title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 11. novembra 2004.#Daewoo Electronics Manufacturing España SA (Demesa) (C-183/02 P) in Territorio Histórico de Álava - Diputación Foral de Álava (C-187/02 P) proti Komisiji Evropskih skupnosti.#Pritožba - Državne pomoči - Davčni ukrepi - Zaupanje v pravo - Novi razlogi.#Združeni zadevi C-183/02 P in C-187/02 P.

text:
      Združeni zadevi C-183/02 P in C-187/02 P
      Daewoo Electronics Manufacturing España SA (Demesa) in Territorio Histórico de Álava - Diputacíon Foral de Álava
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Pritožba – Državne pomoči – Davčni ukrepi – Zaupanje v pravo – Novi pritožbeni razlogi“
      Povzetek sodbe
      1.        Državne pomoči – Izterjava nezakonite pomoči – Pomoč, dodeljena v nasprotju s postopkovnimi pravili iz člena 93 Pogodbe (postal
            člen 88 ES) – Morebitno upravičeno pričakovanje prejemnikov – Varstvo – Pogoji in omejitve
      (Pogodba ES, člen 93(3) (postal člen 88(3) ES))
      2.        Pritožba – Pritožbeni razlogi – Razlog, ki se ga prvič uveljavlja v pritožbi – Nedopustnost
      (Statut Sodišča, člen 58)
      1.        Ob upoštevanju obveznega nadzora državnih pomoči, ki ga v skladu s členom 93 Pogodbe ES (postal člen 88 ES) izvaja Komisija,
         imajo podjetja načeloma lahko upravičena pričakovanja glede zakonitosti pomoči, samo če je bila ta odobrena ob upoštevanju
         postopka, določenega v tem členu, pri čemer mora biti preudaren gospodarski subjekt navadno sposoben ugotoviti, ali se je
         ravnalo v skladu s tem postopkom. Predvsem če se pomoč izvaja brez predhodne priglasitve Komisiji, tako da je nezakonita na
         podlagi člena 93(3) Pogodbe, prejemnik pomoči v tem primeru ne more imeti upravičenega pričakovanja glede zakonitosti dodelitve
         te pomoči.

      (Glej točki 44 in 45.)
      2.        Dejstvo, da se stranki dovoli, da pred Sodiščem prvič uveljavlja razlog, ki ga ni uveljavljala pred Sodiščem prve stopnje,
         bi pomenilo, da se ji dovoli, da Sodišču, ki ima omejeno pristojnost na področju pritožb, predloži spor večjega obsega, kot
         je bil spor, o katerem je moralo odločati Sodišče prve stopnje. V okviru pritožbe je torej pristojnost Sodišča omejena na
         presojo pravne rešitve glede razlogov, o katerih se je razpravljalo na prvi stopnji.

      (Glej točko 59.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 11. novembra 2004(*)

      „Pritožba – Državne pomoči – Davčni ukrepi – Zaupanje v pravo – Novi razlogi“
      V združenih zadevah C-183/02 P in C-187/02 P,
      zaradi dveh pritožb na podlagi člena 49 Statuta ES Sodišča, vloženih 15. in 16. maja 2002,
      Daewoo Electronics Manufacturing España SA (Demesa), s sedežem v Vitorii (Španija), ki jo zastopata A. Creus Carreras in B. Uriarte Valiente, abogados,

      tožeča stranka v zadevi C-183/02 P,
      Territorio Histórico de Álava – Diputación Foral de Álava, ki ga zastopajo A. Creus Carreras, B. Uriarte Valiente in M. Bravo-Ferrer Delgado, abogados,

      tožeča stranka v zadevi C-187/02 P,
      ob intervenciji
      Comunidad Autónoma del País Vasco, ki jo zastopa E. Garayar Gutiérrez, abogado,

      intervenient v pritožbi,
      druge stranke v postopku so
      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopata F. Santaolalla Gadea in J. L. Buendía Sierra, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožena stranka na prvi stopnji,
      Asociación Nacional de Fabricantes de Electrodomésticos de Línea Blanca (ANFEL), s sedežem v Madridu (Španija),

      in
      Conseil européen de la construction d'appareils domestiques (CECED), s sedežem v Bruslju (Belgija),

      intervenienta na prvi stopnji,
      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata, C. Gulmann (poročevalec), sodnik, in N. Colneric, sodnica,
      generalna pravobranilka: J. Kokott,
      sodna tajnica: M. Múgica Arzamendi, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 11. marca 2004,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 6. maja 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Daewoo Electronics Manufacturing España SA (v nadaljevanju: Demesa) in Territorio Histórico de Álava – Diputación Foral de
         Álava (v nadaljevanju: Territorio Histórico de Álava) v okviru pritožb predlagata razveljavitev sodbe Sodišča prve stopnje
         Evropskih skupnosti z dne 6. marca 2002 v zadevi Diputación Foral de Álava in drugi proti Komisiji (T-127/99, T-129/99 in
         T‑148/99, Recueil, str. II-1275, v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je to sodišče delno razveljavilo Odločbo Komisije
         1999/718/ES z dne 24. februarja 1999 o državni pomoči Španije za Daewoo Electronics Manufacturing España SA (Demesa) (UL L
         292, str. 1, v nadaljevanju: izpodbijana odločba) in v preostalem zavrnilo njuni tožbi za razveljavitev te odločbe.

       Pravni okvir
      2        Davčna ureditev, ki velja v španski Baskiji (v nadaljevanju: Baskija), spada v sistem gospodarskega dogovora, vzpostavljenega
         s španskim zakonom št. 12/1981 z dne 13. maja 1981, ki je bil pozneje spremenjen z zakonom št. 38/1997 z dne 4. avgusta 1997.

      3        Na podlagi te zakonodaje lahko Diputación Foral de Álava pod nekaterimi pogoji organizira davčni sistem, ki se uporablja na
         njenem ozemlju.

      4        V zvezi s tem je sprejela predvsem davčni ukrep v obliki odbitka davka v višini 45 % zneska naložbe (v nadaljevanju: odbitek
         davka v višini 45 % ali sporni davčni ukrep).

      5        Šesta dodatna določba Norma Foral št. 22/1994 z dne 20. decembra 1994 o izvrševanju proračuna Territorio Histórico de Álava
         za leto 1995 (Boletín Oficial del Territorio Histórico de Álava št. 5 z dne 13. januarja 1995) določa:

      „Naložbe v nova opredmetena osnovna sredstva, izvedene med 1. januarjem in 31. decembrom 1995, ki presegajo 2,5 milijarde
         ESP v skladu s sklepom Diputación Foral de Álava, bodo upravičene do odbitka davka v višini 45 % zneska naložbe, ki ga določi
         Diputación Foral de Álava in se bo uporabil za dokončni znesek davčne obveznosti.

