title: Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 1. februarja 2005. # Société provençale d'achat et de gestion (SPAG) SA proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava besedne znamke Skupnosti HOOLIGAN - Prejšnji besedni znamki OLLY GAN - Dejanske in pravne navedbe, ki niso bile predložene UUNT - Dopustnost - Verjetnost zmede. # Zadeva T-57/03.

text:
      Zadeva T-57/03
      Société provençale d'achat et de gestion (SPAG) SAS
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava besedne znamke Skupnosti HOOLIGAN – Prejšnji besedni znamki OLLY GAN – Dejanske in pravne navedbe, ki niso bile predložene UUNT – Dopustnost – Verjetnost zmede“
      Povzetek sodbe
      1.      Znamka Skupnosti – Postopek s tožbo – Tožba pred sodiščem Skupnosti – Zakonitost odločbe odbora za pritožbe, ki odloča v postopku
            z ugovorom – Izpodbijanje z navajanjem novih pravnih elementov – Pogoji za dopustnost
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 74(1))
      2.      Znamka Skupnosti – Procesne določbe – Postopek z ugovorom – Obravnava, omejena na navajane razloge – Ugled prejšnje znamke
            – Obveznost strank, da navajajo dejstva in predložijo dokaze v utemeljitev – Lasten razlikovalen učinek prejšnje znamke –
            Obravnava po uradni dolžnosti
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 74)
      3.      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prej registrirane
            znamke, ki je enaka ali podobna in ki je bila registrirana za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede
            s prejšnjo znamko – Besedni znamki „HOOLIGAN“ in „OLLY GAN“
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(1)(b))
      1.      Iz člena 74(1) in fine, Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti izhaja, da sme odbor za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in
         modeli), ki z odločitvijo o pritožbi zoper odločbo, s katero je bil zaključen postopek z ugovorom, svojo odločbo opreti le
         na relativne razloge za zavrnitev, ki jih je zadevna stranka uveljavljala, ter s tem povezana dejstva in dokaze, ki so jih
         stranke podale.

      Merila uporabe relativnega razloga za zavrnitev ali vsake druge določbe, na katero se stranke sklicujejo v utemeljitvi prijav,
         so po naravi del pravnih navedb, ki so Uradu predložene v preizkus, enako pa velja za pravno vprašanje, ki ga je treba nujno
         preučiti za presojo razlogov, ki so jih podale stranke, in za ugoditev in zavrnitev prijav, celo če se stranke o tem vprašanju
         niso izrekle in celo če se Urad o tem vidiku ni izrekel. Prav tako, če se zatrjuje, da je s strani Urada prišlo do nepravilnosti
         pri obravnavnanju prijav strank, kot na primer do kršitve načela kontradiktornosti, je ta zatrjevana nepravilnost ravno tako
         del pravnega okvira zadeve.

      Iz tega izhaja, da pravne navedbe, navajane pred Sodiščem prve stopnje, ne da bi bile predhodno predložene pred organi Urada,
         kolikor se nanašajo na pravno vprašanje, ki ni bilo nujno za zagotovitev pravilne uporabe Uredbe št. 40/94 glede razlogov
         in dejstev, dokazov ter navedb, ki so jih podale stranke, ne morejo vplivati na zakonitost odločbe odbora za pritožbe glede
         uporabe relativnega razloga za zavrnitev, ker ne sodijo v pravni okvir spora, kot je bil vložen pred odborom za pritožbe.
         Zato so nedopustne.

      Vendar pa se, kadar je treba uporabiti pravno pravilo ali je treba pravno vprašanje obravnavati, da se zagotovi pravilna uporaba
         Uredbe št. 40/94 glede razlogov in dejstev, dokazov ter navedb, ki so jih podale stranke, pravna navedba, povezana s tem vprašanjem,
         sme prvič navesti pred Sodiščem prve stopnje.

      Skladno z načelom enakosti orožij veljajo za interveniente pred Sodiščem prve stopnje glede pravnih navedb enaka pravila o
         dopustnosti kot za tožeče stranke.

      (Glej točke od 21 do 23.)
      2.      Čeprav mora po členu 74 Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti Urad za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) preučiti
         vse navedbe glede razlikovalnega učinka znamke zaradi njenega ugleda, pa to ne velja, če se stranka ne sklicuje na učinek
         ugleda prejšnjih znamk in na dokaze, podane v utemeljitev tega ugleda. Ker je ugled znamke a priori zgolj domneven, morajo stranke zadostno pojasniti svojo prijavo, da se Uradu omogoči, da celovito odloči o njihovih navajanjih.
         Na drugi strani, presoja ugleda načelno sloni na dejanskih navedbah, ki jih stranke morajo navesti. Kadar se stranka, ki je
         podala ugovor, namerava sklicevati na dejstvo, da je njena znamka dobro znana, mora navesti dejstva in, če je potrebno, dokaze,
         ki Uradu omogočajo, da preveri resničnost te trditve.

      Glede lastnega razlikovalnega učinka prejšnje znamke je nasprotno treba ugotoviti, da bi Urad, eventualno po uradni dolžnosti,
         ta element moral preučiti zaradi ugovora. V nasprotju z ugledom strankam ni treba navesti nobene dejanske navedbe glede presoje
         lastnega razlikovalnega učinka. Ta presoja poleg tega ni odvisna od predložitve razlogov in navedb strank, da se dokaže lastni
         razlikovalni učinek, ker mora UUNT sam odkriti in presoditi njegov obstoj s pomočjo prejšnje znamke, na katero se opira ugovor.

      (Glej točki 30 in 32.)
      3.      Za povprečnega francoskega in portugalskega potrošnika ni verjetnosti zmede med besednim znakom HOOLIGAN, za katerega je zahtevana
         registracija znamke Skupnosti za „oblačila in pokrivala“ iz razreda 25 v smislu nicejskega aranžmaja, ter besednimi znamkami
         OLLY GAN, ki so bile prej registrirane kot mednarodne znamke z učinkom, med drugim, na Portugalskem, kot nacionalna znamka
         pa v Franciji, in zadevajo zlasti oblačila iz istega razreda omenjene uredbe, ker se znaka, ne glede na fonetično podobnost,
         vizualno in konceptualno razlikujeta in ker ni mogoče potrditi, da imata prejšnji znamki močan lastni razlikovalni učinek,
         tako da upoštevna javnost prijavljene znamke verjetno ne bi zamenjala s prejšnjima znamkama, zlasti ne na področju oblačil.

      (Glej točke 56, 62, 65, 67 in 69.)
SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (drugi senat)
      z dne 1. februarja 2005(*)

      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava besedne znamke Skupnosti HOOLIGAN – Prejšnji besedni znamki OLLY GAN – Dejanske in pravne navedbe, ki niso bile predložene UUNT – Dopustnost – Verjetnost zmede“
      V zadevi T-57/03,
      Société provençale d’achat et de gestion (SPAG) SA, s sedežem v Marseillu (Francija), ki jo zastopa K. Manhaeve, avocat, z naslovom za vročanje v Luksemburgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopata U. Pfleghar in G. Schneider, zastopnika,

      tožena stranka,
      drugi stranki v postopku pred Odborom za pritožbe UUNT, intervenienta pred Sodiščem prve stopnje, sta
      Frank Dann in Andreas Backer, stanujoča v Frankfurtu na Majni (Nemčija), ki ju zastopa P. Baronikians, avocat,

      zaradi tožbe zoper odločbo drugega odbora za pritožbe UUNT z dne 5. decembra 2002 (zadeva R 1072/2000-2) v zvezi s postopkom
         z ugovorom glede znamk HOOLIGAN in OLLY GAN,

      SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (drugi senat),
      v sestavi J. Pirrung, predsednik, N. J. Forwood in S. Papasavvas, sodnika,
      sodni tajnik: J. Palacio González, glavni administrator,
      ob upoštevanju tožbe, vložene v tajništvu Sodišča prve stopnje 20. februarja 2003,
      ob upoštevanju odgovora UUNT na tožbo, predloženega tajništvu Sodišča prve stopnje 12. septembra 2003,
      ob upoštevanju odgovora intervenienta na tožbo, predloženega tajništvu Sodišča prve stopnje 12. septembra 2003,
      na podlagi obravnave z dne 28. septembra 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Dejansko stanje
      1        1. aprila 1996 sta Frank Dann in Andreas Backer (v nadaljevanju: intervenienta) na Urad za usklajevanje na notranjem trgu
         (znamke in modeli) (UUNT) na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL 1994, L 11,
         str. 1), s spremembami, vložila prijavo znamke Skupnosti.

      2        Znamka, za katero je bila zahtevana registracija, je besedni znak HOOLIGAN.

      3        Proizvodi, za katere je bila zahtevana registracija, sodijo v razred 25 Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji blaga
         in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kot je bil revidiran in spremenjen, in ustrezajo naslednjemu
         opisu: „oblačila in pokrivala“.

      4        31. avgusta 1998 je bila ta prijava objavljena v Biltenu znamk Skupnosti št. 65/98.

      5        30. novembra 1998 je Société provençale d’achat et de gestion (SPAG) SA (v nadaljevanju: tožeča stranka) na podlagi člena
         42 Uredbe št. 40/94 zoper prijavljeno znamko za vse proizvode, na katere se sklicuje, vložila ugovor, ki ga je oprla na dve
         prejšnji znamki, katerih imetnik je, namreč:

      –        mednarodno besedno znamko OLLY GAN št. 575552, z učinkom zlasti v Nemčiji, Španiji, Italiji in na Portugalskem za oblačila,
         ki sodijo v razred 25;

      –        francosko besedno znamko OLLY GAN št. 1655245, zlasti za oblačila, ki sodijo v razred 25.
      6        26. maja 1999 sta intervenienta tožečo stranko pozvala, naj predloži dokaz o resni in dejanski uporabi prejšnjih znamk, na
         kateri se sklicuje.

