UUNT in Splošnim sodiščem, naj bi se namreč bistveno razlikovale od obravnavanega primera, saj se nanašajo na
         popolnoma drugačne znake in proizvode.

       Presoja Sodišča
      73      Kot je pravilno poudarila pritožnica, mora UUNT izvajati svoje pristojnosti v skladu s splošnimi načeli prava Unije, kot sta
         načelo enakega obravnavanja in načelo dobrega upravljanja.

      74      Glede na ti načeli mora UUNT v okviru preizkusa zahteve za registracijo znamke Skupnosti upoštevati odločbe, ki so že bile
         sprejete o podobnih zahtevah, in posvetiti posebno pozornost vprašanju, ali je treba odločiti v enakem smislu (glej po analogiji
         glede člena 3(1)(b) in (c) Prve direktive 89/104 sklep z dne 12. februarja 2009 v združenih zadevah Bild digital in ZVS, C-39/08
         in C‑43/08, točka 17).

      75      Poleg tega morata biti načeli enakega obravnavanja in dobrega upravljanja usklajeni s spoštovanjem zakonitosti.

      76      Oseba, ki zahteva registracijo znaka kot znamke, se zato ne more v svojo korist sklicevati na morebitno nezakonitost, ki je
         bila storjena v korist druge osebe, da bi dosegla enako odločbo (glej v tem smislu zgoraj navedeni sklep Bild digital in ZVS,
         točka 18).

      77      Poleg tega mora biti preizkus vsake zahteve za registracijo iz razlogov pravne varnosti in seveda tudi dobrega upravljanja
         strog in celosten, zato da ne bilo neupravičene registracije znamk (zgoraj navedeni sodbi UUNT proti Erpo Möbelwerk, točka
         45, in UUNT proti BORCO-Marken-Import Matthiesen, točka 45). Ta preizkus je treba opraviti v vsakem posameznem primeru. Registracija
         znaka kot znamke je namreč odvisna od posebnih meril, ki se uporabljajo za dejansko stanje obravnavanega primera in ki so
         namenjena preverjanju, ali sporni znak ne spada med razloge za zavrnitev (glej v tem smislu glede člena 3 Prve direktive 89/104
         sodbo z dne 12. februarja 2004 v zadevi Henkel, C‑218/01, Recueil, str. I-1725, točka 62).

      78      V obravnavani zadevi se je izkazalo – v nasprotju s tem, kar bi se lahko zgodilo pri nekaterih predhodnih zahtevah, da se
         kot znamke registrirajo znaki, ki jih sestavljajo številke – da sta ta zahteva za registracijo ob upoštevanju proizvodov,
         za katere se je zahtevala registracija, in zaznava zainteresiranega kroga trčila ob enega od razlogov za zavrnitev iz člena
         7(1) Uredbe št. 40/94.

      79      V teh okoliščinah je Splošno sodišče v točki 33 izpodbijane sodbe pravilno štelo, da se glede na svoj sklep iz prejšnjih točk
         iste sodbe – da registracija znaka „1000“ kot znamke za proizvode, navedene v zahtevi za registracijo, ki jo je vložila družba
         Technopol, ni v skladu z Uredbo št. 40/94 – družba Technopol ne more veljavno sklicevati na predhodne odločbe UUNT, da bi
         izpodbila ta sklep.

      80      Iz navedenega je razvidno, da drugega pritožbenega razloga ni mogoče sprejeti.

      81      Ker sta oba pritožbena razloga, ki ju navaja pritožnica, neutemeljena, je treba pritožbo zavrniti.

       Stroški
      82      V skladu s členom 69(2) Poslovnika, ki velja za pritožbeni postopek na podlagi člena 118 Poslovnika, se neuspeli stranki naloži
         plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker je UUNT predlagal, naj se družbi Technopol naloži plačilo stroškov, in ker
         ta s svojimi pritožbenimi razlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      1.      Pritožba se zavrne.
      2.      Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o. se naloži plačilo stroškov.
      Podpisi
      * Jezik postopka: angleščina.


title: Sodba Splošnega sodišča (šesti senat) z dne 3. februarja 2011.#Italijanska republika proti Evropski komisiji.#Jezikovna ureditev – Objava razpisa za zbiranje ponudb za sestavo seznama kandidatov, ki bi lahko bili izbrani kot pogodbeni uslužbenci, na spletni strani EPSO – Objava v treh uradnih jezikih – Člena 12 ES in 290 ES – Člen 82 PZDU – Uredba št. 1.#Zadeva T-205/07.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (šesti senat) z dne 3. februarja 2011 – Italija proti Komisiji
      (Zadeva T-205/07)
      „Jezikovna ureditev – Objava razpisa za zbiranje ponudb za sestavo seznama kandidatov, ki bi lahko bili izbrani kot pogodbeni uslužbenci, na spletni
         strani EPSO – Objava v treh uradnih jezikih – Člena 12 ES in 290 ES – Člen 82 PZDU – Uredba št. 1“