      Neuporabljen odbitek zaradi premajhne davčne obveznosti se bo lahko uporabil v devetih letih po letu, v katerem je bila sprejeta
         odločba Diputación Foral de Álava.

      V tej odločbi Diputación Foral de Álava bodo določeni roki in omejitve, ki se uporabljajo v vseh primerih.
      Ugodnosti, priznane na podlagi te določbe, bodo nezdružljive z vsako drugo davčno ugodnostjo, ki bi obstajala zaradi teh istih
         naložb.

      Diputación Foral de Álava bo določila tudi trajanje naložbenega procesa, ki bo lahko zajemal tudi naložbe, izvedene v fazi
         priprave projekta, ki je podlaga za naložbe.“

      6        Veljavnost te določbe je bila podaljšana za leti 1996 in 1997, nato se je odbitek davka v višini 45 % v spremenjeni obliki
         ohranil za leti 1998 in 1999 v poznejših Normas Forales.

       Dejansko stanje
      7        Baskovski organi in Daewoo Electronics Co. Ltd (v nadaljevanju: družba Daewoo Electronics) so 13. marca 1996 podpisali sporazum
         o sodelovanju, s katerim se je zadnji zavezal, da bo v Baskiji odprl tovarno za proizvodnjo hladilnikov. Baskovski organi
         pa so se zavezali, da bodo podprli ta projekt z dodelitvijo finančne pomoči.

      8        Podjetje, ki ga je ustanovila družba Daewoo Electronics, je moralo pripraviti poslovni načrt, katerega odobritev s strani
         baskovskih organov je bila predpogoj za izvajanje sporazuma. Ta načrt za obdobje med letoma 1996 in 2001 je bil baskovskim
         organom predstavljen septembra 1996. Predvideval je naložbo v višini 11.835.600.000 ESP in odprtje 745 delovnih mest.

      9        Demesa, družba španskega prava in hčerinska družba v 100-odstotni lasti družbe Daewoo Electronics, je bila ustanovljena 7.
         oktobra 1996.

      10      Na podlagi odločbe Diputación Foral de Álava št. 737/1997 z dne 21. oktobra 1997 je bil družbi Demesa odobren odbitek davka
         v višini 45 %, predviden s šesto dodatno določbo Norma Foral št. 22/1994.

      11      Asociacíon Nacional de Fabricantes de Electrodomésticos de Línea Blanca (ANFEL) je 11. junija 1996 na Komisijo Evropskih skupnosti
         naslovila pritožbo zoper Kraljevino Španijo. Tej državi članici je očitala, da je odobrila pomoč za družbo Demesa, predvsem
         v obliki davčnih ukrepov. Conseil européen de la construction d’appareils domestiques (CECED) je na Komisijo naslovil pritožbo
         v istem smislu.

      12      Po izmenjavi dopisov je Komisija z dopisom z dne 16. decembra 1997 obvestila španske organe o svoji odločitvi, da začne postopek
         na podlagi člena 93(2) Pogodbe ES (postal člen 88(2) ES), predvsem v zvezi z odbitkom davka v višini 45 %, ki je bil odobren
         družbi Demesa.

      13      Na koncu postopka je Komisija sprejela izpodbijano odločbo.

      14      V členu 1(d) te odločbe je odbitek davka v višini 45 %, ki je bil odobren družbi Demesa, opredeljen kot državna pomoč, ki
         je nezdružljiva s skupnim trgom.

      15      V členu 2 iste odločbe je Komisija pozvala Kraljevino Španijo, naj odpravi ugodnost, ki izhaja iz zadevne pomoči, ki jo je
         nezakonito odobrila upravičeni družbi.

       Tožbe pred Sodiščem prve stopnje in izpodbijana sodba
      16      Territorio Histórico de Álava (zadeva T-127/99), Comunidad Autónoma del País Vasco in Gasteizko Industria Lurra SA (zadeva
         T-129/99) ter Demesa (zadeva T‑148/99) so z vlogami, ki so bile v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje vložene 25. maja,
         26. maja in 18. junija 1999, vložile te tožbe zoper Komisijo.

      17      Vsaka tožeča stranka je predlagala popolno ali delno razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe.

      18      S sklepoma predsednika tretjega senata Sodišča prve stopnje z dne 25. februarja 2000 je bila Asociacíon Nacional de Fabricantes
         de Electrodomésticos de Línea Blanca in Conseil européen de la construction d'appareils domestiques dovoljena intervencija
         v podporo predlogom Komisije.

      19      S sklepom z dne 5. junija 2001 so bile tri zadeve združene za namene ustnega postopka in izdaje skupne sodbe.

      20      Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo predvsem:

      –        zavrnilo tožbi Territorio Histórico de Álava in družbe Demesa v delu, ki se je nanašal na razglasitev ničnosti izpodbijane
         odločbe v zvezi z odbitkom davka v višini 45 %;

      –        razglasilo za nedopustni tožbi Comunidad Autónoma del País Vasco in Gasteizko Industria Lurra SA v delu, ki se je nanašal
         na to razglasitev ničnosti;

      –        vsaki stranki naložilo plačilo svojih stroškov.
       Pritožbe
      21      Sodišče Comunidad Autónoma del País Vasco je s sklepom z dne 23. oktobra 2002 dovolilo intervencijo v podporo predlogom Territorio
         Histórico de Álava.

      22      Predlog za intervencijo v podporo predlogom družbe Demesa, ki ga je vložila Gobierno Foral de Navarra (vlada pokrajine Navare),
         je bil s sklepom predsednika Sodišča z dne 6. marca 2003 zavrnjen.