      7        Oddelek za ugovore UUNT je z odločbo z dne 15. septembra 2000 sprejel ugovor, ker je v Franciji in na Portugalskem obstajala
         verjetnost zmede zaradi enakosti proizvodov, določenih s spornimi znamkami, in zaradi fonetične ter posledično konceptualne
         podobnosti med spornimi besednimi znamkami.

      8        Zoper odločbo oddelka za ugovore sta intervenienta 9. novembra 2000 na UUNT vložila pritožbo.

      9        Z odločbo z dne 5. decembra 2002 (zadeva R 1072/2000-2, v nadaljevanju: izpodbijana odločba) je drugi odbor za pritožbe UUNT
         razveljavil odločbo oddelka za ugovore.

      10      Odbor za pritožbe je v bistvu ugotovil, da je povprečni francoski ali portugalski potrošnik poznal običajen pomen angleške
         besede „hooligan“ in njen pravilni zapis ter je sporne znamke izgovarjal na različne načine. Odbor za pritožbe je tako sklepal,
         da med spornimi znamkami ni vizualne, fonetične ali konceptualne podobnosti in zato med njimi ni obstajala nikakršna verjetnost
         zmede.

       Predlogi strank
      11      Tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

      –        izpodbijano odločbo razveljavi;
      –        UUNT naloži plačilo stroškov.
      12      UUNT in intervenienta Sodišču prve stopnje predlagajo, naj:

      –        tožbo zavrne;
      –        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
       Dopustnost dejanskih in pravnih navedb, navajanjih pred Sodiščem prve stopnje
       Navedbe strank
      13      UUNT uvodoma navaja, da Sodišču prve stopnje v okviru preizkusa zakonitosti izpodbijane odločbe ni treba ponovno preveriti
         dejanskih okoliščin v luči dokazov, ki so bili podani prvič pred njim. Prav tako, ker tožeča stranka pred odborom za pritožbe
         ni ugovarjala enakosti spornih proizvodov, uporabi znamk, upoštevnosti le francoskega in portugalskega ozemlja ter neobstoju
         vizualne podobnosti med spornimi znamkami, in ker se je na visok razlikovalni učinek spornih prejšnjih znamk sklicevala prvič
         pred Sodiščem prve stopnje, se ta vprašanja ne bi smela postaviti pred Sodiščem prve stopnje, ker bi se s tem spremenil predmet
         spora v nasprotju s členom 135(4) Poslovnika Sodišča prve stopnje.

      14      Tožeča stranka meni, da je bila navedba v zvezi s konceptualnim pomenom znamke OLLY GAN že predstavljena pred UUNT. V delu,
         ki zadeva dopustnost novih listin, ki so mu bile predložene, presojo prepušča Sodišču prve stopnje, vendar predlaga, naj se
         nove listine, ki sta jih vložila intervenienta, obravnavajo na enak način.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      15      Člen 63 Uredbe št. 40/94 določa:

      „Proti odločbam odborov za pritožbe glede pritožb se lahko vloži tožba pri Sodišču.
      Tožba se lahko vloži zaradi kršitve pravil o pristojnosti, kršitve bistvenih določb postopka, kršitve Pogodbe, te uredbe ali
         kateregakoli pravnega pravila v zvezi z njihovo uporabo ali zaradi zlorabe pooblastil.

      Sodišče je pristojno za razveljavitev ali spremembo izpodbijane odločbe.
      Tožbo lahko vloži vsaka stranka v postopku, prizadeta z odločitvijo odbora za pritožbe.
      [...]“
      16      Člen 74 Uredbe št. 40/94 določa:

      „V postopku Urad preveri dejstva po uradni dolžnosti; vendar pa je Urad v postopku v zvezi z relativnimi razlogi za zavrnitev
         registracije pri tem preizkusu omejen na zahtevani ukrep in na dejstva, dokaze in navedbe, ki so jih podale stranke.

      Urad lahko spregleda dejstva na katere se stranke niso sklicevale ali dokaze, ki jih zadevne stranke niso predložile v ustreznem
         času.“

      17      Treba je opozoriti, da je namen tožbe, vložene pri Sodišču prve stopnje na podlagi člena 63(2) Uredbe št. 40/94, nadzor zakonitosti
         odločb odbora za pritožbe (v tem smislu glej sodbi Sodišča prve stopnje z dne 12. decembra 2002 v zadevi eCopy proti UUNT
         (ECOPY), T-247/01, Recueil, str. II‑5301, točka 46, in z dne 22. oktobra 2003 v zadevi Éditions Albert René proti UUNT – Trucco
         (Starix), T-311/01, še neobjavljena v Recueil, točka 70, in prej navedeno sodno prakso). V okviru Uredbe št. 40/94 je treba
         nadzor na podlagi člena 74 iste uredbe izvesti glede na dejanski in pravni okvir spora, kot je bil vložen pred odborom za
         pritožbe (po analogiji glej sodbo Sodišča prve stopnje z dne 5. marca 2003 v zadevi Unilever proti UUNT (Tablette ovoïde),
         T-194/01, Recueil, str. II‑383, točka 16).

      18      Ravno tako je treba opozoriti, da iz načela funkcionalne kontinuitete med različnimi stopnjami UUNT izhaja, da mora odbor
         za pritožbe pri uporabi člena 74 Uredbe št. 40/94 svojo odločbo opreti na vse dejanske in pravne navedbe, ki jih vsebuje pred
         njim izpodbijana odločba, in na tiste navedbe, ki jih stranka ali stranke podajo bodisi v postopku pred organom, ki je odločal
         na prvi stopnji, bodisi v pritožbenem postopku, z edinim pridržkom odstavka 2 te določbe. Posebej obseg preizkusa, ki ga mora
         odbor za pritožbe izvesti v zvezi s pred njim izpodbijano odločbo, načelno ni določen zgolj z razlogi, ki jih stranka ali
         stranke navedejo v postopku pred njim (v tem smislu glej sodbo Sodišča prve stopnje z dne 23. septembra 2003 v zadevi Henkel
         proti UUNT – LHS (UK) (KLEENCARE), T-308/01, še neobjavljena v Recueil, točki 29 in 32).

      19      Glede dejanskega okvira člen 74(2) Uredbe št. 40/94 zavezuje stranke, da pravočasno UUNT posredujejo dejanske navedbe, na
         katere se nameravajo sklicevati. Iz tega sledi, da UUNT ni mogoče očitati nobene nezakonitosti glede dejanskih navedb, ki
         mu niso bile predložene.

      20      Potemtakem ni mogoče upoštevati dejanskih navedb, navajanih pred Sodiščem prve stopnje, ne da bi bila predhodno predložena
         pred eno od stopenj UUNT (v tem smislu glej sodbo Sodišča prve stopnje z dne 5. marca 2003 v zadevi Alcon proti UUNT – Dr.
         Robert Winzer Pharma (BSS), T-237/01, Recueil, str. II‑411, točki 61 in 62, po pritožbi potrjena s sklepom Sodišča z dne 5.
         oktobra 2004 v zadevi Alcon proti UUNT, C-192/03 P, še neobjavljena v ZOdl., sodbe Sodišča prve stopnje z dne 6. marca 2003
         v zadevi DaimlerChrysler proti UUNT (Calandre), T-128/01, Recueil, str. II‑701, točka 18, z dne 3. julija 2003 v zadevi Alejandro
         proti UUNT – Anheuser-Busch (BUDMEN), T-129/01, Recueil, str. II‑2251, točka 67, z dne 4. novembra 2003 v zadevi Díaz proti
         UUNT – Granjas Castelló (CASTILLO), T-85/02, še neobjavljena v Recueil, točka 46, in z dne 13. julija 2004 v zadevi Samar
         proti UUNT – Grotto (GAS STATION), T-115/03, še neobjavljena v ZOdl., točka 13).

      21      V zvezi s pravnim okvirom je treba opozoriti, da je preizkus UUNT v postopku v zvezi z relativnimi razlogi za zavrnitev že
         po besedilu člena 74(1), zadnji stavek, Uredbe št. 40/94 omejen na zahtevani ukrep in na dejstva, dokaze in navedbe, ki so
         jih podale stranke. Tako sme odbor za pritožbe, ki z odločitvijo o pritožbi zoper odločbo zaključi postopek z ugovorom, svojo
         odločbo opreti le na relativne razloge za zavrnitev, ki jih je zadevna stranka uveljavljala, ter s tem povezana dejstva in
         dokaze, ki so jih stranke podale (glej sodbo Sodišča prve stopnje z dne 22. junija 2004 v zadevi Ruiz-Picasso in drugi proti
         UUNT – DaimlerChrysler (PICARO), T-185/02, še neobjavljena v ZOdl., točka 28, in prej navedena sodna praksa). Merila uporabe
         relativnega razloga za zavrnitev ali vsake druge določbe, na katere se stranke sklicujejo v utemeljitvi prijav, so po naravi
         del pravnih navedb, ki so UUNT predložena v preizkus. S tem v zvezi je treba pojasniti, da sme UUNT obravnavati pravno vprašanje,
         četudi ga stranke niso navedle, če je rešitev tega vprašanja nujna za zagotovitev pravilne uporabe Uredbe št. 40/94 glede
         zahtevanega ukrepa in dejstev, dokazov in navedb, ki so jih podale stranke. Tako je del pravnih navedb, navedenih pred odborom
         za pritožbe, pravno vprašanje, ki ga je treba nujno preučiti za presojo razlogov, ki so jih podale stranke, in za ugoditev
         in zavrnitev prijav, celo če se stranke o tem vprašanju niso izrekle in celo če se UUNT o tem vidiku ni izjasnil. Prav tako,
         če se zatrjuje, da je s strani UUNT prišlo do nepravilnosti pri obravnavnanju prijav strank, kot na primer do kršitve načela
         kontradiktornosti, je ta zatrjevana nepravilnost ravno tako del pravnega okvira zadeve.

