Sodba Splošnega sodišča (četrti senat) z dne 20. julija 2016.#TeamBank AG Nürnberg proti Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino.#Znamka Evropske unije – Postopek za ugotovitev ničnosti – Mednarodna registracija znamke, v kateri je imenovana Evropska unija – Figurativna znamka e@sy Credit – Prejšnja figurativna nacionalna znamka EasyCredit – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Člen 8(1)(b) in člen 53(1)(a) Uredbe (ES) št. 207/2009.#Zadeva T-745/14.


Sodba Sodišča z dne 1. decembra 1970. # Union nationale des mutualités socialistes proti La Marca Stéphanie. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Commission de réclamation de Liège en matière d'assurance obligatoire contre la maladie et l'invalidité - Belgija. # Zadeva 32-70.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 16. julija 2009.#Kazenski postopek proti Tomasz Rubach.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Sąd Rejonowy w Kościanie - Poljska.#Varstvo prostoživečih živalskih in rastlinskih vrst - Vrste iz Priloge B k Uredbi (ES) št. 338/97 - Dokaz o zakonitosti pridobivanja osebkov teh vrst - Dokazno breme - Domneva nedolžnosti - Pravica do obrambe.#Zadeva C-344/08.

text:
      Zadeva C-344/08
      Kazenski postopek
      proti
      Tomaszu Rubachu
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Sąd Rejonowy w Kościanie)
      „Varstvo prostoživečih živalskih in rastlinskih vrst – Vrste iz Priloge B k Uredbi (ES) št. 338/97 – Dokaz o zakonitosti pridobivanja osebkov teh vrst – Dokazno breme – Domneva nedolžnosti – Pravica do obrambe“
      Povzetek sodbe
      Okolje – Mednarodna trgovina z ogroženimi prostoživečimi živalskimi in rastlinskimi vrstami – Vrste iz Priloge B k Uredbi
            št. 338/97
      (Uredba Sveta št. 338/97, člen 8(5) in Priloga B)
      Člen 8(5) Uredbe Sveta (ES) št. 338/97 o varstvu prosto živečih živalskih in rastlinskih vrst z zakonsko ureditvijo trgovine
         z njimi je treba razlagati tako, da so v kazenskem postopku zoper osebo, ki je obdolžena kršitve te določbe, vsa dokazna sredstva,
         ki so dopustna v postopkovnem pravu zadevnih držav članic v podobnih postopkih, načeloma dopustna za presojo zakonitosti pridobitve
         osebkov živalskih vrst iz Priloge B k tej uredbi. Tudi v zvezi z načelom domneve nedolžnosti ima takšna oseba na voljo vsa
         ta sredstva, da bi dokazala, da je navedene osebke zakonito pridobila v posest v skladu s pogoji iz navedene uredbe.

      Zato morajo nacionalni organi po nacionalnem dokaznem pravu presoditi, ali je bilo v konkretnem primeru, o katerem morajo
         odločiti, in glede na vse okoliščine dokazano, da so pogoji iz člena 8(5) Uredbe št. 338/97 izpolnjeni. Ta uredba ne omejuje
         dokaznih sredstev, ki se lahko uporabijo za ugotavljanje zakonitosti pridobitve navedenih osebkov vrst.

      (Glej točke 28, 29, 34 in izrek.)

SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 16. julija 2009(*)

      „Varstvo prostoživečih živalskih in rastlinskih vrst – Vrste iz Priloge B k Uredbi (ES) št. 338/97 – Dokaz o zakonitosti pridobivanja osebkov teh vrst – Dokazno breme – Domneva nedolžnosti – Pravica do obrambe“
      V zadevi C-344/08,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Sąd Rejonowy w Kościanie
         (Poljska) z odločbo z dne 8. julija 2008, ki je prispela na Sodišče 24. julija 2008, v kazenskem postopku proti

      Tomaszu Rubachu,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata, J.‑C. Bonichot, K. Schiemann, J. Makarczyk, sodniki, in C. Toader (poročevalka),
         sodnica,

      generalni pravobranilec: M. Poiares Maduro,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za poljsko vlado M. Dowgielewicz, zastopnik,
      –        za špansko vlado N. Díaz Abad, zastopnica,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti M. Konstantinidis in M. Owsiany-Hornung, zastopnika,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 8(5) Uredbe Sveta (ES) št. 338/97 z dne 9. decembra 1996
         o varstvu prosto živečih živalskih in rastlinskih vrst z zakonsko ureditvijo trgovine z njimi (UL 1997, L 61, str. 1).

      2        Ta predlog je bil predložen v okviru kazenskega postopka proti T. Rubachu zaradi kršitve poljske zakonodaje v zvezi z varstvom
         narave.

       Pravni okvir
       Konvencija o mednarodni trgovini z ogroženimi prosto živečimi živalskimi in rastlinskimi vrstami
      3        Namen Konvencije o mednarodni trgovini z ogroženimi prosto živečimi živalskimi in rastlinskimi vrstami, podpisane 3. marca
         1973 v Washingtonu (Zbirka pogodb Združenih narodov, zv. 993, št. I-14537, v nadaljevanju: CITES), je zagotoviti, da mednarodna
         trgovina z vrstami, ki so navedene v njenih prilogah, ter z deli ali izdelki, ki iz njih izvirajo, ne škoduje ohranjanju biotske
         raznovrstnosti in temelji na trajnostni rabi prostoživečih vrst.

      4        Navedena konvencija se je na podlagi Uredbe Sveta (EGS) št. 3626/82 z dne 3. decembra 1982 o izvajanju Konvencije o mednarodni
         trgovini z ogroženimi prosto živečimi živalskimi in rastlinskimi vrstami v Skupnosti (UL L 384, str. 1) v Evropski skupnosti
         začela uporabljati 1. januarja 1984. Navedena uredba je bila razveljavljena z Uredbo št. 338/97, ki v členu 1, drugi odstavek,
         določa, da se uporablja v skladu s cilji, načeli in določbami CITES.

       Pravo Skupnosti
      5        Člen 8 Uredbe št. 338/97 določa:

      „Določbe o nadzoru komercialnih dejavnosti
      1.       Osebke vrst iz Priloge A je prepovedano kupovati, ponujati v odkup, jih pridobivati v komercialne namene, javno prikazovati
         v komercialne namene, uporabljati za komercialno korist ter jih prodajati, posedovati za prodajo, ponujati za prodajo ali
         prevažati za prodajo.

      […]
      5.       Prepovedi iz odstavka 1 se uporabljajo tudi za osebke vrst iz Priloge B, razen kadar se pristojnemu organu zadevne države
         članice zadovoljivo dokaže, da so bili taki osebki pridobljeni, in če ne izvirajo iz Skupnosti, da so bili vne[s]eni vanjo,
         v skladu z veljavno zakonodajo o ohranjanju prosto živečih živalskih in rastlinskih vrst.

      […]“
      6        Člen 16 navedene uredbe določa:

      „Kazni
      1.      Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, da zagotovijo nalaganje kazni vsaj za naslednje kršitve te uredbe:
      a)      vnos osebkov v Skupnost ali njihov izvoz ali ponovni izvoz iz Skupnosti brez ustreznega dovoljenja ali potrdila ali z lažnim,
         ponarejenim ali neveljavnim dovoljenjem ali potrdilom ali z dovoljenjem ali potrdilom, ki je bilo spremenjeno brez dovoljenja
         organa izdajatelja;

      b)      neizpolnitev določb dovoljenja ali potrdila, izdanega v skladu s to uredbo;
      […]
      j)      kupovanje, ponujanje v odkup, pridobivanje v komercialne namene, uporaba za komercialno korist, javno prikazovanje v komercialne
         namene, prodaja, posedovanje za prodajo, ponujanje za prodajo ali prevažanje za prodajo osebkov v nasprotju s členom 8;

      […]
      2.      Ukrepi iz odstavka 1 ustrezajo naravi in teži kršitve ter vključujejo določbe, ki se nanašajo na zaseg, in kadar je primerno,
         odvzemom osebkov.

      […]
      4.      Kadar živ osebek vrste iz Priloge B ali C prispe na kraj vnosa v Skupnost brez ustreznega veljavnega dovoljenja ali potrdila,
         je treba osebek zaseči in se lahko odvzame; če prejemnik osebka ne prizna in če je to primerno, pristojni organi države članice,
         odgovorne za kraj vnosa, lahko zavrnejo sprejetje pošiljke in zahtevajo od prevoznika, da vrne osebek na kraj odpreme“.

      7        V Prilogi B k Uredbi št. 338/97 so v razredu Arachnida, red Araneae, pajki iz rodu Brachypelma.

       Nacionalno pravo
      8        Nacionalne določbe, ki se uporabljajo v postopku v glavni stvari, izhajajo večinoma iz zakona o varstvu narave z dne 16. aprila
         2004 (DZ. U št. 92, točka 880, v nadaljevanju: zakon o varstvu narave), ki povzema določbe CITES in predpise Skupnosti na
         tem področju.

      9        Člen 61(1) zakona o varstvu narave določa:

      „1. Za čezmejno pošiljanje rastlin in živali, ki sodijo med vrste, ki so na podlagi določb prava Evropske unije predmet omejitev,
         ki veljajo tudi za njihove določljive dele in iz njih narejene proizvode, je treba, razen če odstavek 2 ne določa drugače,
         pridobiti dovoljenje Ministrstva za okolje.“

      10      Člen 64 tega zakona določa:

      „1. Imetnik živali iz člena 61(1), ki sodijo med dvoživke, plazilce, ptiče in sesalce, ali rejec takšnih živali mora te pisno
         prijaviti v register.

      2. Obveznost prijave v register iz odstavka 1 se ne nanaša na:
      (1)      živalske vrtove;
      (2)      osebe, katerih gospodarska dejavnost se nanaša na trgovino z živalmi iz člena 61(1);
      (3)      začasnega skrbnika živali zaradi terapevtskih in prevzgojnih namenov.
      3. Za register iz člena 1 skrbi pristojni starosta [predsednik okrožja], glede na kraj, kjer so živali zaprte ali se vzrejajo.
      […]
      5. Obveznost prijave ali izbrisa iz registra nastane od dneva pridobitve, prodaje, uvoza ali izvoza, pridobitve v posest,
         izgube ali pogina živali. Zahtevo za vpis ali izbris je treba predložiti pristojnemu starosti v štirinajstih dneh od nastanka
         obveznosti.

      […]
      8. Starosta potrdi vpis v register z izdajo potrdila.
      9. Osebe iz odstavka 2, točka 2, morajo imeti in s prodano živaljo predati izvirnik ali kopijo dokumenta iz odstavka 4, točka
         11. Prodajalec živali mora kopijo opremiti z zaporedno številko, datumom izdaje, svojim žigom in podpisom, podatkom o številu
         živali, za katere je bil dokument izdan, in kadar se izvirni dokument nanaša na več kot eno vrsto, podatki v zvezi z njihovo
         vrsto.

      […]“
      11      Člen 128 navedenega zakona določa:

      „Kdor
      [...]
      (2) krši določbe prava Evropske unije na področju varstva prostoživečih živalskih in rastlinskih vrst z zakonsko ureditvijo
         trgovine z njimi s tem, da:

      [...]
      d)      ponuja v prodajo ali odkup, kupuje ali pridobiva, uporablja ali javno prikazuje v komercialne namene, prodaja, poseduje ali
         prevaža zaradi prodaje osebkov določenih živalskih in rastlinskih vrst,

      [...]
      se kaznuje z zaporom od treh mesecev do pet let.“
       Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      12      Iz predložitvene odločbe je razvidno, da je T. Rubach na sejmih terarijev pridobil eksotične pajke iz rodu Brachypelma Albopilosum, zaščitene osebke, ki spadajo v živalsko vrsto iz Priloge B k Uredbi št. 338/97, jih v ujetništvu razmnoževal in prodajal
         na spletni dražbi od februarja do oktobra 2006.

      13      Zaradi teh dejanj je bil zoper T. Rubacha sprožen kazenski postopek zaradi 46 kršitev člena 128(2)(d) zakona o varstvu narave.