      23      Družba Demesa predlaga Sodišču, naj:

      –        razveljavi izpodbijano sodbo;
      –        samo odloči o sporu in člena 1(d) in 2 izpodbijane odločbe razglasi za nična;
      –        podredno, vrne zadevo Sodišču prve stopnje v ponovno odločanje;
      –        Komisiji naloži plačilo stroškov postopka na prvi stopnji in stroškov pritožbenega postopka.
      24      Territorio Histórico de Álava predlaga Sodišču, naj:

      –        razveljavi izpodbijano sodbo;
      –        samo odloči o sporu in izpodbijano odločbo v delu, ki se nanaša na odbitek davka v višini 45 %, razglasi za nično;
      –        podredno, vrne zadevo Sodišču prve stopnje v ponovno odločanje;
      –        Komisiji naloži plačilo stroškov postopka na prvi stopnji in stroškov pritožbenega postopka.
      25      Comunidad Autónoma del País Vasco predlaga Sodišču, naj:

      –        delno razveljavi izpodbijano sodbo v delu, v katerem je ugotovljeno, da odbitek davka v višini 45 % pomeni državno pomoč;
      –        Komisiji naloži plačilo stroškov postopka.
      26      Končno, ker je Komisija med ustnim postopkom umaknila ugovor nedopustnosti pritožbe, ki jo je vložil Territorio Histórico
         de Álava, prva v vsaki izmed zadev C‑183/02 P in C-187/02 P predlaga Sodišču, naj:

      –        zavrne pritožbo;
      –        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
       Razlogi za razveljavitev izpodbijane sodbe
      27      Družba Demesa je v tožbi navedla pet razlogov za razveljavitev izpodbijane sodbe, ki se nanašajo na:

      –        nepravilno opredelitev spornega davčnega ukrepa kot državne pomoči, ki je nezdružljiva s skupnim trgom;
      –        nezadostno obrazložitev izpodbijane sodbe v zvezi s tem;
      –        nepravilno uporabo prava s strani Sodišča prve stopnje v delu, v katerem je razsodilo, da sporni ukrep ni obstoječa pomoč;
      –        nezadostno obrazložitev izpodbijane sodbe v zvezi s tem;
      –        nepravilno uporabo prava s strani Sodišča prve stopnje v delu, v katerem je razsodilo, da se načelo varstva zaupanja v pravo
         ni uporabilo.

      28      Družba Demesa je z vlogo, vloženo 20. februarja 2004, obvestila Sodišče, da vztraja samo pri razlogu, ki se nanaša na načelo
         varstva zaupanja v pravo, in da umika preostale tožbene razloge.

      29      Territorio Histórico de Álava je v tožbi navedel šest razlogov za razveljavitev izpodbijane sodbe, ki se nanašajo na:

      –        nepravilno opredelitev spornega davčnega ukrepa kot državne pomoči, ki je nezdružljiva s skupnim trgom;
      –        nezadostno obrazložitev izpodbijane sodbe v zvezi s tem;
      –        nepravilno uporabo prava s strani Sodišča prve stopnje v delu, v katerem je razsodilo, da sporni ukrep ni obstoječa pomoč;
      –        nezadostno obrazložitev izpodbijane sodbe v zvezi s tem;
      –        nepravilno uporabo prava s strani Sodišča prve stopnje, ker ni priznalo obstoja zlorabe pooblastil s strani Komisije;
      –        nezadostno obrazložitev izpodbijane sodbe v zvezi s tem;
      30      Territorio Histórico de Álava je z vlogo, vloženo 20. februarja 2004, obvestil Sodišče, da:

      –        delno vztraja pri prvem in drugem tožbenem razlogu, ki se nanašata na nepravilno opredelitev spornega davčnega ukrepa kot
         državne pomoči, ki je nezdružljiva s skupnim trgom, in nezadostno obrazložitve izpodbijane sodbe v zvezi s tem;

      –        vztraja pri petem in šestem tožbenem razlogu, ki se nanašata na obstoj zlorabe pooblastil in nezadostno obrazložitev izpodbijane
         sodbe v zvezi s tem;

      –        umika druge tožbene razloge.
       Pritožbe
      31      Po opredelitvi strank in generalne pravobranilke o tej točki je treba obe zadevi zaradi medsebojne povezanosti v skladu s
         členom 43 Poslovnika Sodišča združiti zaradi izdaje skupne sodbe.

       Pritožbeni razlog družbe Demesa, ki se nanaša na načelo varstva zaupanja v pravo
       Trditve strank
      32      Družba Demesa se je pred Sodiščem prve stopnje sklicevala na načelo varstva zaupanja v pravo. Sklicevala se je na Odločbo
         Komisije 93/337/EGS z dne 10. maja 1993 v zvezi s programom davčnih pomoči za naložbe v Baskiji (UL L 134, str. 25). Trdila
         je, da so bili v tej odločbi kot pomoč – ki je nezdružljiva s skupnim trgom, ker je v nasprotju s členom 52 Pogodbe ES (po
         spremembi postal člen 43 ES) – opredeljeni odbitki davka za izvedene naložbe. Družba Demesa je trdila, da so bile sprejete
         potrebne določbe za prilagoditev regionalne zakonodaje Odločbi 93/337 in da je Komisija soglašala s sprejeto rešitvijo. Zato
         naj bi španski organi in Komisija šteli, da je vprašanje rešeno. Komisija naj zato ne bi nikoli začela postopka v zvezi z
         državnimi pomočmi niti naj ne bi nasprotovala podobnim davčnim predpisom, ki so bili sprejeti pozneje. Družba Demesa in vsi
         subjekti, za katere veljajo zadevni regionalni predpisi, naj bi torej upravičeno pričakovali, da naj bi Komisija dovolila
         davčne ukrepe, ki jih je sprejela Diputación Foral de Álava, če ne kršijo člena 52 Pogodbe.

      33      Družba Demesa Sodišču prve stopnje očita, da je v točki 234 in naslednjih izpodbijane sodbe zavrnilo njen tožbeni razlog,
         ker sporni davčni ukrep, v nasprotju z zahtevami člena 93(3) Pogodbe ES (postal člen 88(3) ES), ni bil predhodno priglašen.

      34      Po njenem mnenju je bilo v okviru politike, ki jo je Komisija izvajala v času prošnje za uporabo odbitka davka v višini 45 %,
         pretirano zahtevati od gospodarskega subjekta, naj preveri, ali davčni ukrep, ki se uporablja zanj, izpolnjuje pogoje iz člena
         92 Pogodbe ES (po spremembi postal člen 87 ES) in ali ga je zato treba priglasiti Komisiji.

      35      Družba Demesa naj bi se torej upravičeno sklicevala na načelo varstva zaupanja v pravo.

      36      Tožeča stranka trdi, da je razglasitev nezdružljivosti v Odločbi 93/337 temeljila na ugotovitvi kršitve člena 52 Pogodbe in
         ne tudi na ugotovitvi kršitve predpisov Skupnosti na področju državnih pomoči, kot je menilo Sodišče prve stopnje v točki
         237 izpodbijane sodbe.