      22      Iz tega izhaja, da pravne navedbe, navajane pred Sodiščem prve stopnje, ne da bi bile predhodno predložene pred organi UUNT,
         kolikor se nanašajo na pravno vprašanje, ki ni bilo nujno za zagotovitev pravilne uporabe Uredbe št. 40/94 glede razlogov
         in dejstev, dokazov ter navedb, ki so jih podale stranke, ne morejo vplivati na zakonitost odločbe odbora za pritožbe glede
         uporabe relativnega razloga za zavrnitev, ker ne sodijo v pravni okvir spora, kot je bil vložen pred odborom za pritožbe.
         Zato so nedopustne. Vendar pa, kadar je treba spoštovati pravno pravilo ali je treba pravno vprašanje obravnavati, da se zagotovi
         pravilna uporaba Uredbe št. 40/94 glede razlogov in dejstev, dokazov ter navedb, ki so jih podale stranke, se pravna navedba,
         povezana s tem vprašanjem, sme prvič navesti pred Sodiščem prve stopnje.

      23      Nazadnje je treba pojasniti, da ta pravila o dopustnosti dejanskih navedb na podlagi člena 134 Poslovnika veljajo ravno tako
         za UUNT ali interveniente, ki nastopajo pred Sodiščem prve stopnje (glede dokazov, ki jih poda intervenient, glej sodbo Sodišča
         prve stopnje z dne 18. februarja 2004 v zadevi Koubi proti UUNT – Flabesa (CONFORFLEX), T-10/03, še neobjavljena v Recueil,
         točka 52). Za interveniente veljajo glede pravnih navedb enaka pravila o dopustnosti kot za tožeče stranke. Načelo enakosti
         orožij zahteva, da tožeče stranke in intervenienti pred Sodiščem prve stopnje razpolagajo z enakimi sredstvi.

      24      V tem primeru se lahko poudari, da tožeča stranka pred odborom za pritožbe ni podala svojih stališč. UUNT zatrjuje, da Sodišče
         prve stopnje ne sme več preučiti vprašanj, ki niso bila predložena odboru za pritožbe, glede enakosti spornih proizvodov,
         glede ozemelj, za katera je bil predložen dokaz o resni in dejanski uporabi prejšnjih znamk, glede upoštevnosti ozemelj, določenih
         za analizo, in glede neobstoja vizualne podobnosti med spornima znakoma. To navedbo je iz razlogov iz točke 18 zgoraj treba
         zavrniti.

      25      Dejansko je treba ugotoviti, da so bila ta vprašanja del dejanskega in pravnega okvira postopka pred odborom za pritožbe.
         Oddelek za ugovore je vsa ta vprašanja obravnaval v svoji odločbi, kot odgovor na navedbe strank ali na lastno pobudo, ker
         je bilo ta vprašanja treba obvezno razrešiti za odločitev o ugovoru. Torej je odbor za pritožbe svojo odločbo nujno moral
         ali bi moral opreti na vse dejanske in pravne navedbe, ki so pripeljale do odločbe, izpodbijane pred njim. Sodišče prve stopnje
         sme ta vprašanja torej obravnavati v temelju.

      26      Nasprotno, kar zadeva močan razlikovalni učinek prejšnjih znamk, tako bistven kot zaradi njihove splošne poznanosti, na katerega
         se sklicuje tožeča stranka, je ob upoštevanju spisnega gradiva iz postopka pred UUNT treba ugotoviti, da se tožeča stranka
         ni nikoli sklicavala na močan razlikovalni učinek pred UUNT, bodisi pred oddelkom za ugovore ali, a fortiori, pred odborom za pritožbe, ker tožeča stranka ni sodelovala v postopku pred slednjim.

      27      S tem v zvezi je Sodišče presodilo, da je treba pri presoji verjetnosti zmede upoštevati razlikovalni učinek prejšnje znamke
         in zlasti njen ugled (sodba Sodišča z dne 29. septembra 1998 v zadevi Canon, C-39/97, Recueil, str. I-5507, točka 24 in izrek).
         V tej sodbi je Sodišče posredovalo natančno razlago člena 4(1)(b) Direktive Sveta 89/104/EGS z dne 21. decembra 1998 o približevanju
         zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami (UL 1989, L 40, str. 1), katerega besedilo je zelo podobno besedilu
         iz člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94. Sedma uvodna izjava Uredbe št. 40/94 med drugim določa, da je ugotavljanje verjetnosti
         zmede odvisno zlasti od „prepoznavnosti znamke na tržišču“.

      28      V nasprotju s to direktivo je zakonodajalec v Uredbo št. 40/94 vnesel pravila o dejavnosti uprave, pristojne za znamke, ter
         o pravicah in obveznostih oseb, ki pred njo nastopajo. V skladu s členom 74(1), zadnji stavek, te uredbe je preizkus relativnih
         razlogov za zavrnitev omejen na ukrep in na dejstva, dokaze in navedbe strank. V skladu s členom 74(2) iste uredbe UUNT ni
         treba upoštevati dejstev, na katera se stranke niso sklicevale, ali dokazov, ki jih zadevne stranke niso pravočasno predložile.
         Kolikor je sklicevanje na močan razlikovalni učinek razlog, v katerem se prepletajo dejstva in pravo, je treba razlikovati,
         ali je UUNT sposoben o prijavah strank odločiti na podlagi listin, ki so jih predložile, ali ne.

      29      Na prvem mestu je glede razlikovalnega učinka, ki izhaja iz splošne poznanosti prejšnjih znamk, treba poudariti, da je tožeča
         stranka ta učinek navajala izključno v okviru presoje verjetnosti zmede po členu 8(1)(b) Uredbe št. 40/94.

      30      UUNT mora po členu 74 Uredbe št. 40/94 preučiti vse navedbe glede razlikovalnega učinka znamke zaradi njenega ugleda. Vendar
         če se stranka ne sklicuje na učinek ugleda prejšnjih znamk in na dokaze, podane v utemeljitvi tega ugleda, UUNT ni mogoče
         očitati, da se po uradni dolžnosti o tem vidiku ni izjasnil. Ker se na eni strani ugled znamke zgolj a priori domneva, morajo stranke zadostno pojasniti svojo prijavo, da se UUNT omogoči, da celovito odloči o njihovih navajanjih. Na
         drugi strani, presoja ugleda načelno sloni na dejanskih navedbah, ki jih stranke morajo navesti. Kadar se stranka, ki je podala
         ugovor, namerava sklicevati na dejstvo, da je njena znamka dobro znana, mora navesti dejstva in, če je potrebno, dokaze, ki
         UUNT omogočajo, da preveri resničnost te trditve (sodba Sodišča prve stopnje z dne 22. junija 2004 v zadevi „Drie Mollen sinds
         1818“ proti UUNT – Nabeiro Silveira (Galáxia), T-66/03, še neobjavljena v Recueil, točka 32).

      31      Tako je treba ugotoviti, da UUNT ni bil dolžan preveriti ugleda zadevnih prejšnih znamk. Dejansko ta ugled ni del ugovora,
         ki mu je bil predložen. Razlog tožeče stranke glede ugleda njenih prejšnjih znamk in s tem povezanih listin je tako treba
         zavreči kot nedopusten.

      32      Drugič, glede lastnega razlikovalnega učinka prejšnje znamke je nasprotno treba ugotoviti, da bi UUNT, eventualno po uradni
         dolžnosti, ta element moral preučiti zaradi ugovora. V nasprotju z ugledom strankam ni treba navesti nobene dejanske navedbe
         glede presoje lastnega razlikovalnega učinka. Ta presoja poleg tega ni odvisna od predložitve razlogov in navedb strank, da
         se dokaže lastni razlikovalni učinek, ker mora UUNT sam odkriti in presoditi njegov obstoj s pomočjo prejšnje znamke, na katero
         se opira ugovor.

      33      Iz tega sledi, da je bil v tem primeru bistveni razlikovalni učinek prejšnjih znamk tožeče stranke pri analizi verjetnosti
         zmede del pravnih navedb, potrebnih za zagotovitev pravilne uporabe Uredbe št. 40/94 glede ukrepa in dejstev, dokazov in navedb,
         ki so jih stranke podale pred UUNT. Navedbo tožeče stranke s tem v zvezi je posledično treba preučiti v temelju.

      34      Končno, kar zadeva dejanske navedbe, prvič podane pred Sodiščem prve stopnje, UUNT ni označil prilog vloge, ki bi se nanašale
         na druge vidike kot ugled prejšnjih znamk, ki je bil že zgoraj izključen. Vendar iz spisa izhaja, da sta prilogi A7 in A8,
         ki naj bi izkazali, da je bil koncept huligan s konotacijo prejšnjih znamk OLLY GAN že navajan, posebej namenjeni, da izkažeta
         zmotno presojo odbora za pritožbe, da so sporne znamke konceptualno različne. Čeprav ti prilogi grajata dejanske in pravne
         navedbe iz izpodbijane odločbe, nista bili predloženi UUNT. Prilogi zato nista del dejanskega okvira postopka pred odborom
         za pritožbe in sta tako nedopustni.