      14      Sąd Rejonowy w Kościanie je s sodbo z dne 26. oktobra 2007 obtoženca oprostilo glede vseh dejstev, ki so mu bila očitana,
         saj je ugotovilo, da njegovo ravnanje ni pomenilo znakov nezakonitega ravnanja, katerega je bil obdolžen.

      15      Sąd Okręgowy w Poznaniu je 2. aprila 2008 pri odločanju o pritožbi, ki jo je vložil prokurator Rejonowy w Kościanie, navedeno
         sodbo v celoti razveljavilo in zadevo vrnilo v novo odločanje.

      16      Sąd Rejonowy w Kościanie je pri ponovni presoji zadeve ugotovilo, da bi imela razlaga nacionalnega prava s strani pritožbenega
         sodišča, ki zavezuje sodišče, ki ponovno odloča o zadevi, za posledico, da bi se obdolženec lahko izognil kazenski odgovornosti
         le, če bi dokazal izvor živali bodisi s predložitvijo potrdila o prijavi v register, kot določa člen 64(1) zakona o varstvu
         narave, ki se nanaša na prodane živali, bodisi s predložitvijo dokazov, s katerimi se lahko ugotovi izvor teh živali ali jasno
         opredeli osebo oziroma osebe, ki so jim živali pripadale ali ki so jih vzrejale.

      17      Sąd Rejonowy w Kościanie je v zvezi s prvim dokazom zaslišalo Starostwo Powiatowe w Kościanie (uprava okrožja Kościan). Stališče
         tega organa dokazuje, da obdolženi ni mogel registrirati zadevnih osebkov, saj teh ni treba registrirati, ker so pajki. To
         dejstvo potrjuje tudi poljska vlada v svojih pisnih stališčih.

      18      Po mnenju Sąd Rejonowy w Kościanie se obdolženec, če je moral predložiti dokument, ki mu ga v skladu z nacionalnim pravom
         ni bilo treba pridobiti, in hkrati ni imel obveznosti posebnega poznavanja izvora zadevnih živali, ne bi mogel izogniti kazenski
         odgovornosti.

      19      V teh okoliščinah je Sąd Rejonowy w Kościanie prekinilo postopek in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:

      „[K]ako lahko imetnik živali, navedenih v Prilogi B [k Uredbi št. 338/97] (ki niso dvoživke, plazilci, ptiči ali sesalci),
         dokaže na podlagi [člena 8(5) navedene uredbe] in ob upoštevanju domneve nedolžnosti, da so njegovi osebki pridobljeni […]
         v skladu z veljavno zakonodajo o prostoživečih živalskih in rastlinskih vrstah [...]?“

       Vprašanje za predhodno odločanje
       Stališča, predložena Sodišču
      20      Poljska vlada predlaga, naj se predložitvenemu sodišču odgovori, da člen 8(5) Uredbe št. 338/97, ki za opravljanje komercialne
         dejavnosti v smislu člena 8(1) te uredbe zahteva dokaz o zakonitosti pridobitve osebkov vrst iz Priloge B k navedeni uredbi,
         napotuje na dokazna pravila, ki se uporabljajo pri pristojnem nacionalnem organu. Če gre za kazenski postopek, bi moral biti
         dokaz o tem dejstvu izveden v skladu z načeli kazenskega postopka, po katerih se resničnost dejstev ugotovi z vsemi mogočimi
         dokaznimi sredstvi in se dvom šteje v korist obdolženca.

      21      Španska vlada Sodišču predlaga, naj na vprašanje odgovori, da je treba zahtevati dokaz o zakonitosti izvora vseh osebkov iz
         Priloge B in prepustiti upravnim organom držav članic, ki so pristojni na podlagi CITES, presojo teh dokazov, s katerimi bo
         vsekakor zagotovljena izsleditev zakonitega izvora zadevnih osebkov.

      22      Po mnenju Komisije Evropskih skupnosti je treba predložitvenemu sodišču odgovoriti, da nacionalno sodišče med kazenskim postopkom,
         s katerim se želi kaznovati morebitna kršitev določb člena 8(5) Uredbe št. 338/97, ob upoštevanju, da ni predpisov Skupnosti,
         ki bi urejali takšne kazenske postopke, praviloma uporabi nacionalno pravo in ga pri tem razlaga v skladu s pravom Skupnosti
         ter zagotavlja njegovo polno učinkovitost. Komisija v zvezi s porazdelitvijo dokaznega bremena meni, da ob upoštevanju, da
         načeloma velja prepoved uporabe osebkov vrst iz Priloge B k Uredbi št. 338/97 v komercialne namene, mora državni tožilec v
         kazenskem postopku dokazati, da je T. Rubach zaščitene osebke vrst uporabil v komercialne namene. Nasprotno pa bi moral T.
         Rubach dokazati, da je zakonito pridobil v posest te osebke, s čimer bi se lahko izognil kazenski odgovornosti.

       Odgovor Sodišča
      23      Kot je razvidno iz vseh elementov predloga za sprejetje predhodne odločbe, želi predložitveno sodišče v bistvu izvedeti, prvič,
         katera so dokazna sredstva, ki so na podlagi člena 8(5) Uredbe št. 338/97 dopustna v kazenskem postopku, ki se nanaša na dejavnosti
         v zvezi z osebki živalskih vrst iz Priloge B k tej uredbi, kakršni so v postopku v glavni stvari, in, drugič, kakšna je pravična
         porazdelitev dokaznega bremena v zvezi z ugotavljanjem zakonitosti pridobitve takih osebkov.

      24      Namen ureditve varstva, ki je bila uvedena za osebke vrst iz prilog A in B k navedeni uredbi je, da se zagotovi čim širše
         varstvo prostoživečih živalskih in rastlinskih vrst z zakonsko ureditvijo trgovine z njimi ob upoštevanju ciljev, načel in
         določb CITES.

      25      Ni sporno, da Uredba št. 338/97 ne vsebuje splošne prepovedi uvoza in trgovine z drugimi vrstami od tistih iz Priloge A (sodba
         z dne 19. junija 2008 v zadevi Nationale Raad van Dierenkwekers en Liefhebbers in Andibel, C‑219/07, ZOdl., str. I‑4475, točka
         18).

      26      Kot je razsodilo Sodišče, je komercialna uporaba osebkov vrst iz Priloge B k Uredbi št. 338/97 dovoljena, če so izpolnjeni
         pogoji iz člena 8(5) te uredbe (sodba z dne 23. oktobra 2001 v zadevi Tridon, C‑510/99, Recueil, str. I‑7777, točka 44). Prepoved
         trgovanja iz člena 8 navedene uredbe se namreč ne uporablja, kadar se pristojnemu organu zadevne države članice dokaže, da
         so bili taki osebki pridobljeni, in če ne izvirajo iz Skupnosti, da so bili vneseni vanjo v skladu z veljavno zakonodajo o
         ohranjanju prostoživečih živalskih in rastlinskih vrst.

      27      Glede na te določbe je torej treba ugotoviti, da v Uredbi št. 338/97 ni pojasnjeno, katera dokazna sredstva je treba uporabiti,
         da se dokaže zakonita pridobitev osebkov vrst iz Priloge B k tej uredbi v skladu s pogoji iz člena 8(5) navedene uredbe, zlasti
         kadar so bili ti izleženi v ujetništvu na ozemlju Skupnosti. Skrb za določitev dokaznih sredstev, s katerimi se lahko dokaže,
         da so navedeni pogoji izpolnjeni, je torej prepuščena pristojnim organom držav članic. Ta sredstva vključujejo dovoljenja
         ali potrdila, določena v isti uredbi, ali vsak drug ustrezen dokument, za katerega bi pristojni državni organi menili, da
         je koristen.

      28      V zvezi s tem je treba opozoriti, da so ob neobstoju ureditve Skupnosti o pojmu dokaz vsa dokazna sredstva, ki so dopustna
         v postopkovnem pravu držav članic v podobnih postopkih, načeloma dopustna. Zato morajo v položaju, kakršen je v postopku v
         glavni stvari, državni organi po nacionalnem dokaznem pravu presoditi, ali je bilo v konkretnem primeru, o katerem morajo
         odločiti, dokazano, da so pogoji iz člena 8(5) Uredbe št. 338/97 izpolnjeni (glej v tem smislu sodbo z dne 23. marca 2000
         v združenih zadevah Met-Trans in Sagpol, C-310/98 in C‑406/98, Recueil, str. I-1797, točki 29 in 30).

      29      Torej je treba predložitvenemu sodišču glede tega prvega vidika odgovoriti, da Uredba št. 338/97 ne omejuje dokaznih sredstev,
         ki se lahko uporabijo za ugotavljanje zakonitosti pridobitve osebkov vrst iz Priloge B k tej uredbi in da so vsa dokazna sredstva,
         ki so dopustna v postopkovnem pravu zadevnih držav članic v podobnih postopkih, načeloma dopustna za presojo zakonitosti pridobitve
         navedenih osebkov.

      30      Drugič, v zvezi s porazdelitvijo dokaznega bremena glede ugotavljanja zakonitosti pridobitve osebkov živalskih vrst iz Priloge
         B k Uredbi št. 338/97 je treba ob upoštevanju načela domneve nedolžnosti opozoriti, da domneva nedolžnosti, kot izhaja zlasti
         iz člena 6(2) Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane 4. novembra 1950 v Rimu, spada
         med temeljne pravice, ki so v skladu z ustaljeno sodno prakso, potrjeno tudi v preambuli k Enotni evropski listini in v členu
         6(2) Pogodbe EU, zaščitene v pravnem redu Skupnosti (glej zlasti sodbi z dne 8. julija 1999 v zadevi Hüls proti Komisiji,
         C‑199/92 P, Recueil, str. I-4287, točka 149, in v zadevi Montecatini proti Komisiji, C-235/92 P, Recueil, str. I-4539, točka
         175).

      31      Domneva nedolžnosti zagotavlja vsaki osebi, da ne bo niti označena niti obravnavana kot kriva za kršitev, dokler sodišče ne
         dokaže njene krivde (glej sodbo Evropskega sodišča za človekove pravice z dne 28. oktobra 2004 v zadevi Y. B. in drugi proti
         Turčiji, št. 48173/99 in 48319/99, točka 43).

      32      Treba je poudariti, da ureditev varstva, ki je bila uvedena za osebke vrst iz prilog A in B k Uredbi št. 338/97 ne vpliva
         na splošno obveznost tožilstva, da v kazenskem postopku dokaže, da je obtoženi v komercialne namene uporabljal osebke vrst
         iz Priloge B k Uredbi št. 338/97, ki jih varuje veljavna zakonodaja.

      33      Obdolženec ima v vsakem primeru pravico, da se brani zoper uveljavljanje njegove kazenske odgovornosti s tem, da v skladu
         z določbami člena 8(5) Uredbe št. 338/97 dokaže, da je na podlagi pogojev iz navedene uredbe zakonito pridobil v posest navedene
         osebke, in da v ta namen uporabi vsa dokazna sredstva, ki jih upoštevno postopkovno pravo dopušča.

      34      Zato je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 8(5) Uredbe št. 338/97 razlagati tako, da so v kazenskem
         postopku zoper osebo, ki je obdolžena kršitve te določbe, vsa dokazna sredstva, ki so dopustna v postopkovnem pravu zadevnih
         držav članic v podobnih postopkih, načeloma dopustna za presojo zakonitosti pridobitve osebkov živalskih vrst iz Priloge B
         k tej uredbi. Tudi v zvezi z načelom domneve nedolžnosti ima takšna oseba na voljo vsa ta sredstva, da bi dokazala, da je
         navedene osebke zakonito pridobila v posest v skladu s pogoji iz navedene uredbe.