      37      Ukrepi, obravnavani v Odločbi 93/337, naj bi bili v vsakem primeru opredeljeni kot državne pomoči na podlagi treh selektivnih
         meril (regionalna, sektorska in materialna selektivnost), ki jih po mnenju družbe Demesa ni bilo mogoče uporabiti v zvezi
         s spornim davčnim ukrepom. Zato navedene odločbe ni mogoče navajati v podporo trditvi, da bi morala družba Demesa sklepati,
         da je odbitek davka v višini 45 % državna pomoč in bi moral biti zato priglašen Komisiji.

      38      Komisija trdi, da so nekateri elementi, ko je bil družbi Demesa odobren odbitek davka, jasno pokazali, da je šlo za državno
         pomoč.

      39      Predvsem v Odločbi 93/337 naj bi se primerljivi ukrepi obravnavali kot pomoč, ki je nezdružljiva s skupnim trgom. Ta razglasitev
         nezdružljivosti naj ne bi bila povezana samo s kršitvijo svobode ustanavljanja, ampak tudi s kršitvijo različnih pravil o
         pomoči, kot je Sodišče prve stopnje opozorilo v točki 237 izpodbijane sodbe.

      40      Poleg tega naj bi bilo očitno, da je Odločba 93/337 lahko temeljila samo na predhodni ugotovitvi, da imajo zadevni ukrepi
         značaj državnih pomoči.

      41      Vendar naj družba Demesa ne bi preverila, ali so bile pomoči, ki jih je prejemala, odobrene s strani Komisije.

      42      V vsakem primeru se tožeča stranka, ker sporni davčni ukrep ni bil predhodno priglašen, ne bi mogla sklicevati na nedelovanje
         Komisije.

      43      Zato naj bi Sodišče prve stopnje pravilno zanikalo obstoj zaupanja v pravo.

       Presoja Sodišča
      44      Opozoriti je treba, prvič, da imajo načeloma podjetja, ki prejemajo pomoč, ob upoštevanju obveznega nadzora državnih pomoči,
         ki ga v skladu s členom 93 Pogodbe ES izvaja Komisija, lahko upravičena pričakovanja glede zakonitosti pomoči, samo če je
         bila ta odobrena ob upoštevanju postopka, določenega v tem členu, in drugič, da mora biti preudaren gospodarski subjekt ponavadi
         sposoben ugotoviti, ali se je ravnalo v skladu s tem postopkom (sodbe z dne 20. septembra 1990 v zadevi Komisija proti Nemčiji,
         C-5/89, Recueil, str. I-3437, točka 14; z dne 14. januarja 1997 v zadevi Španija proti Komisiji, C-169/95, Recueil, str. I‑135,
         točka 51, in z dne 20. marca 1997 v zadevi Alcan Deutschland, C‑24/95, Recueil, str. I-1591, točka 25).

      45      Predvsem če se pomoč izvaja brez predhodne priglasitve Komisiji, tako da je nezakonita na podlagi člena 93(3) Pogodbe ES,
         prejemnik pomoči v tem primeru ne more imeti upravičenega pričakovanja glede zakonitosti dodelitve te pomoči (glej zgoraj
         navedeno sodbo Alcan Deutschland, točki 30 in 31).

      46      Sodišče prve stopnje je v obravnavanem primeru v točki 235 izpodbijane sodbe razsodilo, da ni sporno, da je bil odbitek davka
         v višini 45 % uveden brez predhodne priglasitve, kar je v nasprotju s členom 93(3) Pogodbe.

      47      V točki 236 izpodbijane sodbe, v kateri se je sklicevalo predvsem na zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Nemčiji, je iz te
         ugotovitve pravilno sklepalo, da utemeljitve, ki temelji na načelu varstva zaupanja v pravo, ni mogoče sprejeti.

      48      V naslednji točki izpodbijane sodbe je upravičeno navedlo, da ta utemeljitev tožeče stranke temelji na napačni razlagi Odločbe
         93/337. Kot je poudarilo, je Komisija namreč v tej odločbi zadevne pomoči opredelila kot nezdružljive s skupnim trgom, ne
         samo, ker so bile v nasprotju s členom 52 Pogodbe ES, ampak tudi v točki V navedene odločbe, v kateri je bila preučena možnost,
         da se dovoli eno od odstopanj iz člena 92 Pogodbe ES, ker niso upoštevale različnih pravil o pomoči.

      49      Dodati je treba, da je Komisija v Odločbi 93/337 posebej:

      –        opozorila, da so zadevne pomoči vključevale odbitek davka v višini 20 % naložb (točka I);
      –        menila, da za uporabo odstopanja iz člena 92(3)(c) Pogodbe ES niso bili izpolnjeni pogoji, določeni v smernicah Skupnosti
         glede pomoči malim in srednjim podjetjem z dne 19. avgusta 1992 (UL C 213, str. 2), v katerih so v točki 2.2 najprej opredeljeni
         elementi kategorije malih in srednjih podjetij in je nato v točki 4.1, peti pododstavek, natančneje navedeno, da se je Komisija
         odločila, da dovoli pomoč za naložbe samo do največ 15 % naložbe za mala podjetja in do največ 7,5 % naložbe za druga podjetja
         v isti kategoriji (točka V);

      –        pozvala španske organe, naj zagotovijo, da se pomoč dodeljuje predvsem pod pogoji, določenimi v smernicah Skupnosti o državni
         pomoči za mala in srednja podjetja (člen 1(4)).

      50      Tako je očitno, da družba Demesa iz Odločbe 93/337 ni mogla sklepati, da odbitka davka v višini 45 %, dodeljenega podjetju
         velikosti, ki mu omogoča najmanjšo naložbo v višini 2,5 milijarde ESP, ki se zahteva v šesti dodatni določbi Norma Foral št.
         22/1994, ni mogoče opredeliti kot pomoč v smislu člena 92 Pogodbe ES.

      51      Tožeča stranka zato ob upoštevanju vsebine Odločbe 93/337 ni mogla zahtevati možnosti, ki je ni mogoče izključiti (glej zgoraj
         navedeno sodbo Komisija proti Nemčiji, točka 16), da prejemnik nezakonite pomoči uveljavlja izredne okoliščine, zaradi katerih
         je lahko upravičeno pričakoval, da je pomoč zakonita.

      52      Kar zadeva domnevno nedelovanje Komisije, ta upravičeno trdi, da je vsako navidezno nedelovanje nepomembno, ker ji shema pomoči
         ni bila priglašena.

      53      Iz tega sledi, da je treba pritožbeni razlog družbe Demesa, ki se nanaša na načelo varstva zaupanja v pravo, zavrniti.