      35      Enako je treba izključiti novo dejansko navedbo intervenientov, namreč rezultat raziskave na spletni strani Google, ker ta
         ni bila predložena v upravnem postopku pred UUNT. Navedbo intervenientov, da naj bi prijavljena znamka zaradi intenzivne uporabe
         imela visok razlikovalni učinek, je enako treba izključiti, ker ni bila podana pred UUNT.

       Utemeljenost
       Navedbe strank
      36      Po mnenju tožeče stranke je nesporno, da so proizvodi, na katere se sporni znamki nanašata, enaki.

      37      Meni, da imata sporna znaka določeno vizualno podobnost, saj oba vsebujeta črki „ol“ in se končujeta z zlogom „gan“.

      38      Zatrjuje, da sta znaka fonetično enaka ali zelo podobna. Ugovarja pravilnosti izgovorjave iz francoskih in španskih slovarjev,
         ki jo navaja odbor za pritožbe, da je, na eni strani, francoska beseda „houligan“, in na drugi strani, da teoretična narava
         teh izgovorjav ni primerna za splošno, in celo pogovorno, besedo. Upoštevna javnost, namreč povprečni potrošniki, zlasti francoski,
         španski in portugalski, naj ne bi bili v zadostnem delu angleško govoreči. Zato naj ne bi bilo gotovo, da bi znali pravilno
         izgovoriti in zapisati besedo „hooligan“. Še več, tisti med potrošniki, ki govorijo angleško, naj bi jo izgovorili z zelo
         izraženim latinskim naglasom, ki izbriše razlike med izgovorjavo spornih besednih znakov glede pridihnjenega „h“, dvojnega
         „o“ ali premora med besedama „Olly“ in „Gan“. Dva predmetna znaka naj bi tako imela zelo podobno izgovarjavo.

      39      Izpostavlja, da sta sporna znaka konceptualno enaka ali zelo podobna. Zaradi fonetične podobnosti naj bi bila nujno povezana
         z istim konceptom huligan.

      40      Meni, da je verjetnost zmede v skladu s sodno prakso in normativnimi besedili toliko večja, kolikor pomembnejši je bistveni
         razlikovalni učinek prejšnje znamke. Prejšnji znamki naj bi torej imeli močan bistveni razlikovalni učinek.

      41      Ker ima povprečni potrošnik le redko priložnost izvesti neposredno primerjavo med spornimi znamkami naj bi bila verjetnost
         zmede podana (sodba Sodišča prve stopnje z dne 15. januarja 2003 v zadevi Mystery Drinks proti UUNT – Karlsberg Brauerei (MYSTERY),
         T-99/01, Recueil, str. II‑43).

      42      UUNT podredno v zvezi z ugovorom nedopustnosti proti argumentu vizualne podobnosti zadevnih znakov zatrjuje, da sta znaka
         različna, razen samih elementov „ol“ in „gan“.

      43      Intervenienta izpostavljata, da med spornima znakoma ni vizualne podobnosti. Prijavljena znamka naj bi bila sestavljena iz
         ene same besede in naj bi kot prevladujoči element vsebovala dvojni „o“, medtem ko naj bi bili prejšnji znamki sestavljeni
         iz dveh besed in naj bi prevladoval element „oll“.

      44      UUNT izpostavlja, da sta zadevna znaka fonetično različna. Angleško besedo „hooligan“ naj bi razumeli v celotni Skupnosti
         in zlasti v Franciji, državi, kjer je bila beseda prevzeta v jezik, zlasti zaradi uporabe na nogometnem področju. To besedo
         naj bi opredeljevala angleška izgovorjava ali vsaj malo spremenjena izgovorjava. Med zadevnima znakoma naj bi obstajale jasne
         avditivne razlike, zlasti pri izgovorjavi prvega zloga in premora med besedama, ki sestavljata prejšnji znamki.

      45      Intervenienta ocenjujeta, da ni več fonetične podobnosti. Beseda „hooligan“ naj bi bila znana in običajna v Franciji, čeprav
         z malce različnim zapisom, ter v Španiji, in naj bi se pravilno izgovarjala angleško. Izraza „hooligan“ in „Olly Gan“ naj
         bi bili tako sestavljani iz različnih samoglasniških zvez, namreč zlasti [u‑i‑ä] in [o‑i‑a], ter naj bi imela poudarek na
         različnem mestu, namreč zlasti na prvem zlogu in drugi besedi. Dalje naj bi premor med besedama, ki sestavljata prejšnji znamki,
         pomenil zadostno fonetično razliko.

      46      Po mnenju UUNT naj bi bila celotna konceptualna podobnost med spornima znakoma izključena, ker sta prejšnji znamki izgubili
         pomen. Zaradi poznavanja besed „hooligan“, in celo „houligan“, ter vizualne in fonetične razlike med spornimi znamkami, upoštevna
         javnost ne bi smela zamenjevati besede „hooligan“ z izrazom „Olly Gan“ (sodba Sodišča prve stopnje z dne 14. oktobra 2003
         v zadevi Phillips-Van Heusen proti UUNT – Pash Textilvertrieb und Einzelhandel (BASS), T-292/01, še neobjavljena v Recueil).

      47      Po mnenju intervenientov med spornimi znamkami ni konceptualne podobnosti. OLLY GAN naj bi se dojemal kot ime in moški priimek
         ter se naj bi se razumel kot ime „oblikovalca“, povsem običajno na področju mode, ki naj bi izključevalo druge asociacije.
         Nasprotno naj bi bila beseda „hooligan“ široko uporabljena v francoskih, italijanskih, portugalskih in španskih besedilih.
         Tako naj bi bila izključena vsakršna konceptualna zmeda.

      48      UUNT izpostavlja, da naj bi razlike med spornima znakoma izključevale vsakršno verjetnost zmede, ker je treba upoštevati le
         povprečen razlikovalni učinek prejšnjih znamk (zgoraj v točki 41 navedena sodba v zadevi MYSTERY, ).

      49      Intervenienta prerekata dejstvo, da naj bi bili prejšnji znamki posebej znani.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      50      V skladu s členom 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 se ob ugovoru imetnika prejšnje znamke znamka ne registrira, če zaradi enakosti
         ali podobnosti s prejšnjo znamko in enakosti ali podobnosti blaga ali storitev, ki jih označujejo znamke, obstaja verjetnost
         zmede v javnosti na ozemlju, na katerem je varovana prejšnja znamka.

      51      V skladu z ustaljeno sodno prakso je verjetnost zmede glede trgovskega porekla proizvodov ali storitev treba presojati celostno
         glede na zaznavanje spornih znakov in proizvodov ali storitev upoštevne javnosti ter ob upoštevanju vseh dejavnikov, ki opredeljujejo
         obravnavani primer, zlasti medsebojne odvisnosti med podobnostjo znakov in določenih proizvodov ali storitev (glej sodbo Sodišča
         prve stopnje z dne 9. julija 2003 v zadevi Laboratorios RTB proti UUNT – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), T-162/01,
         Recueil, str. II‑2821, točke od 29 do 33, in prej navedena sodna praksa).

      52      Glede opredelitve upoštevne javnosti v tem primeru se vse stranke strinjajo z ugotovitvijo, da je sestavljena vsaj iz povprečnih
         francoskih in portugalskih potrošnikov.

      53      Dalje je treba ugotoviti, da pred Sodiščem prve stopnje ni ugovarjana enakost proizvodov, ki jih sporne znamke zajemajo.

      54      Glede podobnosti spornih znakov izhaja iz sodne prakse, da je treba celostno presojo verjetnosti zmede glede vizualne, avditivne
         ali konceptualne podobnosti teh znakov opirati na njihov celostni vtis, z upoštevanjem zlasti njihovih razlikovalnih in prevladajočih
         elementov (sodbi Sodišča z dne 11. novembra 1997 v zadevi SABEL, C-251/95, Recueil, str. I-6191, točka 23, in z dne 22. junija
         1999 v zadevi Lloyd Schuhfabrik Meyer,C-342/97, Recueil, str. I-3819, točka 25). Pri določitvi stopnje vizualne, avditivne
         in konceptualne podobnosti je ravno tako treba, glede na okoliščine, presoditi, kakšna je teža različnih elementov glede na
         skupino spornih proizvodov ali storitev in njihovih tržnih pogojev (zgoraj navedena sodba Lloyd Schuhfabrik Meyer, točka 27).

      55      V tem primeru je odbor za pritožbe najprej glede vizualne podobnosti spornih znakov potrdil presojo oddelka za ugovore, da
         sta bila znaka vizualno različna (točka 20 izpodbijane odločbe). Tožeča stranka se omejuje na trditev, da imata sporna znaka
         skupno črki „ol“ in končni zlog „gan“.

      56      Treba je opozoriti, da se vizualna podobnost omejuje na splošne elemente, ki jih je navedla tožeča stranka. Vendar so med
         spornima znakoma znatne vizualne razlike. Prejšnji znamki sta sestavljeni iz dveh besed, ki se začneta z „o“ in vsebujeta
         dvojni „l“ in en „y“. Prijavljena znamka je sestavljena iz ene besede, ki se začne s „h“ in vsebuje dvojni „o“ in en „i“.
         Tako je treba skleniti, da je odbor za pritožbe pravilno presodil, da sta sporna znaka vizualno različna.