      1.                     Evropska unija – Jezikovna ureditev – Uredba št. 1 – Področje uporabe – Razmerja med institucijami in njihovim osebjem – Izključitev
            (Uredba Sveta št. 1) (Glej točke od 30 do 33.)
      2.                     Evropska unija – Jezikovna ureditev – Obstoj splošnega načela, ki daje vsakemu državljanu pravico, da je vsak akt, ki bi lahko
            vplival na njegove interese, napisan v njegovem jeziku – Neobstoj (člena 290 ES in 314 ES; Uredba Sveta št. 1) (Glej točko
            50.)
      3.                     Uradniki – Pogodbeni uslužbenci – Zaposlovanje – Razpis za zbiranje ponudb za sestavo seznama kandidatov, ki bi lahko bili
            izbrani kot pogodbeni uslužbenci – Objava na spletni strani Evropskega urada za izbor osebja (EPSO) le v nekaterih uradnih
            jezikih – Obveznost sprejetja ukrepov, ki vsem kandidatom omogočajo, da se ustrezno seznanijo z obstojem in vsebino tega razpisa
            – Kandidati, ki zadovoljivo znajo vsaj enega od jezikov objave – Diskriminacija na podlagi jezika – Neobstoj – Kandidati,
            ki znajo le druge uradne jezike – Diskriminacija na podlagi jezika (člen 12 ES; Pogoji za zaposlitev drugih uslužbencev, člen
            82(1)) (Glej točke od 52 do 54, 58, 59, 63 in 64.)
      Predmet

               Predlog za razglasitev ničnosti razpisa za zbiranje ponudb EPSO/CAST/EU/27/07 za sestavo seznama kandidatov, ki bi lahko bili
                  izbrani kot pogodbeni uslužbenci za opravljanje različnih nalog znotraj institucij in agencij Skupnosti, objavljenega 27.
                  marca 2007 na spletni strani Evropskega urada za izbor osebja (EPSO).

            Izrek

                  1.

                  	Razpis za zbiranje ponudb EPSO/CAST/EU/27/07 za sestavo seznama kandidatov, ki bi lahko bili izbrani kot pogodbeni uslužbenci
                     za opravljanje različnih nalog znotraj institucij in agencij Skupnosti, objavljen 27. marca 2007 na spletni strani Evropskega
                     urada za izbor osebja, se razglasi za ničen.

                  2.

                  	Italijanska republika in Evropska komisija nosita svoje stroške.


Sodba Sodišča z dne 13. maja 2003. # Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Španiji. # Neizpolnitev obveznosti države. # Zadeva C-463/00.


title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 15. novembra 2016.#Fernand Ullens de Schooten proti État belge.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Cour d'appel de Bruxelles.#Predhodno odločanje – Temeljne svoboščine – Členi 49, 56 in 63 PDEU – Položaj, v katerem so vsi elementi omejeni na eno državo članico – Nepogodbena odgovornost države članice za škodo, ki je nastala posameznikom zaradi kršitev prava Unije, ki jih je mogoče pripisati nacionalnemu zakonodajalcu in nacionalnim sodiščem.#Zadeva C-268/15.

text:
         SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 15. novembra 2016 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Temeljne svoboščine — Členi 49, 56 in 63 PDEU — Položaj, v katerem so vsi elementi omejeni na eno državo članico — Nepogodbena odgovornost države članice za škodo, ki je nastala posameznikom zaradi kršitev prava Unije, ki jih je mogoče pripisati nacionalnemu zakonodajalcu in nacionalnim sodiščem“
      V zadevi C‑268/15,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo cour d’appel de Bruxelles (pritožbeno sodišče v Bruslju, Belgija) z odločbo z dne 24. aprila 2015, ki je prispela na Sodišče 8. junija 2015, v postopku

         Fernand Ullens de Schooten

      proti

         État belge,

      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi K. Lenaerts, predsednik, A. Tizzano, podpredsednik, R. Silva de Lapuerta, predsednica senata, M. Ilešič, L. Bay Larsen, predsednika senatov, M. Berger, A. Prechal, predsednici senatov, in E. Regan, predsednik senata, A. Rosas, sodnik, C. Toader, sodnica, M. Safjan (poročevalec), D. Šváby, E. Jarašiūnas, C. G. Fernlund in C. Vajda, sodniki,
      generalni pravobranilec: Y. Bot,
      sodni tajnik: V. Tourrès, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 24. maja 2016,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za F. Ullensa de Schootna E. Cusas, J. Derenne, M. Lagrue in N. Pourbaix, odvetniki,

               —

               za belgijsko vlado J.‑C. Halleux, C. Pochet in S. Vanrie, agenti, skupaj z L. Grauerjem, R. Jafferalijem in R. van Melsnom, odvetniki,

               —

               za Evropsko komisijo J.‑P. Keppenne in W. Mölls, agenta,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 14. junija 2016
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 49, 56 in 63 PDEU, člena 4(3) PEU ter načel učinkovitosti in primarnosti prava Unije.

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Fernandom Ullensom de Schootnom in État belge (belgijska država) v zvezi s tožbo zaradi nepogodbene odgovornosti, vložene zoper zadnjenavedeno, ker naj bi belgijski zakonodajna in sodna veja oblasti kršili pravo Unije.