       Pritožbena razloga Territorio Histórico de Álava, ki se na eni strani nanašata na nepravilno opredelitev spornega davčnega
            ukrepa kot državne pomoči, ki je nezdružljiva s skupnim trgom, in na drugi strani na nezadostno obrazložitev izpodbijane sodbe
            v zvezi s tem
       Trditve strank
      54      Territorio Histórico de Álava je pred Sodiščem prve stopnje trdil, da je Komisija kršila člen 92 Pogodbe ES, s tem ko je odbitek
         davka v višini 45 % obravnavala kot državno pomoč, ki je nezdružljiva s skupnim trgom, z obrazložitvijo, da je Norma Foral
         št. 22/1994 poseben ukrep, ki daje prednost „posameznim podjetjem ali proizvodnji posameznega blaga“. Trdil je, da je morebitna
         selektivnost tega ukrepa v vsakem primeru upravičena z naravo in sistematiko davčnega sistema.

      55      Territorio Histórico de Álava Sodišču prve stopnje očita, da je v točkah od 148 do 170 izpodbijane sodbe zavrnilo to utemeljitev
         in s tem nepravilno uporabilo pravo pri uporabi člena 92 Pogodbe ES.

      56      V vlogi, vloženi 20. februarja 2004, navaja, da vztraja pri razveljavitvenem razlogu, vendar v fazi pred opredelitvijo spornega
         davčnega ukrepa kot državne pomoči. Zatrjuje, da je v postopku na prvi stopnji trdil, da je bil odbitek davka v višini 45 %
         izključen iz področja uporabe člena 92 Pogodbe ES, ker je bil kot davčni ukrep upravičen zaradi doseganja cilja ekonomske
         politike. Sodišče prve stopnje naj bi sklepalo, da to ne izključuje opredelitve ukrepa kot državne pomoči, ki je nezdružljiva
         s Pogodbo. Ta ugotovitev naj bi bila napačna, ker je bila izražena v napačnem delu postopka razlage. V resnici bi moralo pred
         oblikovanjem morebitnega vprašanja o opredelitvi ukrepa kot državne pomoči sklepati, da je davčni ukrep, ki je bil sprejet
         pred Sklepi Ekonomsko-finančnega sveta z dne 1. decembra 1997 na področju davčne politike (UL 1998, C 2, str. 1) in Sporočilom
         Komisije z dne 10. decembra 1998 o uporabi pravil glede državne pomoči pri ukrepih v zvezi z neposredno obdavčitvijo ustvarjenega
         dohodka (UL C 384, str. 3), izključen iz nadzora državnih pomoči. Če je tak ukrep del industrijske politike, ki jo izvaja
         zadevna država članica, bi moral biti namreč že ab initio izključen iz področja uporabe člena 92 Pogodbe ES.

      57      Territorio Histórico de Álava v isti vlogi dodaja, da vztraja tudi pri pritožbenem razlogu, ki se nanaša na nezadostno obrazložitev
         izpodbijane sodbe v zvezi z navedenim pravnim vprašanjem.

      58      Komisija meni, da pritožbeni razlog, kot je ohranjen in ki se nanaša na nepravilno opredelitev spornega davčnega ukrepa kot
         državne pomoči, ki je nezdružljiva s skupnim trgom, ne glede na to, da je predstavljen drugače, vedno zahteva, naj Sodišče
         obravnava vprašanje, ali ima ta ukrep značaj pomoči. Analiza člena 92 Pogodbe ES naj namreč ne bi vsebovala nobene faze pred
         razpravo o opredelitvi ukrepa kot državne pomoči, ker davčna narava ukrepa ni pomembna za ugotovitev, ali gre za pomoč ali
         ne. Poleg tega Sklepi Ekonomsko-finančnega sveta z dne 1. decembra 1997 na področju davčne politike in priloženi kodeks ravnanja
         ne bi mogli spremeniti razdelitve pristojnosti, kot je določena v Pogodbi. V teh okoliščinah naj bi Territorio Histórico de
         Álava s tem ko izpodbija pristojnost Komisije, vztrajal pri nasprotovanju opredelitvi spornega davčnega ukrepa kot državne
         pomoči.

       Presoja Sodišča
      59      Spomniti je treba, da bi dejstvo, da se stranki dovoli, da pred Sodiščem prvič uveljavlja razlog, ki ga ni uveljavljala pred
         Sodiščem prve stopnje, pomenilo, da se ji dovoli, da Sodišču, ki ima omejeno pristojnost na področju pritožb, predloži spor
         večjega obsega kot je bil spor, o katerem je moralo odločati Sodišče prve stopnje. V okviru pritožbe je torej pristojnost
         Sodišča omejena na presojo pravne rešitve razlogov, o katerih se je razpravljalo na prvi stopnji (glej zlasti sodbe z dne
         1. junija 1994 v zadevi Komisija proti Brazzelli Lualdi in drugim, C-136/92 P, Recueil, str. I-1981, točka 59; z dne 28. maja
         1998 v zadevi Deere proti Komisiji, C-7/95 P, Recueil, str. I-3111, točka 62, in z dne 10. aprila 2003 v zadevi Hendrickx
         proti Cedefop, C-217/01 P, Recueil, str. I -3701, točka 37).

      60      Territorio Histórico de Álava v obravnavanem primeru na prvi stopnji ni trdil, da:

      –        naj bi bil sporni davčni ukrep kot tak izključen iz področja uporabe prava o državni pomoči;
      –        naj bi se člen 92 Pogodbe ES uporabljal za določbe davčnega prava šele od Sklepov Ekonomsko-finančnega sveta z dne 1. decembra
         1997 na področju davčne politike in Obvestila Komisije z dne 10. decembra 1998 o uporabi pravil o državni pomoči za ukrepe,
         ki zadevajo neposredno obdavčitev ustvarjenega dohodka.

      61      V resnici se je skliceval na ekonomsko-politične cilje spornega davčnega ukrepa v okviru razprave o tem, ali ga narava in
         sistematika davčnega sistema upravičujeta, torej v fazi razprave o opredelitvi navedenega ukrepa kot državne pomoči, ki je
         nezdružljiva s skupnim trgom v smislu člena 92 Pogodbe ES.

      62      Sodišče prve stopnje je ustrezno utemeljitev obravnavalo v točkah 167 in 168 izpodbijane sodbe.

      63      Trditev, predložena Sodišču v okviru te pritožbe, da naj bi bil sporni davčni ukrep v bistvu ab initio v fazi pred pravnim sklepanjem izključen iz področja uporabe člena 92 Pogodbe ES in posledično iz samega nadzora s strani
         Komisije, je torej razlog, ki je bil prvič predstavljen v okviru pritožbe.