       Stroški
      35      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      Člen 8(5) Uredbe Sveta (ES) št. 338/97 z dne 9. decembra 1996 o varstvu prosto živečih živalskih in rastlinskih vrst z zakonsko
            ureditvijo trgovine z njimi je treba razlagati tako, da so v kazenskem postopku zoper osebo, ki je obdolžena kršitve te določbe,
            vsa dokazna sredstva, ki so dopustna v postopkovnem pravu zadevnih držav članic v podobnih postopkih, načeloma dopustna za
            presojo zakonitosti pridobitve osebkov živalskih vrst iz Priloge B k tej uredbi. Tudi v zvezi z načelom domneve nedolžnosti
            ima takšna oseba na voljo vsa ta sredstva, da bi dokazala, da je navedene osebke zakonito pridobila v posest v skladu s pogoji
            iz navedene uredbe.
      Podpisi
      * Jezik postopka: poljščina.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 19. aprila 1988. # Helenska država proti Inter-Kom Emboriki kai Biomichaniki Epicheirisis Elaion, Liparon kai Trofimon AE. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Efeteio Athinon - Grčija. # Višja sila. # Zadeva 71/87.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 14. julija 1994. # Kazenski postopek proti J.J.J. Van der Veldt. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Rechtbank van eerste aanleg Gent - Belgija. # Zadeva C-17/93.


Sodba Sodišča za uslužbence (prvi senat) z dne 5. novembra 2013. # Brigitte Knöll proti Evropski policijski urad (Europol). # Zadeva F-105/12.


Sodba Sodišča za uslužbence (drugi senat) z dne 19. junija 2014. # BN proti Evropskemu parlamentu. # Zadeva F-157/12.


Sodba Sodišča za uslužbence (tretji senat) z dne 12. decembra 2012. # BS proti Evropski komisiji. # Javni uslužbenci - Socialna varnost. # Zadeva F-90/11.


Sodba Sodišča z dne 13. aprila 1994. # Komisija Evropskih skupnosti proti Velikemu vojvodstvu Luksemburg. # Neizpolnitev obveznosti. # Zadeva C-313/93.


title: Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 10. decembra 2015.#Simona Kornhaas proti Thomasu Dithmarju.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesgerichtshof.#Predhodno odločanje – Območje svobode, varnosti in pravice – Postopki zaradi insolventnosti – Uredba (ES) št. 1346/2000 – Člen 4(1) – Določitev prava, ki se uporabi – Zakonodaja države članice, ki določa obveznost direktorja družbe, da tej povrne izplačila, opravljena po nastopu insolventnosti – Uporaba te zakonodaje za družbo, ustanovljeno v drugi državi članici – Člena 49 PDEU in 54 PDEU – Omejitev svobode ustanavljanja – Neobstoj.#Zadeva C-594/14.

text:
         SODBA SODIŠČA (šesti senat)
      z dne 10. decembra 2015 (
            *
         )
      „Predhodno odločanje — Območje svobode, varnosti in pravice — Postopki zaradi insolventnosti — Uredba (ES) št. 1346/2000 — Člen 4(1) — Določitev prava, ki se uporabi — Zakonodaja države članice, ki določa obveznost direktorja družbe, da tej povrne izplačila, opravljena po nastopu insolventnosti — Uporaba te zakonodaje za družbo, ustanovljeno v drugi državi članici — Člena 49 PDEU in 54 PDEU — Omejitev svobode ustanavljanja — Neobstoj“
      V zadevi C‑594/14,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Bundesgerichtshof (zvezno sodišče, Nemčija) z odločbo z dne 2. decembra 2014, ki je prispela na Sodišče 22. decembra 2014, v postopku

         Simona Kornhaas

      proti

         Thomasu Dithmarju, stečajnemu upravitelju družbe Kornhaas Montage und Dienstleistung Ltd,
      SODIŠČE (šesti senat),
      v sestavi F. Biltgen, predsednik desetega senata v funkciji predsednika šestega senata, M. Berger (poročevalka), sodnica, in S. Rodin, sodnik,
      generalni pravobranilec: M. Szpunar,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za S. Kornhaas W. Steinfeld, odvetnik,

               —

               za T. Dithmarja C. Esser, odvetnik,

               —

               za Evropsko komisijo M. Wilderspin, agent,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 4 Uredbe Sveta (ES) št. 1346/2000 z dne 29. maja 2000 o postopkih v primeru insolventnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 1, str. 191, v nadaljevanju: Uredba) ter členov 49 PDEU in 54 PDEU.

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med T. Dithmarjem, stečajnim upraviteljem družbe Kornhaas Montage und Dienstleistung Ltd (v nadaljevanju: družba dolžnica), in S. Kornhaas zaradi tožbe za povračilo izplačil, ki jih je ta opravila kot direktorica družbe dolžnice po tem, ko je ta postala insolventna.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Člen 3 Uredbe št. 1346/2000, naslovljen „Mednarodna pristojnost“, določa:
               „1.   Sodišča držav članic, na katerih ozemlju je središče dolžnik[ov]ih glavnih interesov, so pristojna za uvedbo postopkov v primeru insolventnosti. Pri družbi ali pravni osebi se, dokler se ne dokaže nasprotno, domneva, da je središče dolžnik[ov]ih glavnih interesov registrirani sedež.
               2.   Kadar je središče dolžnikovih glavnih interesov na ozemlju države članice, so sodišča druge države članice pristojna za uvedbo postopkov v primeru insolventnosti zoper navedenega dolžnika samo, če ima ta poslovalnico na ozemlju navedene druge države članice. Učinki teh postopkov so omejeni na dolžnikovo premoženje, ki se nahaja na ozemlju slednje države članice.
               […]“

               4

               Člen 4 te uredbe, naslovljen „Pravo, ki se uporablja“, določa:
               „1.   Če ta uredba ne določa drugače, je pravo, ki se uporablja za postopke v primeru insolventnosti in njihove učinke, pravo države članice, na katere ozemlju so bili uvedeni postopki, v nadaljnjem besedilu ‚država, v kateri so bili uvedeni postopki‘.
               2.   Pravo države, v kateri so bili uvedeni postopki, določa pogoje za uvedbo, vodenje in končanje teh postopkov. Zlasti pa določa:
               […]

                        (m)

                        pravila v zvezi z ničnostjo, izpodbojnostjo ali neizvršljivostjo pravnih dejanj, ki so v škodo vseh upnikov.“

         Nemško pravo

               5

               Člen 64(1) in (2) zakona o družbah z omejeno odgovornostjo (Gesetz betreffend die Gesellschaften mit beschränkter Haftung, RGBl. 1898, str. 846, v nadaljevanju: GmbHG) v različici, ki je veljala v času dejanskega stanja iz postopka v glavni stvari, je določal:
               „(1)   V primeru insolventnosti družbe morajo poslovodje nemudoma in najpozneje v treh tednih po nastopu insolventnosti vložiti zahtevo za začetek postopka zaradi insolventnosti. Enako velja v bistvu velja, če se izkaže, da je družba prezadolžena.
               (2)   Poslovodje morajo družbi povrniti izplačila, ki so bila opravljena po nastopu insolventnosti družbe ali po ugotovitvi njene prezadolženosti. […]“

         Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje

               6

               T. Dithmar je stečajni upravitelj družbe dolžnice v okviru postopka zaradi insolventnosti, ki ga je začelo Amtsgericht Erfurt (okrajno sodišče v Erfurtu). Družba dolžnica, katere direktorica je bila S. Kornhaas, je bila v sodni register Cardiff (Združeno kraljestvo) vpisana kot private company limited by shares (v nadaljevanju: Limited). Podružnica družbe dolžnice je bila ustanovljena v Nemčiji in je bila vpisana v sodni register pri Amtsgericht Jena (okrajno sodišče v Jeni). Dejavnost družbe dolžnice, ki je delovala predvsem v Nemčiji, je bila montaža prezračevalnih sistemov in s tem povezane storitve.

               7

               T. Dithmar je trdil, da je bila družba dolžnica insolventna vsaj od 1. novembra 2006 in da je S. Kornhaas med 11. decembrom 2006 in 26. februarjem 2007 v breme te družbe izvedla izplačila v skupnem znesku 110.151,66 EUR, zato je proti S. Kornhaas vložil tožbo za povrnitev tega zneska na podlagi člena 64(2), prvi stavek, GmbHG. Landgericht Erfurt (okrožno sodišče v Erfurtu) je tej tožbi ugodilo. S. Kornhaas je vložila pritožbo pri Oberlandesgericht Jena (višje sodišče v Jeni), ki je sodbo Landgericht Erfurt (okrožno sodišče v Erfurtu) potrdilo in dovolilo „revizijo“ pri Bundesgerichtshof (zvezno sodišče).

               8

               Predložitveno sodišče meni, da je tožba T. Dithmarja z vidika nemškega prava utemeljena, ker je namen člena 64(2), prvi stavek, GmbHG v bistvu preprečiti zmanjšanje stečajne mase pred začetkom postopka zaradi insolventnosti in zagotoviti, da se na podlagi te stečajne mase v okviru navedenega postopka izvede enakovredno poplačilo terjatev. Ta določba naj bi zato, čeprav je formalno del zakonodaje, ki se nanaša na pravo družb, spadala v insolvenčno pravo, tako da naj bi jo bilo mogoče uporabiti zoper direktorja družbe s statutarno obliko Limited.

               9

               Vendar se predložitveno sodišče sprašuje, ali je taka določba združljiva s pravom Unije. V zvezi s tem naj bi bilo iz člena 4(1) Uredbe št. 1346/2000 razvidno, da je pravo, ki se uporablja za postopke zaradi insolventnosti in njihove učinke, nemško pravo kot pravo države članice, na katere ozemlju so bili uvedeni postopki. V nemški doktrini naj bi obstajala nasprotna stališča v zvezi z vprašanjem, ali se lahko člen 64(2), prvi stavek, GmbHG uporabi zoper direktorje družb, ki so sicer ustanovljene po pravu druge države članice Evropske unije, katerih središče glavnih interesov pa je v Nemčiji.

               10

               Predložitveno sodišče navaja, da člen 64(2), prvi stavek, GmbHG ne določa pogojev, pod katerimi lahko družba, ustanovljena po pravu neke druge države članice, registrira upravni sedež v Nemčiji, ampak le pravne posledice take odločitve in nezakonitega ravnanja njenih direktorjev. Svoboda ustanavljanja naj torej ne bi bila prizadeta.

               11

               Morebitna omejitev svobode ustanavljanja, do katere bi prišlo zaradi uporabe člena 64(2), prvi stavek, GmbHG, pa naj bi bila vsekakor upravičena, ker bi se uporabila nediskriminatorno, ker bi se uporabljala za nujni splošni interes, ker bi omogočala ohranitev stečajne mase ali njeno ponovno napolnitev in ker ne bi presegala tistega, kar je nujno za uresničitev tega cilja.

               12

               Vendar predložitveno sodišče navaja, da bi bilo sodno prakso Sodišča, ki med drugim izhaja iz sodb Überseering (C‑208/00, EU:C:2002:632) in Inspire Art (C‑167/01, EU:C:2003:512), mogoče razlagati tudi tako, da se pri notranjih zadevah družb, ki so bile ustanovljene v eni državi članici, vendar se njihova glavna dejavnost izvaja v drugi državi članici, v okviru svobode ustanavljanja uporabi pravo družb države ustanovitve. Uporaba člena 64(2), prvi stavek, GmbHG za direktorje družb neke druge države članice bi tako lahko kršila svobodo ustanavljanja v smislu členov 49 PDEU in 54 PDEU.

               13

               V teh okoliščinah je Bundesgerichtshof (zvezno sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

                        „1.

                        Ali je tožba, s katero stečajni upravitelj pred nemškim sodiščem direktorja private company limited by shares angleškega in valižanskega prava, o premoženju katere se je v Nemčiji v skladu s členom 3(1) Uredbe Sveta (ES) št. 1346/2000 začel postopek zaradi insolventnosti, terja za povračilo izplačil, ki jih je direktor opravil pred začetkom postopka zaradi insolventnosti, vendar po tem, ko je postala plačilno nesposobna, predmet nemškega insolvenčnega prava v smislu člena 4(1) Uredbe Sveta (ES) št. 1346/2000?

                        2.