         Pravni okvir

         Belgijsko pravo

      Kraljeva uredba št. 143

               3

               Arrêté royal no 143 fixant les conditions auxquelles les laboratoires doivent répondre en vue de l’intervention de l’assurance maladie pour les prestations de biologie clinique (kraljeva uredba št. 143 o določitvi pogojev, ki jih morajo izpolnjevati laboratoriji za pridobitev sredstev iz zdravstvenega zavarovanja za storitve klinične biologije) z dne 30. decembra 1982 (Moniteur belge z dne 12. januarja 1983), kakor je bila spremenjena s členom 17 Loi-programme (programski zakon) z dne 30. decembra 1988 (Moniteur belge z dne 5. januarja 1989, v nadaljevanju: kraljeva uredba št. 143), v členu 3(1) določa, da morajo laboratorije za klinično biologijo, da bi bili potrjeni od ministra za javno zdravje in upravičeni do sofinanciranja od Institut national d’assurance maladie-invalidité (nacionalni zavod za zdravstveno in invalidsko zavarovanje, INAMI), upravljati osebe, usposobljene za opravljanje storitev klinične biologije, to je zdravniki, farmacevti ali diplomirani kemiki.

         Civilni zakonik

               4

               Člen 2262a(1) Code civil (civilni zakonik) določa:
               „Obligacijskopravne terjatve zastarajo v desetih letih.
               Z odstopanjem od prvega pododstavka odškodninska terjatev, ki temelji na nepogodbeni odgovornosti, zastara v petih letih od dneva, ki sledi temu, ko je oškodovanec izvedel za škodo ali njeno povečanje in tistega, ki je odgovoren zanjo.
               Terjatev iz drugega pododstavka vsekakor zastara v dvajsetih letih od dneva, ki sledi temu, ko je nastal škodni dogodek.“

         Usklajeni zakoni o računovodstvu države

               5

               Člen 100 lois coordonnées sur la comptabilité de l’État (usklajeni zakoni o računovodstvu države) z dne 17. julija 1991 (Moniteur belge z dne 21. avgusta 1991) je v različici, ki se uporabi za spor o glavni stvari, določal:
               „Brez poseganja v izgube pravic, določene z zakoni in drugimi predpisi ali pogodbami na tem področju, v korist države zastarajo in ugasnejo:

                        1.

                        terjatve, ki bi morale biti prijavljene v skladu s podrobnimi pravili, določenimi z zakonom ali uredbo, vendar v petih letih od 1. januarja proračunskega leta, v katerem so nastale, niso bile prijavljene;

                  […]“

               6

               Člen 101 teh zakonov je določal:
               „Zastaranje se pretrga z vročitvijo akta sodnega izvršitelja ali če država prizna dolg.
               Od vložitve tožbe do izdaje pravnomočne odločbe zastaranje ne teče.“

         Zakon o organizaciji proračuna in računovodstva zvezne države

               7

               Člen 131, drugi odstavek, loi portant organisation du budget et de la comptabilité de l’État fédéral (zakon o organizaciji proračuna in računovodstva zvezne države) z dne 22. maja 2003 (Moniteur belge z dne 3. julija 2003) določa:
               „Člen 100(1) kraljeve uredbe z dne 17. julija 1991 o uskladitvi zakonov o računovodstvu države se še naprej uporablja za terjatve do zvezne države, ki so nastale pred začetkom veljavnosti tega zakona.“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               8

               F. Ullens de Schooten je upravljal laboratorij za klinično biologijo BIORIM, ki je 3. novembra 2000 razglasil stečaj.

               9

               Evropska komisija je na podlagi pritožbe, ki je bila vložena pri njej, 20. junija 1985 pri Sodišču vložila tožbo, s katero je predlagala, naj se ugotovi, da Kraljevina Belgija ni izpolnila obveznosti, ki jih je imela na podlagi člena 52 Pogodbe ES (postal člen 43 ES), ker je iz povračila stroškov storitev iz sistema socialne varnosti izključila storitve klinične biologije laboratorijev, ki jih upravlja pravna oseba zasebnega prava, katere člani, družbeniki in upravitelji niso samo fizične osebe, usposobljene za opravljanje medicinskih analiz.

               10

               Sodišče je s sodbo z dne 12. februarja 1987, Komisija/Belgija (221/85, EU:C:1987:81), to tožbo zavrnilo. Zlasti v zvezi s svobodo ustanavljanja je ugotovilo, da lahko posamezne države članice – s pridržkom, da se ravnajo po načelu enakega obravnavanja – na svojem ozemlju prosto urejajo dejavnost laboratorijev, ki opravljajo storitve klinične biologije, saj to področje ni urejeno s pravili Skupnosti. Sodišče je tudi razsodilo, da zadevna belgijska ureditev zdravnikom ali farmacevtom, ki so državljani drugih držav članic, ne preprečuje, da v Belgiji odprejo poslovno enoto in tam upravljajo laboratorij za klinične analize, v zvezi s storitvami katerega se povrnejo stroški iz sistema socialne varnosti. Sodišče je na podlagi tega ugotovilo, da je šlo za ureditev, ki se brez razlikovanja uporablja za belgijske državljane in državljane drugih držav članic, iz vsebine in ciljev te ureditve pa ni bilo mogoče sklepati, da je bila sprejeta s ciljem diskriminacije ali da je imela tovrstne učinke.

               11

               Leta 1989 je bila v zvezi z laboratorijem BIORIM opravljena kazenska preiskava zaradi suma davčne goljufije. Po koncu te preiskave je bil zoper F. Ullensa de Schootna uveden pregon, med drugim zaradi prikrivanja nezakonitega upravljanja laboratorija, kar pomeni kršitev člena 3 kraljeve uredbe št. 143.