      64      Ta novi pritožbeni razlog je treba razglasiti za nedopustnega tako kot razlog, ki se nanaša na nezadostno obrazložitev izpodbijane
         sodbe v zvezi z navedenim pravnim vprašanjem, ker je ta drugi razlog neločljivo povezan s prvim.

       Pritožbena razloga Territorio Histórico de Álava, ki se na eni strani nanašata na nepravilno uporabo prava s strani Sodišča
            prve stopnje, ker ni priznalo obstoja zlorabe pooblastil, in na drugi strani na nezadostno obrazložitev izpodbijane sodbe
            v zvezi s tem
       Trditve strank
      65      Territorio Histórico de Álava zatrjuje, da je pred Sodiščem prve stopnje trdil, da je Komisija uporabila postopek v zvezi
         z državnimi pomočmi, torej področje, na katerem ima izključno pristojnost in široka pooblastila, da bi izvedla davčno usklajevanje.
         Takšno usklajevanje naj bi v resnici spadalo v postopek, določen v členih 101 Pogodbe ES (po spremembi postal člen 96 ES)
         in 102 Pogodbe ES (po spremembi postal člen 97 ES), ki daje pristojnost Svetu Evropske unije.

      66      Territorio Histórico de Álava Sodišču prve stopnje očita, da je zgolj:

      –        v točki 84 sodbe z dne 6. marca 2002 v zadevi Diputación Foral de Álava in drugi proti Komisiji (T-92/00 in T-103/00, Recueil,
         str. II-1385) o pomoči, odobreni drugemu podjetju, opozorilo na sodno prakso, v skladu s katero so pri odločbi zlorabljena
         pooblastila samo, če je na podlagi objektivnih, upoštevnih in skladnih dejstev mogoče sklepati, da je bil njen izključni ali
         vsaj odločilni namen doseči drugačne cilje od tistih, ki jih navaja;

      –        izjavilo, da obstoj dejanskega usklajevanja z izpodbijano odločbo ni bil dokazan.
      67      Komisija trdi, da je navedeni razlog očitno nedopusten, ker se ni uveljavljal pri Sodišču prve stopnje.

      68      Poudarja, da Sodišče prve stopnje v izpodbijani sodbi ni odločilo o vprašanju morebitne zlorabe pooblastil. Sodišče prve stopnje
         naj bi to vprašanje preučilo v drugi sodbi, in sicer v zgoraj navedeni sodbi Diputación Foral de Álava in drugi proti Komisiji,
         ki je bila izrečena isti dan kot izpodbijana sodba.

       Presoja Sodišča
      69      Ugotoviti je treba, da Territorio Histórico de Álava pred Sodiščem prve stopnje v okviru postopka na prvi stopnji, ki je razlog
         za to pritožbo, ni navajal razloga, ki se nanaša na zlorabo pooblastil.

      70      Iz razlogov, navedenih v točki 59 te sodbe, je treba preučeni pritožbeni razlog kot nov razlog razglasiti za nedopustnega,
         prav tako tudi razlog, ki se nanaša na nezadostno obrazložitev izpodbijane sodbe v zvezi s tem vprašanjem, ker je ta drugi
         razlog neločljivo povezan s prvim.

      71      Iz vsega zgoraj navedenega izhaja, da je treba pritožbe zavrniti.

       Stroški
      72      Če pritožba ni utemeljena, Sodišče v skladu s členom 122, prvi pododstavek, Poslovnika Sodišča odloči o stroških.

      73      V skladu s členom 69(2) Poslovnika, ki se uporablja za pritožbeni postopek na podlagi člena 118 istega poslovnika, se neuspeli
         stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Tožeče stranke niso uspele, zato se jim poleg tega, da nosijo svoje
         stroške, v skladu s predlogi Komisije naloži plačilo stroškov, ki jih je ta priglasila.

      74      Na podlagi člena 69(4), tretji pododstavek, Poslovnika Sodišča, ki se uporablja tudi za pritožbeni postopek na podlagi člena
         118 istega poslovnika, je treba določiti, da Comunidad Autónoma del País Vasco, intervenientka v podporo predlogom Territorio
         Histórico de Álava v zadevi C-187/02 P, nosi svoje stroške.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      1)      Zadevi C-183/02 P in C-187/02 P se zaradi izdaje skupne sodbe združita.
      2)      Pritožbi se zavrneta.
      3)      Tožeči stranki nosita svoje stroške in stroške, ki jih je priglasila Komisija Evropskih skupnosti.
      4)      Comunidad Autónoma del País Vasco nosi svoje stroške.
      Podpisi
      * Jezik postopka: španščina.


Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 9. junija 1994. # X proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki - Zaposlovanje. # Zadeva T-94/92.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 3. marca 1994. # Eurico Italia Srl, Viazzo Srl in F & P SpA proti Ente Nazionale Risi. # Predlogi za sprejetje predhodne odločbe: Conciliatura di Vercelli in Pretura circondariale di Vercelli - Italija. # Združene zadeve C-332/92, C-333/92, C-335/92.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 21. februarja 2013.#L. N. proti Styrelsen for Videregående Uddannelser og Uddannelsesstøtte.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Ankenævnet for Uddannelsesstøtten.#Državljanstvo Unije – Prosto gibanje delavcev – Načelo enakega obravnavanja – Člen 45(2) PDEU – Uredba (EGS) št. 1612/68 – Člen 7(2) – Direktiva 2004/38/ES – Člen 24(1) in (2) – Izjema od načela enakega obravnavanja glede pomoči za vzdrževanje med študijem v obliki štipendij za študij ali posojil za študij – Državljan Unije, ki je študent v državi članici gostiteljici – Zaposlitev pred začetkom študija in po njem – Glavni namen osebe, ko vstopi na ozemlje države članice gostiteljice – Vpliv na njen status delavca in na njeno pravico do štipendije za študij.#Zadeva C‑46/12.

text:
               Stranke
               Razlogi za odločitev
               Izrek