                        Ali je zgoraj navedena tožba v nasprotju s svobodo ustanavljanja na podlagi členov 49 PDEU in 54 PDEU?“

         Vprašanji za predhodno odločanje

         Prvo vprašanje

               14

               Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 4 Uredbe št. 1346/2000 razlagati tako, da na področje njegove uporabe spada tožba, vložena proti direktorju družbe angleškega in valižanskega prava, ki je predmet postopka zaradi insolventnosti, začetega v Nemčiji, ki jo je pri nemškem sodišču vložil stečajni upravitelj te družbe, s katero se na podlagi nacionalnih določb, kot je člen 64(2), prvi stavek, GmbHG, zahteva povračilo izplačil, ki jih je ta direktor opravil pred začetkom postopka v primeru insolventnosti, vendar po datumu, na katerega je ta družba postala insolventna.

               15

               Sodišče je v takem kontekstu že odločilo, da je treba člen 3(1) Uredbe št. 1346/2000 razlagati tako, da so sodišča države članice, na območju katere je bil začet postopek zaradi insolventnosti glede premoženja družbe, na podlagi te določbe pristojna za odločanje o tožbi, ki jo je upravitelj v postopku zaradi insolventnosti te družbe vložil zoper poslovodjo navedene družbe, za povračilo izplačil, opravljenih po nastopu insolventnosti te družbe ali po ugotovitvi njene prezadolženosti (sodba H, C‑295/13, EU:C:2014:2410, točka 26).

               16

               Sodišče je to odločitev oprlo predvsem na okoliščino, da nacionalna določba, kot je člen 64(2), prvi stavek, GmbHG, na podlagi katere mora poslovodja insolventne družbe vrniti izplačila, ki jih je opravil za račun te družbe po nastopu insolventnosti te družbe, odstopa od splošnih pravil civilnega in gospodarskega prava zaradi stanja insolventnosti navedene družbe. Na podlagi tega je ugotovilo, da tožba, ki temelji na tej določbi in ki je vložena v okviru postopka zaradi insolventnosti, izhaja neposredno iz postopka zaradi insolventnosti in je z njim tesno povezana (glej v tem smislu sodbo H, C‑295/13, EU:C:2014:2410, točki 23 in 24).

               17

               Sodišče je torej v sodbi H (C‑295/13, EU:C:2014:2410) – v kateri se je njegov odgovor na predlog za sprejetje predhodne odločbe sicer nanašal na člen 3 Uredbe št. 1346/2000 in na mednarodno pristojnost nacionalnega sodišča za odločitev o tožbi, ki je temeljila na nacionalni določbi, kot je člen 64(2), prvi stavek, GmbHG – tako določbo nacionalnega prava jasno opredelilo kot določbo insolvenčnega prava. Iz tega je razvidno, da je treba šteti, da je ta zadnjenavedena določba del prava, ki se uporabi za postopke v primeru insolventnosti in njihove učinke, v smislu člena 4(1) Uredbe št. 1346/2000. Kot tako lahko navedeno določbo nacionalnega prava – katere eden od učinkov je, če gre za tak primer, da se direktorju družbe naloži povračilo izplačil, ki jih je opravil za njen račun po nastopu njene insolventnosti – nacionalno sodišče, pri katerem je bil uveden postopek zaradi insolventnosti, v skladu s členom 4(1) Uredbe št. 1346/2000 uporabi kot pravo države članice, na ozemlju katere se uvede postopek zaradi insolventnosti (v nadaljevanju: lex fori concursus).

               18

               V zvezi s tem je treba dodati, da je treba člen 64(2), prvi stavek, GmbHG razlagati v povezavi s prvim odstavkom tega člena, ki v bistvu določa, da morajo v primeru insolventnosti ali prezadolženosti družbe člani njenega predstavniškega organa nemudoma in najpozneje v treh tednih po nastopu insolventnosti ali prezadolženosti vložiti zahtevo za začetek postopka zaradi insolventnosti. Člen 64(2), prvi stavek, GmbHG torej omogoča vključitev osebne odgovornosti direktorjev insolventne ali prezadolžene družbe, ki so opustili dolžnost vložitve zahteve za začetek postopka zaradi insolventnosti, s čimer so kršili člen 64(1) GmbHG. Ko se tak postopek začne, za odobritev izplačil za račun tega podjetja na splošno namreč ni več pristojen direktor insolventne družbe, ampak njen stečajni upravitelj. Iz tega je razvidno, da se sankcija, ki je v bistvu določena v členu 64(2), prvi stavek, GmbHG, ne uporabi, če direktor insolventne družbe izpolni obveznost, določeno v členu 64(1) GmbHG.

               19

               Člen 4(2) Uredbe št. 1346/2000 med drugim določa, da so „pogoji za uvedbo“ postopka zaradi insolventnosti določeni z lex fori concursus. To določbo je treba zaradi zagotovitve njenega polnega učinka razlagati tako, da na njeno področje uporabe spadajo, prvič, pogoji za uvedbo postopka zaradi insolventnosti, drugič, pravila, ki opredeljujejo osebe, ki morajo zahtevati začetek tega postopka, in tretjič, posledice kršitve te obveznosti. Zato je treba s tega vidika šteti, da tudi nacionalne določbe, kot sta člen 64(1) in (2), prvi stavek, GmbHG, učinek katerih je v bistvu sankcioniranje neizpolnitve obveznosti vložitve zahteve za začetek postopka zaradi insolventnosti, spadajo na področje uporabe člena 4 Uredbe št. 1346/2000.

               20

               Poleg tega določba, kot je člen 64(2), prvi stavek, GmbHG prispeva k uresničitvi cilja, ki je sam po sebi mutatis mutandis povezan z vsakim postopkom zaradi insolventnosti, in sicer preprečitev možnosti zmanjšanja stečajne mase pred začetkom postopka zaradi insolventnosti za enakovredno poplačilo terjatev. Taka določba je zato vsaj podobna pravilu o „neizvršljivosti pravnih dejanj, ki so v škodo vseh upnikov“, za katero se na podlagi člena 4(2)(m) Uredbe št. 1346/2000 uporabi lex fori concursus.

               21

               V teh okoliščinah je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 4 Uredbe št. 1346/2000 razlagati tako, da na področje njegove uporabe spada tožba, vložena proti direktorju družbe angleškega in valižanskega prava, ki je predmet postopka zaradi insolventnosti, začetega v Nemčiji, ki jo je pri nemškem sodišču vložil stečajni upravitelj te družbe in s katero se na podlagi nacionalnih določb, kot je člen 64(2), prvi stavek, GmbHG, zahteva povračilo izplačil, ki jih je ta direktor opravil pred začetkom postopka v primeru insolventnosti, vendar po datumu, na katerega je ta družba postala insolventna.

         Drugo vprašanje

               22

               Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali člena 49 PDEU in 54 PDEU nasprotujeta uporabi nacionalne določbe, kot je člen 64(2), prvi stavek, GmbHG, za direktorja družbe angleškega in valižanskega prava, zoper katero je bil v Nemčiji začet postopek zaradi insolventnosti.

               23

               V zvezi s tem iz sodne prakse Sodišča izhaja, da v nekaterih okoliščinah dejstvo, da država članica družbi, ustanovljeni po pravu druge države članice, v kateri ima svoj statutarni sedež, zavrne priznanje pravne sposobnosti, med drugim zato, ker je ta družba prenesla svoj dejanski sedež na ozemlje prve države članice, lahko pomeni omejitev svobode ustanavljanja, ki načeloma ni združljiva s členoma 49 PDEU in 54 PDEU (glej v tem smislu sodbo Überseering, C‑208/00, EU:C:2002:632, točka 82).

               24

               Sodišče je tudi že odločilo, da če so nacionalne odločbe o minimalnem osnovnem kapitalu nezdružljive s svobodo ustanavljanja, kot jo zagotavlja Pogodba, vsekakor enako velja za sankcije za nespoštovanje teh obveznosti, kot je osebna in solidarna odgovornost uprave, kadar je osnovni kapital nižji od minimalnega zneska, ki ga določa nacionalna zakonodaja, ali kadar se osnovni kapital med poslovanjem družbe zniža pod ta znesek (glej v tem smislu sodbo Inspire Art, C‑167/01, EU:C:2003:512, točka 141).

               25

               Vendar je glede nacionalne določbe, kot je člen 64(2), prvi stavek, GmbHG, treba ugotoviti, da se ta ne nanaša niti na to, da država članica družbi, ustanovljeni po pravu druge države članice, ki je prenesla svoj dejanski sedež na ozemlje prve države članice, zavrne priznanje pravne sposobnosti, niti na osebno odgovornost uprave zaradi osnovnega kapitala te družbe, ki je nižji od minimalnega zneska, ki ga določa nacionalna zakonodaja.

               26

               Prvič, iz predložitvene odločbe namreč izhaja, da v okoliščinah postopka v glavni stvari pravna sposobnost družbe dolžnice nikakor ni izpodbijana. Besedilo člena 64(2), prvi stavek, GmbHG obstoj takega izpodbijanja celo izključuje, ker se za uporabo te določbe predpostavlja obstoj „družbe“.

               27

               Drugič, osebna odgovornost direktorjev družbe na podlagi člena 64(2), prvi stavek, GmbHG se ne navezuje na to, da je osnovni kapital te družbe nižji od minimalnega zneska, ki ga določa nemška zakonodaja ali zakonodaja, v skladu s katero je bila ustanovljena ta družba, ampak v bistvu izključno na to, da so direktorji take družbe opravili izplačila v fazi, v kateri bi morali na podlagi člena 64(1) GmbHG zahtevati začetek postopka zaradi insolventnosti.

               28

               Glede na navedeno se uporaba nacionalne določbe, kot je člen 64(2), prvi stavek, GmbHG, nikakor ne nanaša na ustanovitev družbe v dani državi članici niti na njeno poznejšo širitev v drugo državo članico, saj se ta določba nacionalnega prava uporabi šele po tem, ko je ta družba ustanovljena v okviru njene dejavnosti, natančneje, bodisi po tem, ko jo je treba v skladu z nacionalnim pravom, ki se uporabi na podlagi člena 4 Uredbe št. 1346/2000, šteti za insolventno, bodisi po tem, ko je v skladu z nacionalnim pravom ugotovljeno, da je prezadolžena. Nacionalna določba, kot je člen 64(2), prvi stavek, GmbHG, zato ne more vplivati na svobodo ustanavljanja.

               29

               V teh okoliščinah je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člena 49 PDEU in 54 PDEU razlagati tako, da ne nasprotujeta uporabi nacionalne določbe, kot je člen 64(2), prvi stavek, GmbHG, za direktorja družbe angleškega in valižanskega prava, zoper katero je bil v Nemčiji začet postopek zaradi insolventnosti.

         Stroški

               30

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (šesti senat) razsodilo:

                           1.

                           Člen 4 Uredbe Sveta (ES) št. 1346/2000 z dne 29. maja 2000 o postopkih v primeru insolventnosti je treba razlagati tako, da na področje njegove uporabe spada tožba, vložena proti direktorju družbe angleškega in valižanskega prava, ki je predmet postopka zaradi insolventnosti, začetega v Nemčiji, ki jo je pri nemškem sodišču vložil stečajni upravitelj te družbe in s katero se na podlagi nacionalnih določb, kot je člen 64(2), prvi stavek, zakona o družbah z omejeno odgovornostjo, zahteva povračilo izplačil, ki jih je ta direktor opravil pred začetkom postopka v primeru insolventnosti, vendar po datumu, na katerega je ta družba postala insolventna.

                           2.

                           Člena 49 PDEU in 54 PDEU ne nasprotujeta uporabi nacionalne določbe, kot je člen 64(2), prvi stavek, zakona o družbah z omejeno odgovornostjo, za direktorja družbe angleškega in valižanskega prava, zoper katero je bil v Nemčiji začet postopek zaradi insolventnosti.