               12

               Tribunal de première instance de Bruxelles (sodišče prve stopnje v Bruslju, Belgija) je s sodbo z dne 30. oktobra 1998 F. Ullensa de Schootna obsodilo na petletno zaporno kazen in mu naložilo plačilo denarne kazni. Poleg tega je navedeno sodišče ugodilo predlogom družb za vzajemno zavarovanje, ki so v kazenskem postopku uveljavljale premoženjskopravni zahtevek, in F. Ullensu de Schootnu naložilo plačilo začasnega zneska 1 EUR.

               13

               Navedeno sodišče je zavrnilo trditev F. Ullensa de Schootna, da člen 3 kraljeve uredbe št. 143 v času storitve dejanj, ki so bila predmet kazenskega pregona zoper njega, ni veljal.

               14

               Cour d’appel de Bruxelles (pritožbeno sodišče v Bruslju, Belgija) je s sodbo z dne 7. decembra 2000 razveljavilo navedeno sodbo. Vendar je navedeno sodišče F. Ullensa de Schootna zaradi istih dejanj obsodilo na petletno zaporno kazen, pri čemer je bil na del kazni, ki presega štiri leta, obsojen pogojno, in na plačilo denarne kazni. Premoženjskopravne zahtevke oškodovancev je razglasilo za nedopustne ali neutemeljene.

               15

               Iz predložitvene odločbe je razvidno, da v tej sodbi „ni več nobenega sklicevanja“ na kršitev člena 3 kraljeve uredbe št. 143, kar zadeva dejanja, storjena pred začetkom veljavnosti tega člena. Kar zadeva dejanja po začetku veljavnosti te določbe, je Cour d’appel de Bruxelles (pritožbeno sodišče v Bruslju) zavrnilo očitek F. Ullensa de Schootna v zvezi z neskladnostjo te določbe s pravom Unije, pri čemer je zavrnilo predlog za predložitev vprašanja za predhodno odločanje Sodišču.

               16

               Cour de cassation (kasacijsko sodišče, Belgija) je s sodbo z dne 14. februarja 2001 zavrnilo kasacijske pritožbe zoper kazenski del sodbe, ki jo je izreklo Cour d’appel de Bruxelles (pritožbeno sodišče v Bruslju), ugodilo kasacijskim pritožbam oškodovancev in zadevo vrnilo v ponovno odločanje Cour d’appel de Mons (pritožbeno sodišče v Monsu, Belgija).

               17

               Cour d’appel de Mons (pritožbeno sodišče v Monsu) je s sodbo z dne 23. novembra 2005 premožensjkopravni zahtevek šestih družb za vzajemno zavarovanje, da naj se F. Ullensu de Schootnu naloži plačilo zneskov, ki so bili neupravičeno izplačani laboratoriju BIORIM v obdobju od 1. avgusta 1989 do 16. aprila 1992, razglasilo za delno utemeljen.

               18

               Navedeno sodišče je zavrnilo trditev F. Ullensa de Schootna v zvezi s tem, da člen 3 kraljeve uredbe št. 143 ni v skladu s pravom Unije. Cour d’appel de Mons (pritožbeno sodišče v Monsu) je menilo, da ga zavezuje pravnomočnost sodbe Cour d’appel de Bruxelles (pritožbeno sodišče v Bruslju) z dne 7. decembra 2000, zato je F. Ullensu de Schootnu naložilo, naj tem družbam za vzajemno zavarovanje plača začasni znesek 1 EUR, zadevne družbe pa je pozvalo, naj ponovno izračunajo škodo, ki so jo utrpele v zvezi s plačili, izvedenimi po začetku veljavnosti člena 3 kraljeve uredbe št. 143.

               19

               Pri Cour de cassation (kasacijsko sodišče) so bile vložene kasacijske pritožbe zoper navedeno sodbo, ki jih je navedeno sodišče s sodbo z dne 14. junija 2006 zavrnilo.

               20

               Vzporedno s tem sodnim postopkom v zvezi z odgovornostjo F. Ullensa de Schootna je odbor za klinično biologijo z odločbo z dne 18. marca 1999 za 12 mesecev zamrznil dovoljenje laboratoriju BIORIM.

               21

               Minister za javno zdravje je z ministrsko odredbo z dne 9. julija 1999 zavrnil upravno pritožbo zoper to odločbo.

               22

               Odbor za klinično biologijo je z odločbo z dne 8. junija 2000 zamrznitev dovoljenja podaljšal za 12 mesecev.

               23

               Minister za javno zdravje je z ministrsko odredbo z dne 24. julija 2000 zavrnil upravno pritožbo zoper to novo odločbo.

               24

               Conseil d’État (državni svet, Belgija), pri katerem sta bili vloženi pritožbi za razglasitev ničnosti navedenih ministrskih odredb, je Cour constitutionnelle (ustavno sodišče, Belgija) predložilo predhodno vprašanje v zvezi s skladnostjo člena 3 kraljeve uredbe št. 143 z ustavo.