            Stranke
            V zadevi C-46/12,
            katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Ankenævnet for Statens Uddannelsesstøtte (Danska) z odločbo z dne 24. januarja 2012, ki je prispela na Sodišče 26. januarja 2012, v postopku
            L. N.
            proti
            Styrelsen for Videregående Uddannelser og Uddannelsesstøtte ,
            SODIŠČE (tretji senat),
            v sestavi M. Ilešič, predsednik senata, E. Jarašiūnas, A. Ó Caoimh (poročevalec), sodnika, C. Toader, sodnica, in C. G. Fernlund, sodnik,
            generalni pravobranilec: Y. Bot,
            sodna tajnica: C. Strömholm, administratorka,
            na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 28. novembra 2012,
            ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
            – za dansko vlado V. Pasternak Jørgensen in C. Thorning, agenta,
            – za norveško vlado E. Leonhardsen, M. Emberland in B. Gabrielsen, agenti,
            – za Evropsko komisijo D. Roussanov in C. Barslev, agenta,
            – na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
            izreka naslednjo
            Sodbo

            Razlogi za odločitev
            1. Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 7(1)(c) in 24(2) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2004/38/ES z dne 29. aprila 2004 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, ki spreminja Uredbo (EGS) št. 1612/68 in razveljavlja Direktive 64/221/EGS, 68/360/EGS, 72/194/EGS, 73/148/EGS, 75/34/EGS, 75/35/EGS, 90/364/EGS, 90/365/EGS in 93/96/EEC (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 5, str. 46).
            2. Ta predlog je bil vložen v okviru spora med L. N. in Styrelsen for Videregående Uddannelser og Uddannelsesstøtte (direkcija za visoko šolstvo in pomoč za izobraževanje, v nadaljevanju: VUS) v zvezi z odločitvijo, da ta direkcija L. N. zavrne pomoč za izobraževanje.
            Pravni okvir
            Ureditev Unije
            Uredba (EGS) št. 1612/68
            3. Člen 7 Uredbe Sveta št. 1612/68 (EGS) z dne 15. oktobra 1968 o prostem gibanju delavcev v Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 1, str. 15) določa:
            „1. Delavec, ki je državljan države članice, v drugi državi članici zaradi njegovega državljanstva ne sme biti deležen drugačnega obravnavanja kot domači delavci v zvezi z zaposlitvenimi in delovnimi pogoji, predvsem glede plačila, odpovedi in, če bi postal brezposeln, glede vrnitve na delovno mesto ali ponovne zaposlitve.
            2. Uživa enake socialne in davčne ugodnosti kot domači delavci.
            […]“
            Direktiva 2004/38
            4. V uvodnih izjavah 1, 3, 10, 20 in 21 Direktive 2004/38 je navedeno:
            „(1) Državljanstvo Unije podeljuje vsakemu državljanu Unije temeljno in individualno pravico do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic ob upoštevanju omejitev in pogojev, določenih v Pogodbi, in ukrepov, sprejetih za njeno izvajanje.
            […]
            (3) Državljanstvo Unije bi moralo predstavljati temeljni status državljanov držav članic, ko uresničujejo svojo pravico do prostega gibanja in prebivanja. Zato je treba kodificirati in pregledati obstoječe instrumente Skupnosti, ki ločeno obravnavajo delavce, samozaposlene osebe kot tudi študente in druge nezaposlene osebe z namenom poenostavitve in krepitve pravice do prostega gibanja in prebivanja vseh državljanov Unije.
            […]
            (10) Vendar osebe, ki uresničujejo svojo pravico do prebivanja, vseeno ne bi smele postati nesorazmerno breme sistema socialne pomoči v državi članici gostiteljici v začetnem obdobju prebivanja. Zato bi morala biti pravica do prebivanja za državljane Unije in njihove družinske člane za obdobja, daljša od treh mesecev, zavezana pogojem.
            […]
            (20) 	V skladu s prepovedjo diskriminacije na podlagi državljanstva bi morali biti vsi državljani Unije in njihovi družinski člani, ki prebivajo v državi članici, v skladu s to direktivo in v tej državi članici, deležni enake obravnave kot državljani na področjih, zajetih v Pogodbi, ob upoštevanju posebnih določb, ki so izrecno predvidene v Pogodbi in sekundarni zakonodaji.
            (21) 	Vendar bi bilo treba prepustiti državi članici gostiteljici, da odloči, ali bo dodelila socialno pomoč drugim državljanom Unije kot tistim, ki so delavci ali samozaposlene osebe ali ki ohranijo ta status, ali njihovim družinskim članom za prve tri mesece prebivanja ali za daljše obdobje v primeru iskalcev zaposlitve ali pomoč za vzdrževanje v času študija, vključno s poklicnim usposabljanjem, pred pridobitvijo pravice do stalnega prebivališča.“
            5. Člen 3(1) Direktive 2004/38 določa, da se ta direktiva uporablja za vse državljane Unije, ki se preselijo ali prebivajo v državi članici, razen v tisti državi, katere državljani so.
            6. Člen 7(1) in (3) Direktive 2004/38 določa:
            „1. Vsi državljani Unije imajo pravico prebivati na ozemlju druge države članice v obdobju, daljšem od treh mesecev če:
            (a) so delavci ali samozaposlene osebe v državi članici gostiteljici ali
            (b) imajo dovolj sredstev zase in za svoje družinske člane, da med njihovim prebivanjem ne bodo postali breme sistema socialne pomoči v državi članici gostiteljici in če imajo celovito zavarovalno kritje za primer bolezni v državi članici gostiteljici ali
            (c) – so vpisani v zasebno ali javno ustanovo, ki jo država članica gostiteljica pooblasti ali financira na osnovi svoje zakonodaje ali upravne prakse, prvenstveno z namenom, da študirajo, kar vključuje poklicno usposabljanje, in
            – imajo celovito zavarovalno kritje za primer bolezni v državi članici gostiteljici in zagotovijo ustreznemu nacionalnemu organu, z izjavo ali na kakšen drug enakovreden način, ki ga lahko izberejo, da imajo dovolj sredstev zase in za svoje družinske člane, da med njihovim prebivanjem ne bodo postali breme sistema socialne pomoči v državi članici gostiteljici […]
            […]
            3. Za namene odstavka 1(a) državljan Unije, ki ni več delavec ali samozaposlena oseba, ohrani status delavca ali samozaposlene osebe v naslednjih primerih:
            […]