                     Podpisi

            (
            *
         )   Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 18. julija 2007.#État du Veliko vojvodstvo Luksemburg proti Hans Ulrich Lakebrink in Katrin Peters-Lakebrink.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Cour administrative - Luksemburg.#Člen 39 ES - Dohodnina nerezidentov - Izračun davčne stopnje - Nepremičnine na ozemlju druge države članice - Neupoštevanje negativnih dohodkov od oddajanja v najem nepremičnin.#Zadeva C-182/06.

text:
      Zadeva C-182/06
      Veliko vojvodstvo Luksemburg
      proti
      Hansu Ulrichu Lakebrinku in Katrin Peters-Lakebrink
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Cour administrative)
      „Člen 39 ES – Dohodnina nerezidentov – Izračun davčne stopnje – Nepremičnine na ozemlju druge države članice – Neupoštevanje negativnih dohodkov od oddajanja v najem nepremičnin“
      Povzetek sodbe
      Prosto gibanje oseb – Delavci – Enako obravnavanje – Nadomestilo – Dohodnina
      (člen 39 ES)
      Člen 39 ES je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, ki državljanu Skupnosti, ki nima prebivališča v državi
         članici, v kateri prejema dohodke, ki pomenijo bistveni del njegovih obdavčljivih sredstev, ne omogoča, da bi zahteval, naj
         se pri določitvi davčne stopnje, ki jo je treba uporabiti za navedene dohodke, upoštevajo negativni dohodki od oddajanja v
         najem nepremičnin, v katerih ne prebiva in ki ležijo v drugi državi članici, medtem ko državljan prve države lahko uveljavlja
         navedene negativne dohodke od oddajanja v najem nepremičnin.

      Na področju neposrednih davkov položaja rezidentov in nerezidentov praviloma nista primerljiva, tako da dejstvo, da država
         članica davčnemu zavezancu nerezidentu ne odobri določenih davčnih ugodnosti, ki jih prizna davčnemu zavezancu rezidentu,
         praviloma ni diskriminatorno, saj ti dve kategoriji davčnih zavezancev nista v primerljivem položaju.

      Za drugačen primer pa gre, ko nerezident v državi svojega prebivališča ne prejema znatnega dohodka, ampak bistveni del obdavčljivih
         dohodkov prejme v državi zaposlitve, tako da mu država stalnega prebivališča ne more nuditi ugodnosti, ki izhajajo iz njegovega
         osebnega in družinskega položaja, ker diskriminacijo pomeni dejstvo, da se ta položaj ne upošteva niti v državi prebivališča
         niti v državi zaposlitve.

      Ratio, na katerem temelji navedena diskriminacija, se nanaša na vse davčne ugodnosti v zvezi z davčno sposobnostjo nerezidenta,
         ki se ne upoštevajo niti v državi prebivališča niti v državi zaposlitve, ker je davčna sposobnost del osebnega položaja nerezidenta.

      (Glej točke od 28 do 31, 34, 36 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 18. julija 2007(*)

      „Člen 39 ES – Dohodnina nerezidentov – Izračun davčne stopnje – Nepremičnine na ozemlju druge države članice – Neupoštevanje negativnih dohodkov od oddajanja v najem nepremičnin“
      V zadevi C-182/06,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Cour administrative (Luksemburg)
         z odločbo z dne 6. aprila 2006, ki je prispela na Sodišče 10. aprila 2006, v postopku

      Veliko vojvodstvo Luksemburg
      proti
      Hansu Ulrichu Lakebrinku,

      Katrin Peters-Lakebrink,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, R. Schintgen, A. Tizzano, M. Ilešič in E. Levits (poročevalec), sodniki,
      generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
      sodni tajnik: R. Grass,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Veliko vojvodstvo Luksemburg C. Schiltz, zastopnik,
      –        za H. U. Lakebrinka in K. Peters-Lakebrink M. Kleyr, odvetnik,
      –        za nizozemsko vlado H. G. Sevenster in M. de Mol, zastopnici,
      –        za švedsko vlado K. Wistrand, zastopnica,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti R. Lyal in J.-P. Keppenne, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 29. marca 2007
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 39 ES.

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med H. U. Lakebrinkom in K. Peters‑Lakebrink (v nadaljevanju: zakonca Lakebrink) ter
         Velikim vojvodstvom Luksemburg zaradi plačila dohodnine za leto 2002 v Luksemburgu.

       Pravni okvir, spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      3        Zakonca Lakebrink, oba nemška državljana s stalnim prebivališčem v Nemčiji, svojo dejavnost na podlagi zaposlitve opravljata
         izključno v Luksemburgu. Za leto 2002 sta zahtevala skupno obdavčitev v tej državi članici v smislu določb člena 157b lois
         modifiée du 4. décembre 1967 relative à l’impôt sur le revenu (luksemburški zakon o dohodnini, v nadaljevanju: LZD).

      4        Zakonca Lakebrink sta v davčni prijavi, naslovljeni na luksemburško davčno upravo, navedla negativni dohodek od oddajanja
         v najem nepremičnin v znesku 26.080 eurov, ki se nanaša na dve nepremičnini v Nemčiji, katerih lastnika sta, vendar v njiju
         ne prebivata. Zahtevala sta, da se jima ta izguba dohodka od oddajanja v najem nepremičnin upošteva pri določitvi davčne stopnje,
         ki jo uživajo rezidenti.

      5        Navedeni negativni dohodek od oddaje v najem nepremičnin je bil ugotovljen z davčno odločbo zakoncev za leto 2002, ki jo je
         30. julija 2003 izdal Finanzamt Trier (Nemčija). Iz te odločbe izhaja, da zakonca Lakebrink v Nemčiji nista prejela obdavčljivega
         dohodka. Zato v Nemčiji davka nista plačala.

      6        Zakonca Lakebrink sta bila na podlagi svoje zahteve skupno obdavčena v Luksemburgu. V skladu s členom 157b LZD je bil davek
         izračunan po stopnji, kot če bi bila rezidenta te države članice. Vendar pri določitvi te stopnje ni bil upoštevan negativni
         dohodek od oddajanja v najem nepremičnin v Nemčiji.

      7        V členu 157b LZD je namreč določeno, da se – kot izjema od sistema obdavčitve, ki se uporablja za davčne zavezance rezidente,
         pri katerih se pravilo progresivnosti pri izračunu davčne stopnje uporabi za vse dohodke, glede katerih imajo pravico obdavčitve
         druge države – v skladu s sistemom obdavčitve, ki se uporablja za davčne zavezance nerezidente, na podlagi člena 134 LZD določba
         progresivnosti uporabi, razen za domače dohodke, samo za tuje dohodke zadevnih zavezancev iz njihove poklicne dejavnosti.

      8        Na podlagi člena 4 Konvencije o izogibanju dvojnega obdavčevanja in vzpostavitvi pravil vzajemne upravne pomoči glede davkov
         od dohodka in davkov na premoženje ter glede davka na trgovino in zemljiškega davka, ki sta jo 23. avgusta 1958 sklenila Veliko
         vojvodstvo Luksemburg in Zvezna republika Nemčija, ima pravico do obdavčitve dohodkov od oddajanja v najem nepremičnin država,
         v kateri nepremičnina leži, v tem primeru je to Zvezna republika Nemčija.

      9        Zakonca Lakebrink sta zoper odločbo o odmeri dohodnine, ki jo je izdala luksemburška davčna uprava, vložila pritožbo. O tej
         pritožbi navedena uprava ni odločila. Tribunal administratif luxembourgeois pa je ugotovil, da je njuna tožba za spremembo
         te odločbe upravičena.

      10      Veliko vojvodstvo Luksemburg je zoper to odločitev pri Cour administrative vložilo pritožbo. Navedeno sodišče se zlasti sprašuje,
         ali uporaba člena 157b LZD, ker določa, da se negativni dohodki od oddajanja v najem nepremičnin zakoncev Lakebrink v Nemčiji
         ne upoštevajo pri določitvi davčne stopnje, ki se uporabi za njun luksemburški dohodek, pomeni posredno diskriminacijo, ki
         jo prepoveduje člen 39 ES.

      11      V teh okoliščinah je Cour administrative prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:

      „Ali je treba člen 39 ES razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, kakršno je uvedlo Veliko vojvodstvo Luksemburg
         s členom 157b LZD, na podlagi katere državljan Skupnosti, nerezident Luksemburga, ki prejema dohodke iz zaposlitve iz luksemburškega
         vira, ki pomenijo bistveni del obdavčljivih sredstev, pri določitvi davčne stopnje, ki se uporablja za njegove dohodke iz
         Luksemburga, ne more uveljavljati svojih negativnih dohodkov od oddajanja v najem nepremičnin, v katerih ne prebiva in ki
         so v drugi državi članici, v tem primeru v Nemčiji?“

       Vprašanje za predhodno odločanje
      12      Predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 39 ES razlagati tako, da nasprotuje taki nacionalni ureditvi, kot
         se obravnava v postopku v glavni stvari, na podlagi katere državljan Skupnosti, ki nima prebivališča v državi članici, v kateri
         prejema dohodke, ki pomenijo bistveni del njegovih obdavčljivih sredstev, pri določanju davčne stopnje, ki jo je treba uporabiti
         za navedene dohodke, ne more uveljavljati negativnih dohodkov od oddajanja v najem nepremičnin, v katerih ne prebiva in ki
         ležijo v drugi državi članici, medtem ko državljan prve države lahko uveljavlja navedene negativne dohodke od oddajanja v
         najem nepremičnin.

      13      Z v postopku v glavni stvari obravnavano zakonodajo je bil vzpostavljen davčni sistem, ki se razlikuje glede na to, ali je
         delavec, ki prejema bistveni del obdavčljivih dohodkov v Luksemburgu, tudi rezident Luksemburga ali ne.

      14      Najprej je treba ugotoviti, da čeprav področje neposredne obdavčitve ne spada med pristojnosti Evropske skupnosti, pa vseeno
         velja, da morajo države članice svoje obdržane pristojnosti izvrševati ob spoštovanju prava Skupnosti (glej zlasti sodbi z
         dne 14. februarja 1995 v zadevi Schumacker, C-279/93, Recueil, str. I‑225, točka 21, in z dne 3. oktobra 2006 v zadevi FKP
         Scorpio Konzertproduktionen, C-290/04, ZOdl., str. I-9461, točka 30).

      15      Nato je treba v zvezi s tem ugotoviti, da se za vse državljane Skupnosti, ne glede na prebivališče in državljanstvo, ki opravljajo
         poklicno dejavnost v drugi državi, kot je tista, v kateri je njihovo prebivališče, uporablja člen 39 Pogodbe (glej sodbo z
         dne 21. februarja 2006 v zadevi Ritter-Coulais, C-152/03, ZOdl., str. I-1711, točka 31).

      16      Iz tega izhaja, da se za zakonca Lakebrink, ki delata v drugi državi članici, kot je tista, v kateri je njuno prebivališče,
         uporablja člen 39 ES.

      17      Iz ustaljene sodne prakse končno tudi izhaja, da skuša celota določb Pogodbe ES o prostem pretoku oseb državljanom Skupnosti
         olajšati opravljanje poklicnih dejavnosti vseh vrst na ozemlju Skupnosti in nasprotuje ukrepom, ki bi lahko postavili v slabši
         položaj tiste državljane, ki želijo opravljati gospodarsko dejavnost na ozemlju druge države članice (glej sodbi z dne 15.
         junija 2000 v zadevi Sehrer, C-302/98, Recueil, str. I-4585, točka 32, ter z dne 13. novembra 2003 v zadevi Schilling in Fleck-Schilling,
         C-209/01, Recueil, str. I-13389, točka 24).

      18      Zakonca Lakebrink, ki v Luksemburgu delata, prebivata pa v Nemčiji, v nasprotju z osebami, ki delajo in prebivajo v Luksemburgu,
         nista imela pravice, da bi v skladu z luksemburško zakonodajo zahtevala, da se jima pri določitvi davčne stopnje za njun dohodek
         v Luksemburgu upoštevajo izgube pri oddajanju v najem nepremičnin v Nemčiji.