      57      Dalje je odbor za pritožbe glede fonetične podobnosti spornih znamk ocenil, da se je njihova izgovorjava po španskih in francoskih
         slovarjih razlikovala. Na obravnavi je UUNT izpostavil, da odbori za pritožbe zaradi različnih narodnosti članov „interno“
         poznajo izgovorjavo različnih jezikov. Odbor za pritožbe je ravno tako ocenil, da ker so povprečni francoski in portugalski
         potrošniki poznali označbo besede „hooligan“ v povezavi z nogometom, so zato enako poznali izgovorjavo. Premor med besedama,
         ki se pojavlja v izgovorjavi prejšnjih znamk in ga ni v izgovarjavi prijavljene znamke, naj bi tako tvoril fonetično razliko
         (točki 21 in 22 izpodbijane odločbe).

      58      Treba je opozoriti, da je težko z gotovostjo ugotoviti, kako bi povprečni potrošnik izgovoril besedo iz tujega jezika v maternem
         jeziku. Prvič, ni zanesljivo, da bi se ta beseda prepoznala kot tuja, posebej kadar se je, kot v primeru francoskega potrošnika,
         spremenila v skladu s pisavo v gostiteljskem jeziku. Tako angleška beseda „hooligan“ obstaja v francoščini kot „houligan“.
         Drugič, čeprav se v sporni besedi prepozna tuje poreklo, se nujno ne izgovarja enako kot v izvornem jeziku. S pravilno izgovorjavo
         v izvornem jeziku se ne domneva le poznavanje te izgovorjave, ampak tudi sposobnost, da se sporna beseda izgovori s pravilnim
         naglasom. Tretjič, v okviru presoje verjetnosti zmede bi bilo treba še dokazati, da ima večji del upoštevne javnosti to sposobnost.

      59      S tem v zvezi smejo tako prvostopenjski organi UUNT kot odbori za pritožbe načelno upoštevati jezikovne slovarje upoštevne
         javnosti, ne da bi bili predloženi strankam, ker gre za a priori splošno znana dejstva. Ti slovarji posredujejo ustrezno označbo pravilne izgovorjave sporne besede v gostiteljskem jeziku,
         čeprav ni zagotovljeno, da bi se v tekočem jeziku pravilno izgovorila. Poleg tega lahko poznavanje različnih stopenj UUNT
         zaradi različnih narodnosti zastopnikov ali članov eventualno potrdi podatke, namenjene določitvi izgovorjave povprečnega
         potrošnika.

      60      Glede fonetičnega poznavanja besede „hooligan“ s strani upoštevne javnosti je odbor za pritožbe pravilno menil, da je ta javnost
         to besedo poznala zaradi njene običajne uporabe na nogometnem področju. Ravno tako je pravilno menil, da naj bi se prvi zlog
         te besede v francoščini a priori izgovoril „ou“. Odbor za pritožbe je utemeljeno menil, da je francoski potrošnik poznal bodisi angleški izraz „hooligan“ in
         osnovno izgovorjavo, ki mu je z njim povezana, bodisi francoski izraz „houligan“, kot se pojavlja v francoskem slovarju, na
         katerega se sklicuje izpodbijana odločba. Del upoštevne francoske javnosti, ki ne pozna francoske besede in ki angleško besedo
         izgovarja francosko, navkljub njenemu očitno tujemu poreklu, je verjetno majhen. Čeprav so si samoglasniki „ou“ in “o“ blizu,
         med spornimi znamkami tvorijo fonetično razliko. Nasprotno je glede portugalskega potrošnika sklepanje odbora za pritožbe
         oslabljeno, ker se je nepravilno oprl na španski slovar, ki ni pomemben za jezik, ki ga ta potrošnik govori. Odbor za pritožbe
         je sicer pravilno poudaril, da je dejstvo, da sta bili prejšnji znamki sestavljeni iz dveh besed, medtem ko je prijavljena
         znamka sestavljena zgolj iz ene same, ravno tako tvorilo dodatno fonetično razliko med spornimi znamkami.

      61      Vendar je treba poudariti, da nič ne izkazuje, da upoštevna javnost zloga „li“ prijavljene znamke in „ly“ prejšnjih znamk
         izgovarja različno. Ne glede na način izgovorjave bo upoštevna javnost zlog „gan“, ki je skupen spornim znamkam, dojemala
         enako. Nič tudi ne izkazuje, da začetni „h“ prijavljene znamke in dejanska razlika v poudarku, kadar se sporne znamke izgovorijo
         v angleškem jeziku, upoštevni francoski in portugalski javnosti dopuščata, da fonetično ločita med spornimi znamkami, kot
         jih ta javnost izgovarja.

      62      Kot sklepno, ker fonetične podobnosti prevladajo nad razlikami, sta znamki HOOLIGAN in OLLY GAN za upoštevno javnost fonetično
         podobni. Odbor za pritožbe je tako zmotno presodil, ko je ugotovil, da sta sporna znaka za povprečne francoske in portugalske
         potrošnike fonetično različna.

      63      Končno, odbor za pritožbe je glede konceptualne podobnosti zadevnih znakov ugotovil, da bi pomanjkanje fonetične podobnosti
         privedlo do zavrnitve vsakršne konceptualne podobnosti, ker je ta v odločbi oddelka za ugovore temeljila le na fonetični podobnosti.

      64      Ker to sklepanje sloni na nepravilni domnevi, kot je bilo ugotovljeno zgoraj, je tako treba ugotoviti, da je izpodbijana odločba
         v tej točki napačna.

      65      Sklepanje odbora za pritožbe, da so sporne znamke konceptualno različne, je pravilno.

      66      Na eni strani je očitno, da se prijavljena znamka bistveno opira na koncept huligan. Poleg tega se ne prereka, da povprečni
         francoski in portugalski potrošniki ta koncept poznajo, zlasti zaradi njegove uporabe na nogometnem področju. Upoštevna javnost
         naj bi zato prijavljeno znamko razumela in sprejela v tem smislu. Na drugi strani pa besedi prejšnjih znamk a priori nimata nikakršnega pomena in v prvi vrsti spominjata na ime in priimek. Ta zadnji koncept je na področju oblačil široko razširjen
         in naj bi ga upoštevna javnost sprejela, tako da naj bi se prejšnje znamke obdržale v spominu v tem smislu. Gre le za neposredno
         in strogo fonetični vidik, da lahko v mislih upoštevne javnosti eventualno pride do asociacije med prejšnjima znamkama in
         konceptom huligan. Ta asociacija naj bi vendarle temeljila na prejšnji zmedi med spornimi znamkami zaradi njihove fonetične
         podobnosti. Vizualno zaznavanje prejšnjih znamk naj bi takoj vzpostavilo razliko med pojmom huligan in tema znamkama. Odbor
         za pritožbe je s tem v zvezi pravilno ocenil, da nakup oblačila na splošno zajema vizualno preučitev znamk (točka 23 izpodbijane
         odločbe). Povprečni potrošnik si bo prejšnji znamki tako zapomnil po pojmu priimka in imena.

      67      Na tej stopnji sklepanja je treba preučiti navedbo tožeče stranke, da imata prejšnji znamki močan bistveni razlikovalni učinek.
         Kot je bilo izpostavljeno zgoraj, sta prejšnji znamki sestavljeni na način, ki ga bo upoštevna javnost razumela kot asociacijo
         na ime in priimek. Ta koncept je na področju oblačil običajen. Med drugim nič ne nakazuje, da bi v očeh upoštevne javnosti
         izbrana ime in priimek imela posebej pomemben pomen. Tako ni mogoče potrditi, da imata prejšni znamki močan bistveni razlikovalni
         učinek.

      68      Torej, v okviru celostne presoje podobnosti spornih znakov je treba ugotoviti, da je odbor za pritožbe pravilno, navkljub
         napačni presoji glede neobstoja fonetične podobnosti, sklenil, da vizualna razlika med njima in neobstoj konceptualne podobnosti
         vodi do neobstoja podobnosti teh znakov.

      69      V okviru celostne presoje spornih znamk je odbor za pritožbe v točki 23 izpodbijane odločbe tako pravilno sklenil, da upoštevna
         javnost prijavljene znamke verjetno ne bi zamenjala s prejšnjima znamkama, posebej na področju oblačil.

      70      Glede na vse navedeno je to tožbo treba zavrniti.

       Stroški
      71      V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Tožeča stranka s
         predlogom ni uspela, zato se ji v skladu s predlogi UUNT in intervenientov naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE PRVE STOPNJE (drugi senat)
      razsodilo:
      1)      Tožba se zavrne.
      2)      Tožeči stranki se naloži plačilo stroškov.

               Pirrung

               Forwood

               Papasavvas

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 1. februarja 2005.