               25

               Vzporedno je Komisija, pri kateri je F. Ullens de Schooten vložil pritožbo, proti Kraljevini Belgiji 17. julija 2002 izdala obrazloženo mnenje, v katerem je menila, da je člen 3 kraljeve uredbe št. 143 v nasprotju s členom 43 ES.

               26

               Komisija je po tem, ko je belgijska država spremenila člen 3 kraljeve uredbe št. 143, postopek v zvezi s to zadevo ustavila.

               27

               Cour constitutionnelle (ustavno sodišče) je v sodbi št. 160/2007 z dne 19. decembra 2007 razsodilo, da je ta določba v različici, ki se je uporabljala pred to spremembo, v skladu z ustavo.

               28

               Poleg tega je Cour constitutionnelle (ustavno sodišče) ugotovilo, da se pravna razmerja laboratorija BIORIM „v celoti umeščajo v notranjo sfero države članice“, zato se ta laboratorij ne more sklicevati na člene 43, 49 in 56 ES.

               29

               Posledično je Conseil d’État (državni svet) s sodbama z dne 10. septembra in 22. decembra 2008 zavrnil kasacijski pritožbi.

               30

               F. Ullens de Schooten je z vlogama z dne 14. decembra 2006 in 21. avgusta 2007 vložil pritožbo pri Evropskem sodišču za človekove pravice, s katero je predlagal, naj se ugotovi, da je belgijska država kršila Evropsko konvencijo o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisano 4. novembra 1950 v Rimu.

               31

               Evropsko sodišče za človekove pravice je v sodbi z dne 20. septembra 2011, Ullens de Schooten in Rezabek proti Belgiji (CE:ECHR:2011:0920JUD000398907), razsodilo, da člen 6(1) navedene konvencije ni bil kršen.

               32

               F. Ullens de Schooten je 17. julija 2007 pri Tribunal de première instance de Bruxelles (sodišče prve stopnje v Bruslju) vložil tožbo proti belgijski državi, v kateri je predlagal, naj ta odgovarja, prvič, za vse finančne posledice obsodbe, ki jo je izreklo Cour d’appel de Mons (pritožbeno sodišče v Monsu) s sodbo z dne 23. novembra 2005, drugič, za vse posledice njegovih morebitnih obsodb na zahtevo laboratorija BIORIM ali njegovega nekdanjega poslovodje, in tretjič, za vse posledice njegove obsodbe v okviru davčnih sporov.

               33

               F. Ullens de Schooten je s to tožbo predlagal, naj se belgijski državi naloži plačilo 500.000 EUR iz naslova odškodnine za nepremoženjsko škodo, začasnega zneska 34.500.000 EUR, ker ni mogel upravljati laboratorija BIORIM, ter začasnega zneska 1 EUR za honorarje in stroške odvetnika.

               34

               F. Ullens de Schooten je Tribunal de première instance de Bruxelles (sodišče prve stopnje v Bruslju) predlagal, naj v primeru dvoma o tem, ali se za obravnavano zadevo uporabi pravo Unije, Sodišču postavi vprašanje za predhodno odločanje.

               35

               Tribunal de première instance de Bruxelles (sodišče prve stopnje v Bruslju) je s sodbo z dne 19. junija 2009 odločilo, da predlog iz točke 33 te sodbe ni dopusten zaradi zastaranja.

               36

               F. Ullens de Schooten je zoper to sodbo vložil pritožbo pri predložitvenem sodišču, ki dvomi glede razlage in uporabe prava Unije v obravnavani zadevi.

               37

               V teh okoliščinah je Cour d’appel de Bruxelles (pritožbeno sodišče v Bruslju) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali pravo Unije, zlasti načelo učinkovitosti, zahteva, da začne v nekaterih okoliščinah […] nacionalni zastaralni rok, kot ga je zakonodajalec določil s členom 100 usklajenih zakonov o računovodstvu države, ki se uporablja za odškodninski zahtevek, ki ga vloži posameznik proti belgijski državi zaradi kršitve člena 43 ES, teči šele na datum, ko je bila ta kršitev ugotovljena, ali, nasprotno, je načelo učinkovitosti v teh okoliščinah dovolj upoštevano že s tem, da ima navedeni posameznik možnost zastaralni rok pretrgati z vročitvijo akta sodnega izvršitelja?

                        2.

                        Ali je treba člene 43, 49 in 56 ES ter pojem ‚povsem notranji položaj‘, s katerim je mogoče omejiti možnost zainteresirane stranke, da se v okviru spora pred nacionalnim sodiščem sklicuje na te določbe, razlagati tako, da nasprotujejo uporabi evropskega prava v sporu med belgijskim državljanom in belgijsko državo, katerega predmet je povračilo škode, ki jo je povzročila domnevna kršitev prava Unije v obliki sprejetja in ohranitve veljavnosti belgijske zakonodaje, kot je tista iz člena 3 kraljeve uredbe št. 143, ki se brez razlikovanja uporablja za belgijske državljane in državljane drugih držav članic?

                        3.

                        Ali je treba načelo primarnosti evropskega prava in člen 4(3) PEU razlagati tako, da ne omogočata opustitve pravila pravnomočnosti pri ponovni preučitvi ali razveljavitvi starejše pravnomočne sodne odločbe, za katero se izkaže, da je v nasprotju z evropskim pravom, po drugi strani pa omogočata opustitev nacionalnega pravila pravnomočnosti, če bi bilo treba v skladu s tem pravilom na podlagi navedene starejše sodne odločbe, ki je postala pravnomočna, vendar je v nasprotju z evropskim pravom, sprejeti drugo sodno odločbo, s katero bi se nadaljevala kršitev evropskega prava iz prve sodne odločbe?