      19      Zato je obravnavanje, ki ga v postopku v glavni stvari obravnavana ureditev določa za delavce nerezidente, kot sta zakonca
         Lakebrink, manj ugodno od obravnavanja, ki je določeno za delavce rezidente.

      20      Luksemburška in nizozemska vlada nasprotno navajata, da ker ta ureditev ne upošteva nobenega dohodka, ki ne izhaja iz poklicne
         dejavnosti, naj bo negativen ali pozitiven, določa za davčne zavezance nerezidente davčni sistem, ki je kot celota v razmerju
         do sistema, ki se uporablja za davčne zavezance rezidente, ugodnejši.

      21      Take splošne presoje učinkov navedene ureditve ni mogoče sprejeti, ker bi to pomenilo, da je prepoved iz člena 39 ES mrtva
         črka na papirju.

      22      Čeprav lahko taka ureditev, kot se obravnava v postopku v glavni stvari, namreč določa ugodnosti za davčne zavezance nerezidente,
         ki uveljavljajo pozitivne, ali vsaj pretežno pozitivne tuje dohodke, ki ne izhajajo iz poklicne dejavnosti, pa je drugače
         pri takih davčnih zavezancih nerezidentih, kot sta zakonca Lakebrink, ki imata samo negativne tuje dohodke, ki ne izhajajo
         iz poklicne dejavnosti.

      23      Vendar, kot je generalni pravobranilec poudaril v točki 29 sklepnih predlogov, okoliščine, da so v takem primeru, kot je v
         postopku v glavni stvari, z obravnavano ureditvijo prikrajšani nerezidenti, ne more nadomestiti dejstvo, da v drugih primerih
         ta ureditev nerezidentov, v primerjavi z rezidenti, ne prizadene.

      24      V teh okoliščinah je treba opozoriti, da iz ustaljene sodne prakse izhaja, da neugodnega davčnega obravnavanja, ki je v nasprotju
         s temeljno svobodo, ni mogoče upravičiti z drugimi davčnimi ugodnostmi, tudi če take ugodnosti obstajajo (glej sodbo z dne
         12. decembra 2002 v zadevi de Groot, C-385/00, Recueil, str. I- 11819, točka 97 in navedena sodna praksa).

      25      Poleg tega je treba poudariti, da taki delavci, kot sta zakonca Lakebrink, če so v državi prebivališča brez obdavčljivih dohodkov,
         nimajo možnosti, da bi v tej državi uveljavljali izgube dohodka od oddajanja v najem svojih nepremičnin v tej državi, in jim
         je torej odvzeta možnost, da bi pri določitvi davčne stopnje za vse svoje dohodke uveljavljali negativni dohodek od oddajanja
         v najem nepremičnin.

      26      V teh okoliščinah je treba preveriti, ali davčna neugodnost, ki prizadene delavce, ki niso luksemburški rezidenti, kot sta
         zakonca Lakebrink, lahko pomeni posredno diskriminacijo glede na državljanstvo, ki je prepovedana s členom 39 ES.

      27      Diskriminacijo na podlagi ustaljene sodne prakse namreč lahko pomeni le uporaba različnih pravil v primerljivih položajih,
         ali uporaba istega pravila v različnih položajih (zgoraj navedena sodba Schumacker, točka 30; sodbi z dne 29. aprila 1999
         v zadevi Royal Bank of Scotland, C-311/97, Recueil, str. I-2651, točka 26, in z dne 22. marca 2007 v zadevi Talotta, C-383/05,
         še neobjavljena v ZOdl., točka 18).

      28      Vendar pa na področju neposrednih davkov položaja rezidentov in nerezidentov praviloma nista primerljiva (zgoraj navedena
         sodba Schumacker, točka 31).

      29      Zato dejstvo, da država članica davčnemu zavezancu nerezidentu ne odobri določenih davčnih ugodnosti, ki jih prizna davčnemu
         zavezancu rezidentu, praviloma ni diskriminatorno, saj ti dve kategoriji davčnih zavezancev nista v primerljivem položaju.

      30      Na podlagi ustaljene sodne prakse pa gre za drugačen primer, ko nerezident v državi svojega prebivališča ne prejema znatnega
         dohodka, ampak bistveni del obdavčljivih dohodkov prejme v državi zaposlitve, tako da mu država stalnega prebivališča ne more
         nuditi ugodnosti, ki izhajajo iz njegovega osebnega in družinskega položaja (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Schumacker,
         točka 36).

      31      Na podlagi iste sodne prakse pa pomeni diskriminacijo dejstvo, da se osebni in družinski položaj nerezidenta, ki v državi
         članici, v kateri nima prebivališča, prejme bistveni del dohodka in skoraj vse družinske dohodke, ne upošteva niti v državi
         prebivališča niti v državi zaposlitve (zgoraj navedena sodba Schumacker, točka 38).

      32      V takem primeru, kot je v postopku v glavni stvari, je treba uporabiti to sodno prakso.

      33      Na eni strani se namreč diskriminacija, navedena v točki 31 te sodbe, nanaša a fortiori na delavce nerezidente, kot sta zakonca Lakebrink, ki kot je bilo poudarjeno v točki 25 te sodbe, ne prejemajo nobenih dohodkov
         v državi svojega prebivališča, ampak prejmejo vse obdavčljive družinske dohodke iz dejavnosti v državi zaposlitve.

      34      Na drugi strani se ratio, na katerem temelji diskriminacija, ki ga je ugotovilo Sodišče v zgoraj navedeni sodbi Schumacker in na katerega je bilo opozorjeno
         v točki 30 te sodbe, nanaša na, kot je navedel generalni pravobranilec v točki 36 sklepnih predlogov, davčne ugodnosti v zvezi
         z davčno sposobnostjo nerezidenta, ki se ne upoštevajo niti v državi prebivališča niti v državi zaposlitve (glej tudi sklepne
         predloge generalnega pravobranilca Légerja v zgoraj navedeni sodbi Ritter-Coulais, točke od 97 do 99), pri čemer je mogoče
         davčno sposobnost opredeliti tako, da je del osebnega položaja nerezidenta v smislu zgoraj navedene sodbe Schumacker.

      35      Zato, če davčna uprava države članice ne upošteva negativnih dohodkov davčnega zavezanca od oddajanja v najem nepremičnin
         v tujini, to pomeni diskriminacijo, ki je prepovedana s členom 39 ES.

      36      Glede na navedeno je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 39 ES razlagati tako, da nasprotuje nacionalni
         ureditvi, ki državljanu Skupnosti, ki nima prebivališča v državi članici, v kateri prejema dohodke, ki pomenijo bistveni del
         njegovih obdavčljivih sredstev, ne omogoča, da bi zahteval, naj se pri določitvi davčne stopnje, ki jo je treba uporabiti
         za navedene dohodke, upoštevajo negativni dohodki od oddajanja v najem nepremičnin, v katerih ne prebiva in ki ležijo v drugi
         državi članici, medtem ko državljan prve države lahko uveljavlja navedene negativne dohodke od oddajanja v najem nepremičnin.

       Stroški
      37      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      Člen 39 ES je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, ki državljanu Skupnosti, ki nima prebivališča v državi
            članici, v kateri prejema dohodke, ki pomenijo bistveni del njegovih obdavčljivih sredstev, ne omogoča, da bi zahteval, naj
            se pri določitvi davčne stopnje, ki jo je treba uporabiti za navedene dohodke, upoštevajo negativni dohodki od oddajanja v
            najem nepremičnin, v katerih ne prebiva in ki ležijo v drugi državi članici, medtem ko državljan prve države lahko uveljavlja
            navedene negativne dohodke od oddajanja v najem nepremičnin.
      Podpisi
      * Jezik postopka: francoščina.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 14. decembra 1965. # Domenico Morina proti Evropskemu parlamentu. # Zadeva 21-65.


Sodba Sodišča za uslužbence (drugi senat) z dne 26. maja 2011. # Giorgio Lebedef proti Evropski komisiji. # Javni uslužbenci - Uradniki. # Zadeva F-40/10.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 18. novembra 1999. # Pharos SA proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Pritožba. # Zadeva C-151/98 P.


Sodba Splošnega sodišča (sedmi senat) z dne 14. junija 2017.#Savas Aydin proti Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino.#Znamka Evropske unije – Postopek z ugovorom – Prijava besedne znamke Evropske unije ROYAL & CAPORAL – Prejšnja besedna znamka Evropske unije KAPORAL – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009.#Zadeva T-95/16.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 15. novembra 2012.#Raiffeisen-Waren-Zentrale Rhein-Main eG proti Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Oberlandesgericht Düsseldorf.#Žlahtniteljske pravice v Skupnosti – Uredba (ES) št. 2100/94 – Predelava – Obveznost predelovalca, da posreduje informacije imetniku žlahtniteljske pravice v Skupnosti – Zahteve glede trenutka vložitve in vsebine zahteve za informacije.#Zadeva C-56/11.

text:
         SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 15. novembra 2012 (
            *1
         )
      „Žlahtniteljske pravice v Skupnosti — Uredba (ES) št. 2100/94 — Predelava — Obveznost predelovalca, da posreduje informacije imetniku žlahtniteljske pravice v Skupnosti — Zahteve glede trenutka vložitve in vsebine zahteve za informacije“
      V zadevi C-56/11,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Oberlandesgericht Düsseldorf (Nemčija) z odločbo z dne 3. januarja 2011, ki je prispela na Sodišče 8. februarja 2011, v postopku

         Raiffeisen-Waren-Zentrale Rhein-Main eG

      proti

         Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi A. Tizzano, v funkciji predsednika prvega senata, A. Borg Barthet, E. Levits (poročevalec), J.-J. Kasel, sodniki, in M. Berger, sodnica,
      generalni pravobranilec: N. Jääskinen,
      sodna tajnica: K. Sztranc-Sławiczek, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 15. marca 2012,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Raiffeisen-Waren-Zentrale Rhein-Main eG C. Bittner in F. Eckard, odvetnika,

               —

               za Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH K. von Gierke in J. Forkel, odvetnika,

               —

               za špansko vlado A. Rubio González, agent,

               —

               za Evropsko komisijo B. Schima, M. Vollkommer, F. Wilman in I. Galindo Martin, agenti,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 14. junija 2012
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 14(3), šesta alinea, Uredbe Sveta (ES) št. 2100/94 z dne 27. julija 1994 o žlahtniteljskih pravicah v Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 16, str. 390) in člena 9(2) in (3) Uredbe Komisije (ES) št. 1768/95 z dne 24. julija 1995 o izvajanju pravil o kmetijski izjemi, predvideni v členu 14(3) Uredbe Sveta (ES) št. 2100/94 o žlahtniteljskih pravicah v Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 18, str. 63), kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 2605/98 z dne 3. decembra 1998 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 24, str. 162, v nadaljevanju: Uredba št. 1768/95).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med zadrugo Raiffeisen-Waren-Zentrale Rhein-Main eG (v nadaljevanju: RWZ) in družbo Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH (v nadaljevanju: STV) zaradi zahteve za informacije, ki ji jo je ta družba predložila, da bi pridobila informacije o tržnih letih 2005/2006 in 2006/2007 za certificirano seme.

         Pravni okvir

         Uredba št. 2100/94

               3

               Do žlahtniteljske pravice v Skupnosti je v skladu s členom 11 Uredbe št. 2100/94 upravičen „žlahtnitelj“, to je „oseba, ki je vzgojila ali odkrila in razvila sorto ali njen pravni naslednik“.