               Sodni tajnik

                      Predsednik

               H. Jung

                      J. Pirrung

         * Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 14. junija 2017.#Stichting Brein proti Ziggo BV in XS4All Internet BV.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Hoge Raad der Nederlanden.#Predhodno odločanje – Intelektualna in industrijska lastnina – Direktiva 2001/29/ES – Harmonizacija določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic – Člen 3(1) – Priobčitev javnosti – Pojem – Platforma za izmenjavo prek spleta – Izmenjava varovanih datotek brez dovoljenja imetnika.#Zadeva C-610/15.

text:
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
z dne 14. junija 2017(*)
„Predhodno odločanje – Intelektualna in industrijska lastnina – Direktiva 2001/29/ES – Harmonizacija določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic – Člen 3(1) – Priobčitev javnosti – Pojem – Platforma za izmenjavo prek spleta – Izmenjava varovanih datotek brez dovoljenja imetnika“
V zadevi C‑610/15,
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Hoge Raad der Nederlanden (vrhovno sodišče Nizozemske) z odločbo z dne 13. novembra 2015, ki je na Sodišče prispela 18. novembra 2015, v postopku

Stichting Brein

proti

Ziggo BV,

XS4ALL internet BV,
SODIŠČE (drugi senat),
v sestavi M. Ilešič (poročevalec), predsednik senata, A. Prechal, sodnica, A. Rosas, sodnik, C. Toader, sodnica, in E. Jarašiūnas, sodnik,
generalni pravobranilec: M. Szpunar,
sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 27. oktobra 2016,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–        za Stichting Brein J. C. H. van Manen, odvetnik,
–        za Ziggo BV F. E. Vermeulen in E. A. de Groot, odvetnika,
–        za XS4ALL internet BV C. Alberdingk Thijm in C. F. M. de Vries, odvetnika,
–        za špansko vlado V. Ester Casas in A. Gavela Llopis, agentki,
–        za francosko vlado D. Segoin, agent,
–        za italijansko vlado G. Palmieri, agentka, skupaj s F. De Matteom, avvocato dello Stato,
–        za portugalsko vlado L. Inez Fernandes in M. Figueiredo, agenta, skupaj s T. Rendasom, pravnim svetovalcem,
–        za vlado Združenega kraljestva G. Brown in J. Kraehling, agentki, skupaj z N. Saundersom, barrister,
–        za Evropsko komisijo J. Samnadda, T. Scharf in F. Wilman, agenti,
po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 8. februarja 2017
izreka naslednjo

Sodbo

1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša, prvič, na razlago člena 3(1) in člena 8(3) Direktive 2001/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 230), in drugič, člena 11 Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2004/48/ES z dne 29. aprila 2004 o uveljavljanju pravic intelektualne lastnine (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 2, str. 32).

2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Stichting Brein, ustanovo za varstvo interesov imetnikov avtorskih pravic, ter Ziggo BV in XS4ALL internet BV (v nadaljevanju: XS4ALL), ponudnicama spletnih storitev, glede predlogov Stichting Brein, naj se tema družbama odredi, da blokirata domenska imena in naslove internetnega protokola platforme „The Pirate Bay“ za spletno izmenjavo (v nadaljevanju: platforma TPB za spletno izmenjavo).
 Pravni okvir

3        V uvodnih izjavah 9, 10, 23 in 27 Direktive 2001/29 je navedeno:
„(9)      Vsakršno usklajevanje avtorske in sorodnih pravic mora temeljiti na visoki stopnji varstva, kajti takšne pravice so za intelektualno ustvarjanje bistvenega pomena. Njihovo varstvo pomaga zagotoviti ohranjanje in razvoj ustvarjalnosti v interesu avtorjev, izvajalcev, producentov, potrošnikov, kulture, industrije in javnosti nasploh. Intelektualna lastnina se torej prizna kot sestavni del lastnine.
(10)      Če naj avtorji ali izvajalci nadaljujejo z ustvarjalnim in umetniškim delom, morajo za uporabo svojega dela prejeti primerno nagrado, prav tako pa tudi producenti, da lahko to delo financirajo. V proizvodnjo proizvodov, kot so fonogrami, filmi ali multimedijski izdelki, ter opravljanje storitev, kot so storitve ‚na zahtevo‘, je treba precej investirati. Zadostno pravno varstvo pravic intelektualne lastnine je nujno, če se želi zagotoviti takšno nagrajevanje in zagotoviti možnost za zadovoljive donose na te investicije.
[…]
(23)      S to direktivo naj se nadalje uskladi avtorjeva pravica do priobčitve javnosti. To pravico je treba razumeti v širokem pomenu, ki zajema vsakršno priobčitev javnosti, ki ni prisotna na kraju izvora priobčitve. Ta pravica naj zajema vsako tovrstno oddajanje ali retransmisijo dela v javnost po žici ali na brezžični način, vključno z radiodifuznim oddajanjem. Ta pravica naj ne zajema nobenih drugih dejanj.
[…]
(27)      Samo nudenje fizičnih zmogljivosti, ki olajšajo ali omogočijo priobčitev, še ne šteje za priobčitev v pomenu te direktive.“

4        Člen 3 te direktive, naslovljen „Pravica priobčitve del javnosti in pravica do dajanja na voljo javnosti predmetov sorodnih pravic“, v odstavku 1 določa:
„Države članice predvidijo za avtorje izključno pravico, da dovolijo ali prepovejo vsakršno obliko priobčenja njihovih del javnosti, po žici ali na brezžični način, vključno z dajanjem svojih del na voljo javnosti tako, da imajo člani javnosti do njih dostop s kraja in v času, ki si ju izberejo sami.“

5        Člen 8 navedene direktive, naslovljen „Sankcije in pravna sredstva“, v odstavku 3 določa:
„Države članice zagotovijo, da imetniki pravic lahko zahtevajo sodno odredbo proti posrednikom, katerih storitve uporablja tretja stranka in s tem krši avtorske ali sorodne pravice.“

6        V uvodni izjavi 23 Direktive 2004/48 je navedeno:
„Brez poseganja v katere koli druge ukrepe, postopke in pravna sredstva morajo imeti imetniki pravice možnost vložitve zahtevka na opustitev dejanja proti posredniku, katerega storitve tretja stranka uporablja za kršitev pravice industrijske lastnine imetnika pravice. Pogoje in postopke v zvezi s takimi sodnimi odredbami je treba prepustiti nacionalni zakonodaji držav članic. Glede kršitev avtorske in sorodnih pravic je celovita raven uskladitve že dosežena v Direktivi 2001/29/ES. Zato ta direktiva ne bi smela vplivati na člen 8(3) Direktive 2001/29/ES.“

7        Člen 11 Direktive 2004/48, naslovljen „Sodne odredbe“, določa:
„Države članice zagotovijo, da lahko sodni organi, kadar je sprejeta sodna odločba, s katero je ugotovljena kršitev pravice intelektualne lastnine, izdajo proti kršitelju sodno odredbo, namenjeno prepovedi nadaljevanja kršitve. Kadar je tako predvideno z nacionalno zakonodajo, se za neupoštevanje sodne prepovedi, kadar je to primerno, odredijo ponavljajoče se denarne kazni z namenom zagotavljanja upoštevanja prepovedi. Države članice zagotovijo tudi, da imajo imetniki pravic možnost vložitve zahteve za sodno odredbo proti posrednikom, katerih storitve uporablja tretja stranka za kršitev pravice intelektualne lastnine, brez poseganja v člen 8(3) Direktive 2001/29/ES.“
 Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje

8        Stichting Brein je nizozemska ustanova za varstvo interesov imetnikov avtorskih pravic.

9        Družbi Ziggo in XS4ALL sta ponudnici spletnih storitev. Velik del njunih naročnikov uporablja platformo TPB za spletno izmenjavo, seznam BitTorrent datotek. BitTorrent je protokol, s katerim lahko uporabniki (imenovani „soležniki“ ali „peers“) izmenjujejo datoteke. Bistvena značilnost BitTorrenta je ta, da so datoteke, ki se izmenjujejo, razdrobljene na manjše segmente, zaradi česar tako ni potrebno, da so navedene datoteke zaradi shranjevanja na centralnem strežniku, kar pomeni, da so v postopku izmenjave obremenjeni posamezni strežniki. Uporabniki morajo zato, da bi lahko izmenjavali datoteke, najprej prenesti posebno programsko opremo, imenovano „odjemalec BitTorrent“, ki je platforma TPB za spletno izmenjavo ne zagotavlja. Ta „odjemalec BitTorrent“ je programska oprema, s katero je mogoče oblikovati datoteke Torrent.

10      Uporabniki (imenovani „seeders“), ki želijo datoteko, ki jo imajo na svojem računalniku, dati na voljo drugim uporabnikom (imenovanim „leechers“), morajo z odjemalcem BitTorrent oblikovati datoteko Torrent. Datoteke Torrent so usmerjene na centralni strežnik (imenovan „tracker“), ki identificira uporabnike, ki so na voljo za izmenjavo posameznih datotek Torrent ter pripadajočih medijskih datotek. Seeders te datoteke Torrent prenesejo (upload) na platformo za spletno izmenjavo, kot je TPB, te datoteke pa so nato na tej platformi indeksirane, da bi jih lahko uporabniki platforme za spletno izmenjavo našli ter da bi lahko bila dela, na katera te datoteke Torrent usmerjajo, s pomočjo odjemalca BitTorrent v več segmentih od tod prenesena (download) na računalnike teh uporabnikov.

11      Namesto datotek Torrent se pogosto uporabljajo „magnetne povezave“. Te povezave identificirajo vsebino datoteke Torrent, ki se jo izsledi s pomočjo digitalne sledi.

12      Datoteke Torrent, predlagane na platformi TPB za spletno izmenjavo, v veliki večini usmerjajo do avtorskopravno varovanih del, ne da bi imetniki pravice upravljavcem in uporabnikom te platforme dali dovoljenje za izvajanje zadevnih dejanj izmenjave.