                        4.

                        Ali lahko Sodišče potrdi, da vprašanje, ali je treba opustiti uporabo pravila pravnomočnosti v primeru sodne odločbe, ki je že postala pravnomočna, vendar je v nasprotju z evropskim pravom, v okviru predloga za ponovno preučitev ali razveljavitev te odločbe, ni vprašanje, ki bi bilo v smislu sodb [z dne 27. marca 1963, Da Costa in drugi (od 28/62 do 30/62, EU:C:1963:6),] ter [z dne 6. oktobra 1982, Cilfit in drugi (283/81, EU:C:1982:335),] vsebinsko enako vprašanju, ali je treba opustiti uporabo pravila pravnomočnosti v primeru sodne odločbe v nasprotju s pravom Unije, ki je postala pravnomočna, v okviru predloga za sprejetje (nove) odločbe, s katero bi se ponovila kršitev evropskega prava, zaradi česar se sodišče, ki odloča na zadnji stopnji, ne more izogniti obveznosti predložitve predloga za sprejetje predhodne odločbe?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Pristojnost Sodišča

               38

               Belgijska vlada trdi, da Sodišče ni pristojno za odločanje o tem predlogu za sprejetje predhodne odločbe, ker se postopek v glavni stvari nanaša na povsem notranji položaj, ki ne spada na področje uporabe prava Unije.

               39

               Vendar je treba navesti, da želi predložitveno sodišče z vprašanji v bistvu izvedeti, ali je mogoče uveljavljati nepogodbeno odgovornost države za škodo, ki naj bi nastala posameznikom zaradi kršitve prava Unije, v zadevi, v kateri so vsi elementi omejeni na samo eno državo članico.

               40

               Glede tega je treba opozoriti, da lahko v skladu z ustaljeno sodno prasko Sodišče v okviru predloga za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU razlaga pravo Unije le v mejah pristojnosti, ki so mu dodeljene (glej sodbo z dne 27. marca 2014, Torralbo Marcos,C‑265/13, EU:C:2014:187, točka 27 in navedena sodna praksa).

               41

               Načelo nepogodbene odgovornosti države za škodo, povzročeno posameznikom zaradi kršitev prava Unije, ki jih je mogoče pripisati državi, je del pravnega reda Unije. Sodišče je razsodilo, da imajo oškodovanci pravico do odškodnine na podlagi te odgovornosti, če so izpolnjeni trije pogoji, in sicer, da je namen kršenega pravila prava Unije priznanje pravic posameznikom, da je kršitev tega pravila dovolj resna in da obstaja neposredna vzročna zveza med to kršitvijo in škodo, povzročeno posameznikom (glej v tem smislu sodbi z dne 19. novembra 1991, Francovich in drugi, C‑6/90 in C‑9/90, EU:C:1991:428, točka 35, in z dne 5. marca 1996, Brasserie du pêcheur in Factortame, C‑46/93 in C‑48/93, EU:C:1996:79, točki 31 in 51).

               42

               Za nepogodbeno odgovornost države članice za škodo, ki je povzročena z odločbo sodišča, ki odloča na zadnji stopnji, s katero je kršeno pravilo prava Unije, veljajo enaki pogoji (glej sodbi z dne 30. septembra 2003, Köbler,C‑224/01, EU:C:2003:513, točka 52, in z dne 28. julija 2016, Tomášová,C‑168/15, EU:C:2016:602, točka 23 in navedena sodna praksa).

               43

               Zato to načelo nepogodbene odgovornosti države spada v pristojnost Sodišča glede razlage.

               44

               V teh okoliščinah je Sodišče pristojno za odločanje o tem predlogu za sprejetje predhodne odločbe.

         Drugo vprašanje

               45

               Predložitveno sodišče želi z drugim vprašanjem, ki ga je treba preučiti na prvem mestu, v bistvu izvedeti, ali je treba pravo Unije razlagati tako, da se ureditev nepogodbene odgovornosti države članice za škodo, ki nastane zaradi kršitve tega prava, uporabi v primeru škode – ki naj bi bila posamezniku povzročena zaradi domnevne kršitve ene od temeljnih svoboščin, določenih v členih 49, 56 ali 63 PDEU, z nacionalno ureditvijo, ki se brez razlikovanja uporablja za državljane te države članice in državljane drugih držav članic – v zadevi, v kateri so vsi elementi omejeni samo na to državo članico.

               46

               Za odgovor na drugo vprašanje je treba najprej navesti, da je mogoče nepogodbeno odgovornost države članice za škodo, ki nastane posameznikom zaradi kršitev prava Unije, kot je bilo opozorjeno v točki 41 te sodbe, uveljavljati, samo če je namen zadevnega pravila prava Unije priznanje pravice tem posameznikom. Zato je treba ugotoviti, ali ima posameznik v položaju, v kakršnem je F. Ullens de Schooten, pravice na podlagi zadevnih določb Pogodbe DEU.