               4

               Člen 13 te uredbe, naslovljen „Pravice imetnika žlahtniteljske pravice v Skupnosti in prepovedana dejanja“, določa:
               „1.   Žlahtniteljska pravica v Skupnosti velja tako, da je imetnik ali imetniki žlahtniteljske pravice v Skupnosti, v nadaljnjem besedilu „imetnik“, upravičen do opravljanja dejanj iz odstavka 2.
               2.   Ne glede na določbe členov 15 in 16 je potrebna odobritev imetnika za naslednja dejanja, ki zadevajo sestavine sorte ali pridelan material zavarovane sorte [...]:

                        (a)

                        pridelovanje ali razmnoževanje (povečevanje);

                  [...]
               Imetnik lahko svojo odobritev pogojuje in omejuje.
               [...]“

               5

               Odstavek 1 člena 14 navedene uredbe z naslovom „Odstop od žlahtniteljske pravice v Skupnosti“ določa:
               „Ne glede na člen 13(2) in za namene zaščite kmetijske pridelave smejo kmetje za razmnoževanje na polju na svojem posestvu uporabljati svoje pridelke, pridobljene na svojem posestvu s sajenjem materiala sorte zavarovane z žlahtniteljsko pravico v Skupnosti, ki ni hibridna ali sintetična sorta.“

               6

               Odstavek 3 člena 14 Uredbe št. 2100/94 določa:
               „Za uveljavitev odstopa iz odstavka 1 in za varovanje zakonitih interesov žlahtnitelja in kmeta bodo pred začetkom veljavnosti te uredbe in izvedbenih pravil v skladu s členom 114 oblikovani pogoji, in sicer na osnovi naslednjih meril:

                        —

                        [...]

                        —

                        malim kmetom ni treba plačati imetniku nobenega nadomestila; [...]

                        —

                        [...]

                        —

                        drugi kmetje morajo plačati imetniku primerno nadomestilo, znatno nižje od zneska, ki se zaračuna za licenčno pridelavo semenskega materiala te sorte na istem območju; dejanska višina tega primernega nadomestila se lahko sčasoma spremeni z upoštevanjem, kolikor se uporablja odmik glede zadevne sorte iz odstavka 1,

                        —

                        [...]

                        —

                        kmetje ali ponudniki storitev za pripravo materiala imetnikom na njihovo zahtevo priskrbijo ustrezne podatke; [...]“

         Uredba št. 1768/95

               7

               Člen 2 Uredbe št. 1768/95 določa:
               „1.   Pogoje iz člena 1 izvajata oba, imetnik, ki predstavlja žlahtnitelja, in kmet, tako da ščitita zakonite interese drug drugega.
               Za zakonite interese se šteje, da niso zaščiteni, če je eden ali več interesov stvar navzkrižnih vplivov, ne da bi se upoštevale potrebe po vzpostavitvi ustreznega ravnotežja med vsemi interesi ali potrebe po sorazmernosti med namenom zadevnega pogoja in dejanskim učinkom njegove izvedbe.“

               8

               Člen 5 te uredbe, ki določa pravila v zvezi z nadomestilom imetnika, določa:
               „1.   Višina primernega nadomestila, ki ga je treba plačati imetniku v skladu s četrto alineo člena 14(3) […] uredbe [št. 2100/94], je lahko predmet pogodbe med imetnikom in zadevnim kmetom.
               2.   Kjer taka pogodba ni sklenjena ali ni uporabna, je višina nadomestila primerno nižja od vsote, zahtevane za licenčno pridelavo semenskega materiala najnižje kategorije, ki izpolnjuje pogoje za uradno potrjevanje iste sorte na istem območju.
               [...]
               5.   Če se v zvezi z odstavkom 2 ne uporablja sporazum iz odstavka 4, znaša plačilo 50 % zneskov, ki se zaračunajo za licencirano proizvodnjo semenskega materiala, kakor je opredeljeno v odstavku 2.
               [...]“

               9

               Odstavka 3 in 4 člena 8 Uredbe št. 1768/95 z naslovom „Informacije, ki jih zagotovi kmet“ določata:
               „3.   Informacije po odstavkih 2(b), (c), (d) in (e) se nanašajo na tekoče tržno leto in na eno ali več od treh preteklih tržnih let, za katera kmet še ni dal na razpolago bistvenih informacij na zahtevo imetnika v skladu z določbami odstavkov 4 in 5.
               Vendar pa prvo tržno leto, na katero se informacije nanašajo, ni predhodno tistemu, v katerem so se prvič pojavile zahteve po informacijah v zvezi s sorto ali sortami in kmetom ali alternativno, v katerem je kmet dobil semenski material za zadevno sorto ali sorte, če so bile istočasno opremljene vsaj z informacijami o vložitvi prijave za žlahtniteljsko pravico v Skupnosti ali o podelitvi take pravice, pa tudi o možnih pogojih, ki se nanašajo na uporabo tega semenskega materiala.
               [...]
               4.   V zahtevi imetnik navede svoje ime in naslov, sorto ali sorte, v zvezi s katerimi hoče podatke, pa tudi sklicevanje ali sklicevanja na zadevne pravice ali žlahtniteljske pravice Skupnosti. Če kmet tako zahteva, mora biti zahteva v pisni obliki, priložijo se dokazi o posesti. Brez poseganja v določbe odstavka 5 je zahteva naslovljena neposredno na zadevnega kmeta.“

               10

               Člen 9 te uredbe z naslovom „Informacije, ki jih zagotovi predelovalec“ določa:
               „1.   Podrobnosti o zadevnih informacijah, ki naj bi jih imetniku zagotovil predelovalec v skladu s šesto alineo člena 14(3) […] uredbe [št. 2100/94], so lahko predmet pogodbe med imetnikom in zadevnim predelovalcem.
               2.   Kjer taka pogodba ni sklenjena ali ni uporabljiva, mora predelovalec, brez poseganja v informacijske zahteve po drugi zakonodaji Skupnosti ali po zakonodaji držav članic, na zahtevo imetnika temu dati izjavo o bistvenih informacijah. Kot bistvene veljajo naslednje informacije:

                        (a)

                        ime predelovalca, stalno prebivališče ter ime in naslov njegovega obrata;

                        (b)

                        dejstvo, ali je predelovalec opravil storitev predelave pridelanega proizvoda, ki pripada eni ali več sortam imetnika, za sajenje, ko je sorta ali so sorte prijavljene ali kako drugače znane predelovalcu;

                        (c)

                        če je predelovalec opravil tako storitev, količina pridelanega proizvoda, pripadajočega sorti ali sortam, ki jih je predelovalec dodelal za sajenje, in celotna količina, ki izhaja iz te predelave;

                        (d)

                        datumi in kraji predelave iz (c); in

                        (e)

                        ime in naslov osebe ali oseb, ki jim je opravil storitve predelave iz (c), in zadevne količine.

                  3.   Informacije po odstavkih 2(b), (c), (d) in (e) se nanašajo na tekoče tržno leto in na enega ali več od treh predhodnih tržnih let, za katera imetnik še ni naredil predhodnega zahtevka v skladu z določbami odstavkov 4 in 5; vendar pa je prvo tržno leto, na katero se informacije nanašajo, tisto leto, v katerem je bil narejen prvi od takih zahtevkov glede sorte ali sort in zadevnega predelovalca.
               4.   Določbe člena 8(4) se uporabljajo smiselno.
               [...]“

               11

               Odstavek 1 člena 14 Uredbe št. 1768/95, ki se nanaša na nadzor imetnika nad izpolnjevanjem obveznosti kmeta, določa:
               „Da bi imetnik lahko nadzoroval izpolnjevanje določb člena 14 […] uredbe [št. 2100/94], kakor je opredeljeno v tej uredbi, če gre za izpolnjevanje obveznosti kmeta, bo ta na zahtevo imetnika:

                        (a)

                        zagotovil dokaze, ki potrjujejo njegove izjave o informacijah po členu 8, s predložitvijo veljavnih bistvenih dokumentov, kakršni so računi, rabljene oznake ali katero koli drugo primerno sredstvo v skladu s členom 13(1)(a) glede:

                                 —

                                 opravljanja storitev katere koli tretje osebe za predelavo pridelka imetnikove sorte za sajenje
                                 ali

                                 —

                                 v primeru člena 8(2)(e) dobavo semenskega materiala imetnikove sorte,

                           ali z dovolitvijo uporabe zemljišča in objektov za skladiščenje;

                        (b)

                        dal na voljo dokaz, ki je zahtevan po členu 4(3) ali 7(5).“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               12

               RWZ je osrednja kmetijska zadruga, ki kmetom ponuja storitve predelave semen s pakiranjem pridelka za skladiščenje in njegovo prihodnje sajenje.

               13

               Ta storitev je po eni strani namenjena imetnikom, ki jih med drugim zastopa družba STV, in ki so v okviru pogodbenega sajenja razmnožili certificiran semenski material za trženje.

               14

               Po drugi strani je navedena storitev namenjena kmetom, ki sajenje izvajajo na podlagi člena 14(3) Uredbe št. 2100/94.

               15

               Iz predložitvenega sklepa je razvidno, da je zadruga RWZ za različne kmete opravila storitve predelave semen za tržni leti 2005/2006 in 2006/2007 v okviru pogodbenega sajenja za imetnike, ki jih zastopa družba STV.

               16

               Družba STV je na podlagi izjav o pogodbenem sajenju, ki so ji jih poslali zadevni kmetje, zadrugi RWZ v zvezi s storitvami predelave, ki jih je ta opravila, poslala dva sklopa zahtev za informacije:

                        —

                        za tržno leto 2005/2006 z dopisi z dne 30. junija 2006, 7. avgusta 2006, 15. septembra 2006 in 30. aprila 2007, in

                        —

                        za tržno leto 2006/2007 z dopisi z dne 25. in 29. junija 2007, 23. avgusta 2007 in 29. maja 2008.

               17

               Tem zahtevam, s katerimi se je poskušalo ugotoviti, ali je zadruga RWZ sporne zavarovane sorte predelala, kdo so bili naročniki predelave in kakšne količine so bile predelane, so bile priložene preglednice, iz katerih so poleg zavarovane sorte in zadevnega tržnega leta razvidni tudi podatki o imenu in naslovu kmeta, ki opravlja sajenje, ne vsebujejo pa kopij izjav o sajenju niti drugih dokazov.

               18

               Zadruga RWZ navedenim zahtevam ni ugodila, v utemeljitev zavrnitve pa je navedla tri razloge. Prvič, menila je, da mora biti v vsaki zahtevi za informacije navedeno, da naj bi izvedla storitve predelave, za katere velja obveznost dati informacije iz člena 14(3), šesta alinea, osnovne Uredbe št. 2100/94. Drugič, po njenem mnenju so bile pravno upoštevne samo zahteve za informacije, predložene v tržnem letu, na katero se informacije nanašajo. Tretjič, menila je, da iz storitev predelave, opravljenih v okviru pogodbenega sajenja za račun imetnika, niso razvidni nikakršni indici o morebitni setvi semen.

               19

               Družba STV, ki je zoper zadrugo RWZ vložila tožbo, je pred prvostopenjskim sodiščem s svojim zahtevkom uspela, saj je to menilo, prvič, da za predložitev zahtev za informacije ni prekluzivnega roka, in drugič, da so izjave o pogodbenem sajenju zadostni indici za nastanek obveznosti predelovalca, da posreduje informacije, ker ima kmet, ki izvaja sajenje na podlagi pogodbe o pridelavi semenskega materiala, dejansko možnost, da poseje zadevna semena. Zadruga RWZ je zoper to sodbo vložila pritožbo pri predložitvenem sodišču.

               20

               Ker Oberlandesgericht Düsseldorf ni bilo prepričano, kako je treba razlagati člen 14(3) Uredbe št. 2100/94 in člen 9(2) in (3) Uredbe št. 1768/95, je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali je v členu 14(3), šesta alinea, [U]redbe [št. 2100/94] in členu 9(2) in (3) [U]redbe [št. 1768/95] določena obveznost predelovalca, da [po]da informacije, utemeljena samo, če predelovalec prejme informacijsko zahtevo imetnika pred potekom tržnega leta (če jih je več: zadnjega tržnega leta), na katero se nanaša zahteva?

                        2.

                        Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen:
                        Ali je ‚pravočasna‘ zahteva podana že, če imetnik v svoji zahtevi trdi, da razpolaga z indici, da je predelovalec pridelek, ki ga je pridelal v zahtevi poimensko naveden [kmet] s sejanjem semenskega materiala zavarovane sorte, predelal za sajenje ali ga namerava predelati, ali pa se morajo predelovalcu zatrjevani indici poleg tega dokazati v zahtevi (na primer s posredovanjem kopije izjave kmeta o sajenju)?