13      V postopku v glavni stvari Stichting Brein predlaga, naj se družbama Ziggo in XS4ALL odredi, da blokirata domenska imena in naslove internetnega protokola platforme TPB za spletno izmenjavo, da bi se preprečilo, da bi se s spletnimi storitvami teh ponudnic kršile avtorske in sorodne pravice imetnikov teh pravic, katerih interese varuje Stichting Brein.

14      Prvostopenjsko sodišče je ugodilo predlogom Stichting Brein. Vendar so bili ti na pritožbeni stopnji zavrnjeni.

15      Hoge Raad der Nederlanden (vrhovno sodišče Nizozemske) poudarja, da je v tej zadevi dokazano, da so s platformo TPB za spletno izmenjavo varovana dela dana na voljo javnosti brez dovoljenja imetnikov pravic. Dokazano je tudi, da naročniki družb Ziggo in XS4ALL s to platformo omogočijo, da so varovana dela dostopna brez dovoljenja imetnikov pravic, in s tem kršijo avtorsko in sorodne pravice teh imetnikov.

16      Vendar Hoge Raad der Nederlanden (vrhovno sodišče Nizozemske) tudi navaja, da na podlagi sodne prakse Sodišča ni mogoče z gotovostjo odgovoriti na vprašanje, ali platforma TPB za spletno izmenjavo priobči dela javnosti v smislu člena 3(1) Direktive 2001/29 zlasti tako, da:
–        vzpostavi in ohranja sistem, v katerem se uporabniki spleta povezujejo med seboj, da bi lahko po segmentih izmenjavali dela, ki jih imajo na svojih računalnikih;
–        upravlja spletno stran, po kateri lahko uporabniki naložijo datoteke Torrent, ki usmerjajo do segmentov teh del, na splet in
–        indeksira datoteke Torrent, ki so na to spletno stran naložene, in jih razvrsti tako, da je mogoče lokalizirati segmente teh del, in da lahko uporabniki ta dela (kot celoto) prenesejo na svoje računalnike.

17      V teh okoliščinah je Hoge Raad der Nederlanden (vrhovno sodišče Nizozemske) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.      Ali gre za priobčitev javnosti v smislu člena 3(1) Direktive 2001/29 od upravljavca spletnega mesta, če to spletno mesto ne vsebuje varovanih del, ampak obstaja sistem […] prek katerega se za uporabnike indeksirajo in kategorizirajo metapodatki o varovanih delih, ki so na računalnikih uporabnikov, tako da lahko uporabniki na njihovi podlagi varovana dela najdejo ter jih naložijo in prenesejo?
2.      Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen:
ali člen 8(3) Direktive 2001/29 in člen 11 Direktive 2004/48 pomenita pravno podlago za sodno odredbo proti posredniku v smislu teh določb, ki olajšuje kršitve tretjih oseb tako, kot je opisano v prvem vprašanju?“
 Vprašanji za predhodno odločanje

 Prvo vprašanje

18      Predložitveno sodišče želi s prvim vprašanjem v bistvu izvedeti, ali je treba pojem „priobčitev javnosti“ v smislu člena 3(1) Direktive 2001/29 razlagati tako, da v okoliščinah, kakršne so obravnavane v postopku v glavni stvari, zajema to, da se na spletu da na voljo in upravlja platforma za izmenjavo, ki uporabnikom te platforme z indeksacijo metapodatkov glede varovanih del in z zagotavljanjem iskalnika omogoča, da ta dela lokalizirajo in jih izmenjajo v okviru omrežja vsak z vsakim (peer to peer).

19      Iz člena 3(1) Direktive 2001/29 izhaja, da morajo države članice poskrbeti za to, da imajo avtorji izključno pravico, da dovolijo ali prepovejo vsakršno obliko priobčitve svojih del javnosti, po žici ali brezžično, vključno z dajanjem svojih del na voljo javnosti tako, da ima vsakdo do njih dostop s kraja in v času, ki si ju sam izbere.

20      V skladu s to določbo imajo avtorji tako preventivno pravico, ki jim omogoča, da posežejo med morebitne uporabnike svojih del in priobčitev javnosti, ki bi jo lahko ti uporabniki nameravali izvesti, preprečijo (sodba z dne 26. aprila 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, točka 25 in navedena sodna praksa).

21      Ker v členu 3(1) Direktive 2001/29 pojem „priobčitev javnosti“ ni pojasnjen, je treba ugotoviti pomen in obseg tega pojma glede na cilje, ki jih ta direktiva uresničuje, in besedilo, v katero je umeščena razlagana določba (sodba z dne 26. aprila 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, točka 26 in navedena sodna praksa).

22      V zvezi s tem je treba spomniti, da je glavni cilj Direktive 2001/29 v skladu z njenima uvodnima izjavama 9 in 10 vzpostavitev visoke stopnje varstva avtorjev, kar jim omogoči, da prejmejo ustrezno plačilo za uporabo njihovih del, še posebej pri priobčitvi javnosti. Iz tega izhaja, da je treba pojem „priobčitev javnosti“ razumeti široko, kot je izrecno navedeno v uvodni izjavi 23 te direktive (sodba z dne 26. aprila 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300,točka 27 in navedena sodna praksa).

23      Sodišče je v zvezi s pojmom „priobčitev javnosti“ v smislu člena 3(1) Direktive 2001/29 tudi poudarilo, da ta zahteva posamično presojo (sodba z dne 26. aprila 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, točka 28 in navedena sodna praksa).

24      Iz člena 3(1) Direktive 2001/29 izhaja, da pojem priobčitve javnosti združuje dva kumulativna elementa, in sicer „priobčitev“ dela in priobčitev tega dela „javnosti“ (sodba z dne 26. aprila 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, točka 29 in navedena sodna praksa).

25      Pri presoji, ali uporabnik izvede dejanje priobčitve javnosti v smislu člena 3(1) Direktive 2001/29, je treba upoštevati več dodatnih meril, ki niso samostojna in so odvisna drugo od drugega. Zato jih je treba uporabiti tako posamično kot ob upoštevanju njihovih medsebojnih povezav, ker je lahko v različnih dejanskih položajih njihova pomembnost zelo različna (sodba z dne 26. aprila 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, točka 30 in navedena sodna praksa).

26      Med temi merili je Sodišče najprej poudarilo bistven pomen, ki ga ima vloga uporabnika, ter namernost njegovega posredovanja. Ta uporabnik namreč izvaja dejanje priobčitve, če ob popolnem zavedanju posledic svojega ravnanja svojim strankam omogoča dostop do varovanega dela, še zlasti če njegove stranke brez tega posredovanja do razširjanega dela ne bi mogle dostopiti oziroma bi do njega dostopile le stežka (sodba z dne 26. aprila 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, točka 31 in navedena sodna praksa).

27      Nato je pojasnilo, da pojem „javnost“ zajema nedoločeno število potencialnih naslovnikov, poleg tega pa mora biti število oseb dovolj veliko (sodba z dne 26. aprila 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, točka 32 in navedena sodna praksa).

28      Sodišče je tudi opozorilo, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso za „priobčitev javnosti“ potrebno, da se varovano delo priobči z uporabo posebne tehnične metode, ki se razlikuje od tistih, ki so bile uporabljene dotlej, ali če ne gre za tako metodo, da se priobči „novi javnosti“, torej javnosti, ki je imetniki avtorske pravice niso upoštevali, ko so dovolili prvotno priobčitev dela javnosti (sodba z dne 26. aprila 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, točka 33 in navedena sodna praksa).

29      Nazadnje, Sodišče je večkrat poudarilo, da je pridobitnost priobčitve v smislu člena 3(1) Direktive 2001/29 upoštevna (sodba z dne 26. aprila 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, točka 34 in navedena sodna praksa).

30      Na prvem mestu, v zvezi s tem, ali dajanje na voljo in upravljanje platforme za spletno izmenjavo, kakršna je obravnavana v postopku v glavni stvari, pomeni „dejanje priobčitve“ v smislu člena 3(1) Direktive 2001/29, je treba poudariti, kot je razvidno iz uvodne izjave 23 Direktive 2001/29, da avtorjeva pravica do priobčitve javnosti iz navedenega člena 3(1) zajema oddajanje ali retransmisijo dela v javnost, ki ni prisotna na kraju izvora priobčitve, po žici ali brezžično, vključno z radiodifuznim oddajanjem.

31      Poleg tega, kot izhaja iz člena 3(1) Direktive 2001/29, za „dejanje priobčitve“ zlasti zadostuje, da je delo javnosti dano na voljo tako, da imajo lahko osebe, ki to javnost sestavljajo, do tega dela dostop s kraja in v času, ki si ju same izberejo, pri čemer ni odločilno, ali so uporabile to možnost (glej v tem smislu sodbo z dne 26. aprila 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, točka 36 in navedena sodna praksa).

32      Sodišče je v zvezi s tem že razsodilo, da to, da se na nekem spletnem mestu ponujajo klikljive povezave do varovanih del, ki so brez kakršne koli omejitve dostopa objavljena na drugem spletnem mestu, uporabnikom prvega mesta zagotavlja neposreden dostop do navedenih del (sodba z dne 13. februarja 2014, Svensson in drugi, C‑466/12, EU:C:2014:76, točka 18; glej v tem smislu tudi sklep z dne 21. oktobra 2014, BestWater International, C‑348/13, EU:C:2014:2315, točka 15, in sodbo z dne 8. septembra 2016, GS Media, C‑160/15, EU:C:2016:644, točka 43).