               47

               Glede tega je treba opozoriti, da se določbe Pogodbe DEU na področju svobode ustanavljanja, svobode opravljanja storitev in prostega pretoka kapitala ne uporabljajo za položaj, v katerem so vsi elementi omejeni na samo eno državo članico (glej v tem smislu sodbi z dne 20. marca 2014, Caixa d’Estalvis i Pensions de Barcelona,C‑139/12, EU:C:2014:174, točka 42 in navedena sodna praksa, in z dne 30. junija 2016, Admiral Casinos & Entertainment, C‑464/15, EU:C:2016:500, točka 21 in navedena sodna praksa).

               48

               Kot pa izhaja iz predložitvene odločbe in sodbe belgijskega ustavnega sodišča št. 160/2007 z dne 19. decembra 2007, ki je omenjena v točkah 27 in 28 te sodbe, so vsi elementi spora o glavni stvari omejeni na belgijsko državo. F. Ullens de Schooten, belgijski državljan, ki je upravljal laboratorij klinične biologije na belgijskem ozemlju, namreč od belgijske države zahteva povračilo škode, ki naj bi jo utrpel zaradi domnevne neskladnosti belgijske ureditve, navedene v točki 3 te sodbe, s pravom Unije.

               49

               Zgolj na podlagi tega, da je Sodišče v sodbi z dne 12. februarja 1987, Komisija/Belgija (221/85, EU:C:1987:81), ki se je nanašala na tožbo Komisije zaradi neizpolnitve obveznosti, presojalo, ali je Kraljevina Belgija spoštovala eno od temeljnih svoboščin iz Pogodbe EGS, ni mogoče šteti, da se na to svoboščino lahko sklicuje posameznik v zadevi, kot je ta iz postopka v glavni stvari, v kateri so vsi elementi omejeni na samo eno državo članico. Medtem ko vložitev tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti pomeni, da mora Sodišče preveriti, ali lahko nacionalni ukrep, ki mu Komisija nasprotuje, na splošno odvrne gospodarske subjekte drugih držav članic od izvrševanja zadevne svoboščine, pa je namreč v okviru postopka predhodnega odločanja naloga Sodišča, da predložitvenemu sodišču pomaga pri reševanju konkretnega spora, ki poteka pred njim, kar predpostavlja, da je izkazano, da se navedena svoboščina uporablja za ta spor.

               50

               Sodišče je sicer res štelo, da so predlogi za sprejetje predhodne odločbe v zvezi z razlago določb Pogodb o temeljnih svoboščinah dopustni, čeprav so vsi elementi sporov o glavni stvari omejeni na samo eno državo članico, ker ni bilo mogoče izključiti, da bi bili ali da so državljani drugih držav članic zainteresirani za izvrševanje teh svoboščin s ciljem opravljanja dejavnosti na ozemlju države članice, ki je sprejela zadevno nacionalno ureditev, in ker ima posledično lahko ta ureditev, ki se brez razlikovanja uporablja za državljane te države članice in državljane drugih držav članic, učinke, ki niso omejeni zgolj na to državo članico (glej v tem smislu zlasti sodbe z dne 1. junija 2010, Blanco Pérez in Chao Gómez, C‑570/07 in C‑571/07, EU:C:2010:300, točka 40; z dne 18. julija 2013, Citroën Belux,C‑265/12, EU:C:2013:498, točka 33, in z dne 5. decembra 2013, Venturini in drugi, od C‑159/12 do C‑161/12, EU:C:2013:791, točki 25 in 26).

               51

               Sodišče je prav tako navedlo, da kadar se predložitveno sodišče obrne nanj v okviru postopka za razglasitev ničnosti določb, ki se uporabljajo tako za državljane zadevne države članice kot za državljane drugih držav članic, bo imela odločitev, ki jo bo predložitveno sodišče sprejelo na podlagi sodbe, izdane v postopku predhodnega odločanja, učinke tudi za zadnjenavedene državljane, zaradi česar je upravičeno, da poda odgovore na vprašanja, ki so mu bila predložena v zvezi z določbami Pogodbe o temeljnih svoboščinah, čeprav so vsi elementi spora o glavni stvari omejeni na samo eno državo članico (glej v tem smislu sodbo z dne 8. maja 2013, Libert in drugi, C‑197/11 in C‑203/11, EU:C:2013:288, točka 35).

               52

               Poleg tega je treba opozoriti, da je lahko razlaga temeljnih svoboščin iz členov 49, 56 ali 63 PDEU upoštevna v zadevi, v kateri so vsi elementi omejeni na samo eno državo članico, kadar je z nacionalnim pravom predložitvenemu sodišču naloženo, naj državljanu države članice, ki ji to sodišče pripada, prizna enake pravice, kot bi jih imel v enakem položaju na podlagi prava Unije državljan druge države članice (glej v tem smislu sodbe z dne 5. decembra 2000, Guimont,C‑448/98, EU:C:2000:663, točka 23, z dne 21. junija 2012, Susisalo in drugi, C‑84/11, EU:C:2012:374, točka 20, in z dne 21. februarja 2013, Ordine degli Ingegneri di Verona e Provincia in drugi, C‑111/12, EU:C:2013:100, točka 35).