                        3.

                        Ali lahko indici, ki utemeljujejo obveznost predelovalca, da poda informacije, izhajajo iz tega, da predelovalec kot pooblaščenec imetnika izvaja pogodbo o pridelavi semenskega materiala za pridelavo potrošnega semena zavarovane sorte, ki jo je imetnik sklenil s predelovalcem, ki opravlja sajenje, če in ker predelovalec v okviru izvajanja pogodbe o pridelavi semenskega materiala pridobi dejansko možnost, da del tega semena za razmnoževanje uporablja za sajenje?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Prvo vprašanje

               21

               Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 9(3) Uredbe št. 1768/95 razlagati tako, da obveznost predelovalca, da poda informacije v zvezi z zavarovanimi sortami, preneha, če zahtevo za informacije imetnika teh sort prejme po izteku tržnega leta, na katero se ta zahteva nanaša.

               22

               Kot je razvidno iz samega besedila člena 9(3) Uredbe št. 1768/95, velja za predelovalca obveznost predložitve informacij iz odstavka 2 od (b) do (e) tega člena, če se navedene informacije nanašajo na tržno leto, v katerem je bila predložena zahteva za njihovo posredovanje.

               23

               Predelovalec torej načeloma nima obveznosti posredovanja informacij na podlagi zahteve, ki se nanaša na določeno tržno leto, če jo ta prejme po izteku navedenega leta.

               24

               Vendar je v členu 9(3) Uredbe št. 1768/95 pojasnjeno, da se lahko zahtevane informacije nanašajo na eno ali več od treh predhodnih tržnih let, za katera imetnik še ni predložil zahteve. Ta določba v zvezi s tem določa, da je prvo tržno leto, na katero se informacije nanašajo, tisto leto, v katerem je bil predložen prvi od takih zahtevkov glede sorte ali sort in zadevnega predelovalca.

               25

               Torej je iz samega besedila navedene določbe razvidno, da lahko imetnik predelovalcu predloži zahtevo za informacije v zvezi z enim ali več predhodnimi tržnimi leti, če je prvo zahtevo glede zadevnih vrst in predelovalca predložil v prvem od teh predhodnih tržnih let.

               26

               Tako razlago potrjuje cilj Uredbe št. 1768/95, ki je v skladu s členom 14(3) Uredbe št. 2100/94 namenjena varovanju zakonitih interesov žlahtnitelja in kmeta. Člen 2(2) Uredbe št. 1768/95 namreč izrecno določa, da je treba vzpostaviti ustrezno ravnotežje med temi interesi, da se jih zavaruje.

               27

               V tem okviru je treba navesti, da za razliko od številnih jezikovnih različic različica člena 9(3) Uredbe št. 1768/95 v francoskem jeziku ne omejuje možnost zahtevanja informacij na največ zadnja tri predhodna tržna leta.

               28

               Torej bi bilo po eni strani in nasprotno od zatrjevanj družbe STV, v nasprotju s ciljem Uredbe št. 1768/95, kakor je nanj opozorjeno v točki 26 te sodbe, šteti, da ni nobene časovne omejitve za obveznost posredovanja informacij, ki velja za predelovalca.

               29

               Po drugi strani je treba ugotoviti, da člen 8(3) navedene uredbe, ki določa obveznost posredovanja informacij, ki velja za kmeta, izrecno omejuje možnost žlahtnitelja, da zahteva informacije, na tiste, ki se nanašajo na največ zadnja tri predhodna tržna leta. Ker je obveznost posredovanja informacij, ki velja za kmeta, tako rekoč enaka obveznosti, ki velja za predelovalca, ni razloga za razlikovanje med obdobji, ki jih zahteve lahko zajemajo, glede na naslovnika.

               30

               Taka razlaga člena 9(3) Uredbe št. 1768/95 zato omogoča največje možno varstvo, prvič, interesov žlahtniteljev, saj jim omogoča določeno fleksibilnost pri vlaganju zahtev za informacije, in drugič, interesov predelovalcev, ki morajo potrebne informacije hraniti le določen čas, potem ko so bili v zvezi s tem opozorjeni.

               31

               V obravnavani zadevi je iz predložitvene odločbe razvidno, da je družba STV zadrugi RWZ poslala dva sklopa zahtev za informacije, in sicer 30. junija 2006, 7. avgusta 2006, 15. septembra 2006 in 30. aprila 2007 za tržno leto 2005/2006 ter 25. in 29. junija 2007, 23. novembra 2007 in 29. maja 2008 za tržno leto 2006/2007.

               32

               Glede na to, da se v skladu s členom 7(2) Uredbe št. 1768/95 tržno leto začne 1. julija in konča 30. junija naslednje koledarsko leto in da na podlagi navedb iz predložitvene odločbe ni mogoče ugotoviti, na katere zavarovane sorte se nanašajo zahteve družbe STV niti ali gre za prve zahteve v smislu člena 9(3), drugi del stavka, te uredbe, mora predložitveno sodišče ugotoviti, katere od teh zahtev so bile predložene v določenem roku.

               33

               Zato je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 9(3) Uredbe št. 1768/95 razlagati tako, da obveznost predelovalca, da poda informacije v zvezi z zavarovanimi sortami, nastane, če je zahteva za informacije v zvezi z določenim tržnim letom predložena pred iztekom tržnega leta, na katero se ta zahteva nanaša. Vendar lahko taka obveznost obstaja v zvezi z informacijami, ki se nanašajo na zadnja tri predhodna tržna leta, če je imetnik prvo zahtevo glede istih sort istemu predelovalcu predložil v prvem letu od predhodnih tržnih let, na katera se zahteva nanaša.

         Drugo in tretje vprašanje

               34

               Predložitveno sodišče z drugim in tretjim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 14(3), šesta alinea, Uredbe št. 2100/94 v povezavi s členom 9 Uredbe št. 1768/95 razlagati tako, da, prvič, okoliščina, da je nek kmet opravil pogodbeno sajenje sorte, ki je zavarovana v korist imetnika, pomeni indic za nastanek obveznosti predelovalca potrošnega semena navedene sorte za posredovanje informacij, in drugič, da mora imetnik indice, ki jih navaja v utemeljitev pravice do informacij, dokazati v zahtevi za informacije.

               35

               Najprej je treba poudariti, da člen 9(4) Uredbe št. 1768/95 v povezavi s členom 8(4) te uredbe, ki določa formalne zahteve, ki jih mora izpolnjevati zahteva za informacije imetnika predelovalcu, nikakor ne zahteva, da mora navedena zahteva vsebovati dokaz za indice, ki so v njej navedeni. Člen 8(4), drugi pododstavek, prvi stavek, navedene uredbe celo dopušča, da je lahko taka zahteva ustna.

               36

               Sodišče je v zvezi s primeri pogodbenega sejanja že razsodilo, da je treba nakup semenskega materiala za zavarovano sorto imetnika, ki ga opravi kmet, šteti za indic, ki lahko sproži obveznost kmeta za posredovanje informacij imetniku (glej sodbo z dne 10. aprila 2003 v zadevi Schulin, C-305/00, Recueil, str. I-3525, točka 65).

               37

               Okoliščina, da je nek kmet opravil pogodbeno sajenje sorte, ki je zavarovana v korist imetnika, namreč nakazuje, da navedeni kmet razpolaga s semenom zavarovane sorte, za sajenje katerega bi lahko imel namen zahtevati privilegij iz člena 14(3) Uredbe št. 2100/94.

               38

               Vendar taka okoliščina sama po sebi ne more samodejno sprožiti pravice imetnika do pridobivanja informacij od predelovalca.

               39

               Čeprav iz člena 14(3) Uredbe št. 2100/94 res izhaja, da taka pravica velja, če se kmet sklicuje ali se namerava sklicevati na privilegij, ki se mu priznava na podlagi tega člena, je Sodišče razsodilo, da ta pravica v razmerju do predelovalca nastane samo, če ima imetnik indice, da je ta predelovalec pridelek, pridobljen s sajenjem semenskega materiala zavarovane sorte, predelal za njegovo sajenje ali ga namerava predelati (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo z dne 14. oktobra 2004 v zadevi Brangewitz, C-336/02, ZOdl., I-9801, točka 53).

               40

               V tem okviru pa okoliščina, da je nek kmet opravil pogodbeno sajenje zavarovane sorte, še ne pomeni indica, da je predelovalec pridelek, pridobljen s sajenjem semenskega materiala navedene sorte, predelal za njegovo sajenje ali ga namerava predelati.

               41

               Ob upoštevanju okoliščin obravnavanega primera bi lahko šlo kvečjemu za enega od dejavnikov, na podlagi katerega bi bilo mogoče sklepati o takem indicu. Predložitveno sodišče mora opraviti presojo dejanskega stanja obravnavane zadeve, da bi ugotovilo, ali je v sporu o glavni stvari tako.

               42

               Zato je treba na drugo in tretje vprašanje odgovoriti, da je treba določbe člena 14(3) Uredbe št. 2100/04 v povezavi s členom 9 Uredbe št. 1768/95 razlagati tako, da ni treba, da zahteva za informacije, ki jo imetnik zavarovane sorte predloži predelovalcu, vsebuje dokaze za indice, ki se navajajo. Poleg tega okoliščina, da je nek kmet opravil pogodbeno sajenje zavarovane sorte, še ne pomeni indica, da je predelovalec pridelek, pridobljen s sajenjem semenskega materiala zavarovane sorte, predelal za njegovo sajenje ali ga namerava predelati. Vendar lahko to glede na ostale okoliščine primera omogoča sklep o obstoju takega indica, kar pa mora predložitveno sodišče preveriti v sporu, o katerem odloča.

         Stroški

               43

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:

                           1.

                           Člen 9(3) Uredbe Komisije (ES) št. 1768/95 z dne 24. julija 1995 o izvajanju pravil o kmetijski izjemi, predvideni v členu 14(3) Uredbe Sveta (ES) št. 2100/94 o žlahtniteljskih pravicah v Skupnosti, kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 2605/98 z dne 3. decembra 1998, je treba razlagati tako, da obveznost predelovalca, da poda informacije v zvezi z zavarovanimi sortami, nastane, če zahtevo za informacije v zvezi z določenim tržnim letom prejme pred iztekom tržnega leta, na katero se ta zahteva nanaša. Vendar lahko taka obveznost obstaja v zvezi z informacijami, ki se nanašajo na zadnja tri predhodna tržna leta, če je imetnik žlahtniteljske pravice v Skupnosti prvo zahtevo glede istih sort istemu predelovalcu predložil v prvem letu od predhodnih tržnih let, na katere se zahteva nanaša.

                           2.

                           Določbe člena 14(3) Uredbe Sveta (ES) št. 2100/94 z dne 27. julija 1994 o žlahtniteljskih pravicah v Skupnosti v povezavi s členom 9 Uredbe št. 1768/95, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 2605/98, je treba razlagati tako, da ni treba, da zahteva za informacije, ki jo imetnik žlahtniteljske pravice v Skupnosti predloži predelovalcu, vsebuje dokaze za indice, ki se navajajo. Poleg tega okoliščina, da je nek kmet opravil pogodbeno sajenje zavarovane sorte, še ne pomeni indica, da je predelovalec pridelek, pridobljen s sajenjem semenskega materiala navedene sorte, predelal za njegovo sajenje ali ga namerava predelati. Vendar lahko to glede na ostale okoliščine primera omogoča sklep o obstoju takega indica, kar pa mora predložitveno sodišče preveriti v sporu, o katerem odloča.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča prve stopnje (prvi senat) z dne 13. januarja 1999. # Bernhard Böcker-Lensing in Ludger Schulze-Beiering proti Svetu Evropske unije in Komisiji Evropskih skupnosti. # Nepogodbena odgovornost. # Zadeva T-1/96.


Sodba Sodišča za uslužbence (prvi senat) z dne 18. junija 2015. # CX proti Evropski komisiji. # Zadeva F-27/13.