33      Sodišče je razsodilo tudi, da gre za tak primer tudi pri prodaji multimedijskega predvajalnika, na katerem so bili vnaprej nameščeni dodatki, ki so na voljo na spletu in ki vsebujejo hiperpovezave, ki napotujejo na spletna mesta, ki so prosto dostopna javnosti in na katerih so bila z avtorsko pravico varovana dela javnosti dana na voljo brez dovoljenja imetnikov teh pravic (glej v tem smislu sodbo z dne 26. aprila 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, točki 38 in 53).

34      Iz te sodne prakse je tako mogoče sklepati, da lahko načeloma vsako dejanje, s katerim uporabnik ob popolnem poznavanju okoliščin svojim strankam omogoča dostop do varovanih del, pomeni „dejanje priobčitve“ v smislu člena 3(1) Direktive 2001/29.

35      V obravnavanem primeru je treba najprej ugotoviti, kot je v bistvu poudaril generalni pravobranilec v točki 45 sklepnih predlogov, da ni sporno, da so prek platforme TPB za spletno izmenjavo avtorskopravno varovana dela dana na voljo uporabnikom te platforme, tako da imajo lahko ti do njih dostop s kraja in v času, ki si ju sami izberejo.

36      Nato, res je, kot je poudarilo predložitveno sodišče, da so dela, tako dana na voljo uporabnikom platforme TPB za spletno izmenjavo, naložili na to platformo ti uporabniki in ne upravljavci te platforme. Vendar je tudi res, da ti upravljavci z dajanjem na voljo in upravljanjem platforme za spletno izmenjavo omogočajo ob polnem zavedanju posledic svojega ravnanja dostop do varovanih del, tako da na navedeni platformi indeksirajo in razvrstijo datoteke Torrent, na podlagi katerih lahko uporabniki te platforme ta dela lokalizirajo in jih izmenjajo v okviru omrežja vsak z vsakim (peer to peer). V zvezi s tem in kot je v točki 50 sklepnih predlogov v bistvu navedel generalni pravobranilec, če navedeni upravljavci ne bi dali na voljo in upravljali take platforme, uporabniki teh del ne bi mogli izmenjati oziroma bi bila njihova izmenjava na spletu vsaj bolj zapletena.

37      Zato je treba šteti, da upravljavci platforme TPB za spletno izmenjavo z dajanjem na voljo in upravljanjem te platforme svojim uporabnikom zagotavljajo dostop do zadevnih del. Glede njih je torej mogoče šteti, da imajo s svojo vlogo bistven pomen pri dajanju na voljo zadevnih del.

38      Nazadnje, glede upravljavcev platforme TPB za spletno izmenjavo ni mogoče šteti, da uresničujejo „samo nudenje“ fizičnih zmogljivosti, ki olajšajo ali omogočijo priobčitev, v smislu uvodne izjave 27 Direktive 2001/29. Iz predložitvene odločbe je namreč razvidno, da se na tej platformi opravlja indeksacija datotek Torrent, tako da je mogoče dela, na katera te datoteke Torrent usmerjajo, lažje lokalizirati in jih uporabniki lahko lažje prenesejo z navedene platforme za izmenjavo. Poleg tega je iz stališč, predloženih Sodišču, razvidno, da platforma TPB za spletno izmenjavo poleg iskalnika nudi seznam, na katerem so dela uvrščena v različne kategorije, ki temeljijo na naravi del, njihovem žanru ali priljubljenosti in v katere so dela, dana na voljo, porazdeljena, pri čemer upravljavci te platforme preverijo spoštovanje uvrstitve dela v ustrezno kategorijo. Navedeni upravljavci tudi izbrišejo stare ali nepravilne datoteke Torrent ter dejavno filtrirajo nekatere vsebine.

39      Ob upoštevanju teh preudarkov je treba zagotavljanje in upravljanje platforme za spletno izmenjavo, kakršna je obravnavana v postopku v glavni stvari, šteti za dejanje priobčitve v smislu člena 3(1) Direktive 2001/29.

40      Na drugem mestu, da bi bila varovana dela zajeta s pojmom „priobčitev javnosti“ v smislu člena 3(1) Direktive 2001/29, morajo biti dejansko priobčena javnosti (sodba z dne 26. aprila 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, točka 43 in navedena sodna praksa).

41      V zvezi s tem je Sodišče pojasnilo, prvič, da pojem „javnost“ vsebuje neki minimalni prag, kar iz tega pojma izključuje premajhno ali celo nepomembno skupnost zadevnih oseb. Drugič, upoštevati je treba kumulativni učinek, ki izhaja iz dajanja varovanih del na voljo morebitnim naslovnikom. Tako ni treba vedeti samo, koliko oseb ima hkrati dostop do istega dela, temveč tudi, koliko izmed teh oseb je imelo dostop do tega dela zaporedoma (glej v tem smislu sodbo z dne 26. aprila 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, točka 44 in navedena sodna praksa).

42      V obravnavanem primeru je iz predložitvene odločbe razvidno, da je velik del naročnikov družb Ziggo in XS4ALL prek platforme TPB za spletno izmenjavo preneslo medijske datoteke. Prav tako je iz stališč, predloženih Sodišču, razvidno, da to platformo uporablja veliko število oseb, saj so se upravljavci TPB na svoji platformi za spletno izmenjavo sklicevali na več deset milijonov „soležnikov“. V zvezi s tem je priobčitev, obravnavana v postopku v glavni stvari, namenjena vsaj vsem uporabnikom te platforme. Ti uporabniki lahko kadar koli in hkrati dostopijo do varovanih del, ki se izmenjujejo prek navedene platforme. Tako je ta priobčitev namenjena nedoločenemu številu morebitnih naslovnikov in zajema veliko število oseb (glej v tem smislu sodbo z dne 26. aprila 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, točka 45 in navedena sodna praksa).

43      Iz tega izhaja, da so s priobčitvijo, kakršna je obravnavana v postopku v glavni stvari, varovana dela dejansko priobčena „javnosti“ v smislu člena 3(1) Direktive 2001/29.

44      Poleg tega je treba navesti, kar zadeva vprašanje, ali so bila ta dela priobčena „novi“ javnosti v smislu sodne prakse, navedene v točki 28 te sodbe, da je Sodišče v sodbi z dne 13. februarja 2014, Svensson in drugi (C‑466/12, EU:C:2014:76, točki 24 in 31), ter v sklepu z dne 21. oktobra 2014, BestWater International (C‑348/13, EU:C:2014:2315, točka 14), razsodilo, da je taka javnost tista, ki je imetniki avtorske pravice niso upoštevali, ko so dovolili prvotno priobčitev.

45      V obravnavanem primeru je iz stališč, predloženih Sodišču, razvidno, prvič, da so bili upravljavci platforme TPB za spletno izmenjavo obveščeni, da se s to platformo, ki jo dajejo na voljo uporabnikom in jo upravljajo, omogoča dostop do del, objavljenih brez dovoljenja imetnikov pravic, in drugič, da ti isti upravljavci na blogih in forumih, ki so na voljo na navedeni platformi, izrecno izražajo svoj cilj, da se varovana dela dajo na voljo uporabnikom, in da se te spodbuja k temu, da kopirajo ta dela. Iz predložitvene odločbe je vsekakor razvidno, da upravljavci platforme TPB za spletno izmenjavo niso mogli spregledati dejstva, da ta platforma omogoča dostop do del, objavljenih brez dovoljenja imetnikov pravic, ob upoštevanju okoliščine – ki jo je predložitveno sodišče izrecno poudarilo – da velik del datotek Torrent, ki so na platformi TPB za spletno izmenjavo, usmerja na dela, objavljena brez dovoljenja imetnikov pravic. V teh okoliščinah je treba šteti, da gre za priobčitev „novi javnosti“ (glej v tem smislu sodbo z dne 26. aprila 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, točka 50).

46      Poleg tega ni sporno, da je cilj dajanja na voljo in upravljanja platforme za spletno izmenjavo, kakršna je obravnavana v postopku v glavni stvari, dobiček, saj se s platformo, kot je razvidno iz stališč, predloženih Sodišču, ustvarjajo znatni prihodki iz oglaševanja.

47      Zato je treba šteti, da dajanje na voljo in upravljanje platforme za spletno izmenjavo, kakršna je obravnavana v postopku v glavni stvari, pomeni „priobčitev javnosti“ v smislu člena 3(1) Direktive 2001/29.

48      Ob upoštevanju zgornjih preudarkov, je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba pojem „priobčitev javnosti“ v smislu člena 3(1) Direktive 2001/29 razlagati tako, da v okoliščinah, kakršne so obravnavane v postopku v glavni stvari, zajema to, da se na spletu da na voljo in upravlja platforma za izmenjavo, ki uporabnikom te platforme z indeksacijo metapodatkov glede varovanih del in z zagotavljanjem iskalnika omogoča, da ta dela lokalizirajo in jih izmenjajo v okviru omrežja vsak z vsakim (peer to peer).

 Drugo vprašanje

49      Ob upoštevanju odgovora na prvo vprašanje na drugo ni treba odgovoriti.
 Stroški

50      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:

Pojem „priobčitev javnosti“ v smislu člena 3(1) Direktive 2001/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi je treba razlagati tako, da v okoliščinah, kakršne so obravnavane v postopku v glavni stvari, zajema to, da se na spletu da na voljo in upravlja platforma za izmenjavo, ki uporabnikom te platforme z indeksacijo metapodatkov glede varovanih del in z zagotavljanjem iskalnika omogoča, da ta dela lokalizirajo in jih izmenjajo v okviru omrežja vsak z vsakim (peer to peer).

Podpisi

* Jezik postopka: nizozemščina.