               53

               Tako je tudi v primerih, v katerih dejansko stanje iz postopka v glavni stvari sicer ne spada neposredno na področje uporabe prava Unije, vendar se določbe tega prava uporabljajo na podlagi nacionalne zakonodaje, s katero so za položaje, v katerih so vsi elementi omejeni na samo eno državo članico, sprejete enake rešitve, kot jih določa pravo Unije (glej v tem smislu sodbe z dne 18. oktobra 1990, Dzodzi,C‑297/88 in C‑197/89, EU:C:1990:360, točke 36, 37 in 41; z dne 17. julija 1997, Leur-Bloem,C‑28/95, EU:C:1997:369, točki 27 in 32, in z dne 14. marca 2013, Allianz Hungária Biztosító in drugi, C‑32/11, EU:C:2013:160, točka 20).

               54

               Kljub temu pa v primerih, ki so omenjeni v točkah od 50 do 53 te sodbe, Sodišče, pri katerem je nacionalno sodišče začelo postopek v okviru položaja, v katerem so vsi elementi omejeni na samo eno državo članico, ne more šteti, da je vložitev predloga za razlago v okviru predhodnega odločanja, ki se nanaša na določbe Pogodbe DEU v zvezi s temeljnimi svoboščinami, potrebna za rešitev spora, ki poteka pred tem nacionalnim sodiščem, če to navede zgolj dejstvo, da se zadevna nacionalna zakonodaja brez razlikovanja uporablja za državljane zadevne države članice in državljane drugih držav članic. Iz predložitvene odločbe morajo biti namreč razvidni konkretni elementi, na podlagi katerih je mogoče izkazati povezavo med predmetom ali okoliščinami spora, v katerem so vsi elementi omejeni na zadevno državo članico, in členi 49, 56 ali 63 PDEU.

               55

               Zato je v okviru položaja, kot je ta iz postopka v glavni stvari, v katerem so vsi elementi omejeni na samo eno državo članico, potrebno, da predložitveno sodišče Sodišču v skladu z zahtevami iz člena 94 Poslovnika Sodišča prikaže, zakaj kljub povsem notranji naravi spora, ki poteka pred njim, med tem sporom in določbami prava Unije v zvezi s temeljnimi svoboščinami obstaja povezava, zaradi katere je razlaga, ki se zahteva v okviru predhodnega odločanja, potrebna za njegovo rešitev.

               56

               Iz predložitvene odločbe pa ni razvidno, da v zadevi iz postopka v glavni stvari nacionalno pravo predložitvenemu sodišču nalaga, da mora belgijskemu državljanu priznati enake pravice, kot bi jih imel v enakem položaju na podlagi prava Unije državljan druge države članice, ali da se določbe tega prava uporabljajo na podlagi belgijske zakonodaje, s katero so za položaje, v katerih so vsi elementi omejeni na belgijsko državo, sprejete enake rešitve, kot jih določa pravo Unije.

               57

               V obravnavani zadevi predložitveno sodišče sprašuje Sodišče, ali v okviru tožbe za ugotovitev nepogodbene odgovornosti države članice zaradi domnevne kršitve prava Unije državljan te države članice lahko izpelje pravice iz členov 49, 56 ali 63 PDEU, čeprav zadevni spor ni nikakor povezan s temi določbami. Vendar, ker iz okoliščin spora o glavni stvari ta povezava ni nikakor razvidna, s temi določbami, katerih cilj je varovanje oseb, ki dejansko izvršujejo temeljne svoboščine, F. Ullensu de Schootnu ne morejo biti podeljene pravice in zato pravo Unije ne more biti podlaga za nepogodbeno odgovornost zadevne države članice.

               58

               Glede na vse zgornje preudarke je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba pravo Unije razlagati tako, da se ureditev nepogodbene odgovornosti države članice za škodo, ki nastane zaradi kršitve tega prava, ne uporabi v primeru škode, ki naj bi bila posamezniku povzročena zaradi domnevne kršitve ene od temeljnih svoboščin, določenih v členih 49, 56 ali 63 PDEU, z nacionalno ureditvijo, ki se brez razlikovanja uporablja za državljane te države članice in državljane drugih držav članic, če v položaju, v katerem so vsi elementi omejeni na eno državo članico, ne obstaja nikakršna povezava med predmetom ali okoliščinami spora o glavni stvari in temi členi.

         Prvo, tretje in četrto vprašanje

               59

               Ker prvo, tretje in četrto vprašanje temeljijo na napačni predpostavki, da pravo Unije lahko pomeni podlago za nepogodbeno odgovornost zadevne države članice v sporu, kot je ta iz postopka v glavni stvari, nanje ni treba odgovoriti.

         Stroški

               60

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:

                     Pravo Unije je treba razlagati tako, da se ureditev nepogodbene odgovornosti države članice za škodo, ki nastane zaradi kršitve tega prava, ne uporabi v primeru škode, ki naj bi bila posamezniku povzročena zaradi domnevne kršitve ene od temeljnih svoboščin, določenih v členih 49, 56 ali 63 PDEU, z nacionalno ureditvijo, ki se brez razlikovanja uporablja za državljane te države članice in državljane drugih držav članic, če v položaju, v katerem so vsi elementi omejeni na eno državo članico, ne obstaja nikakršna povezava med predmetom ali okoliščinami spora o glavni stvari in temi členi.

                     Podpisi

            (
            *1
         )   Jezik postopka: francoščina.