            (d) če se vključi v poklicno usposabljanje. Razen v primeru, da je oseba neprostovoljno brezposelna, ohranitev statusa delavca zahteva usposabljanje, povezano s prejšnjo zaposlitvijo.“
            7. Člen 24 Direktive 2004/38, naslovljen „Enako obravnavanje“, določa:
            „1. Ob upoštevanju posebnih določb, ki so izrecno predvidene v Pogodbi in sekundarni zakonodaji, bi morali vsi državljani Unije, ki na podlagi te direktive prebivajo na ozemlju države članice gostiteljice, uživati enako obravnavanje kot državljani te države članice v okviru Pogodbe. Uživanje te pravice se razširi na družinske člane, ki niso državljani države članice in ki imajo pravico do prebivanja ali do stalnega prebivanja.
            2. Z odstopanjem od odstavka 1 država članica gostiteljica ni dolžna podeliti pravice do socialne pomoči v prvih treh mesecih prebivanja ali, kjer ustreza, v daljšem obdobju, predvidenem v členu 14(4)(b), niti ni dolžna, pred pridobitvijo pravice do stalnega prebivališča, dodeliti pomoči za vzdrževanje v času študija, vključno s poklicnim usposabljanjem, ki obsega študentske pomoči ali študentska posojila, drugim osebam, razen delavcem, samozaposlenim osebam, osebam, ki ohranijo takšen status in članom njihovih družin.“
            Danska ureditev
            8. Člen 2a(2) in (4) zakona št. 661 (prečiščeno besedilo) z dne 29. junija 2009 o sistemu študentskih pomoči in posojil ( Folketingstidende  2005/2006 L 95, priloga A, str. 2854) določa:
            „[…]
            2. Kandidati za študij, ki so državljani Unije ali Evropskega gospodarskega prostora [(EGP)], in njihovi družinski člani lahko dobijo pomoč za izobraževanje za študij na Danskem in v tujini pod pogoji, ki so določeni v pravu [Unije] in Sporazumu o EGP. Državljani Unije in EGP, ki niso delavci ali samozaposlene osebe na Danskem, in njihovi družinski člani so do pomoči za izobraževanje upravičeni šele po petih letih nepretrganega prebivanja na Danskem. […]
            […]
            4. Minister za šolstvo lahko sprejme pravila za upravičenost tujih državljanov do pomoči za izobraževanje na Danskem in v tujini.“
            9. Člen 2a(2) zakona št. 661 (prečiščeno besedilo) se je izvajal s členom 67 odloka št. 455 z dne 8. junija 2009 o državni pomoči za izobraževanje (Bekendtgørelse nr 455 af 8. juni 2009 om statens uddannelsesstøtte). Ta člen 67 določa:
            „Državljanu [Unije], ki je delavec ali samozaposlena oseba na Danskem na podlagi prava Evropske unije, je mogoče odobriti pomoč za študij na Danskem ali v tujini pod istimi pogoji kot danskemu državljanu. Za delavca ali samozaposleno osebo na podlagi prava [Unije] se šteje tudi državljan Unije, ki je bil prej delavec ali samozaposlena oseba na Danskem, če obstaja vsebinska in časovna povezanost med izobraževanjem in prejšnjo zaposlitvijo na Danskem, ali neprostovoljno brezposelna oseba, ki se mora zaradi zdravstvenih razlogov ali strukturnih razlogov na trgu dela prekvalificirati za zaposlitev na področju, ki ni vsebinsko in časovno povezano s prejšnjo zaposlitvijo na Danskem.“
            10. Člen 3 odloka št. 474 z dne 12. maja 2011 o prebivanju tujih državljanov, za katere veljajo pravila Evropske unije (Bekendtgørelse nr 474 af 12. maj 2011 om ophold i Danmark for udlændinge, der er omfattet af Den Europæiske Unions regler (EU-opholdsbekendtgørelsen)) določa:
            „1. Državljan Unije, ki je na Danskem delavec ali samozaposlena oseba, vključno s ponudnikom storitev, ima pravico do prebivanja več kot tri mesece, ki so določeni v členu 2(1) zakona o tujcih.
            2. Državljan Unije, za katerega se je prej uporabljal odstavek 1 in ni več zaposlen, ohrani status delavca ali samozaposlene osebe,
            (1) če je začasno nezmožen za delo zaradi bolezni ali nezgode,
            (2) če je ustrezno prijavljen kot neprostovoljno brezposeln, potem ko je bil zaposlen več kot eno leto, in se je prijavil kot iskalec zaposlitve pri ustreznem zavodu za zaposlovanje,
            (3) če je ustrezno prijavljen kot neprostovoljno brezposeln, potem ko se mu je iztekla pogodba o zaposlitvi za določen čas, krajši od enega leta, in se je prijavil kot iskalec zaposlitve pri ustreznem zavodu za zaposlovanje,
            (4) če je v prvih 12 mesecih neprostovoljno izgubil zaposlitev ali ni več samozaposlena oseba, kar je uradno zabeleženo, in je prijavljen na zavodu za zaposlovanje kot iskalec zaposlitve ali
            (5) če se začne poklicno usposabljati na področju, ki je povezano z njegovo prejšnjo zaposlitvijo, ali je neprostovoljno brezposeln in se začne poklicno usposabljati na katerem koli področju.
            3. Državljan Unije, za katerega se uporabljata točki 3 ali 4 odstavka 2, ohrani status delavca ali samozaposlene osebe šest mesecev.
            4. Državljan Unije, ki je na Dansko prišel kot iskalec zaposlitve, ima pravico do prebivanja kot iskalec zaposlitve do šest mesecev od vstopa v državo. Po tem obdobju ima ta oseba pravico do prebivanja kot iskalec zaposlitve, če dokaže, da še vedno išče zaposlitev in da ima dejanske možnosti za zaposlitev.“
            Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
            11. Državljan Unije L. N., čigar državljanstva predložitveno sodišče ne navaja, je 6. junija 2009 prišel na Dansko.
            12. L. N. je bila 10. junija 2009 ponujena zaposlitev za polni delovni čas v mednarodnem trgovskem podjetju na debelo.
            13. Regionalna državna uprava je 29. junija 2009 izdala potrdilo, da je L. N. prijavljen kot delavec na podlagi člena 3 odloka št. 474 (prečiščeno besedilo).
            14. Iz spisa je razvidno, da je L. N. vložil prošnjo za šolanje na Copenhagen Business School (v nadaljevanju: CBS) pred 15. marcem 2009, ki je bil zadnji dan za prijavo, torej preden je prišel na Dansko.
            15. L. N. je 10. avgusta 2009 vložil prošnjo za pomoč za izobraževanje od septembra 2009 dalje.
            16. L. N. je 10. septembra 2009 začel študirati na CBS. Zato je prekinil delovno razmerje pri svojemu delodajalcu, mednarodnem trgovskem podjetju na debelo, vendar se je kasneje zaposlil s krajšim delovnim časom.
            17. VUS je 27. oktobra 2009 L. N. obvestila, da je zavrnila njegovo prošnjo za pomoč za izobraževanje.
            18. L. N. je 30. oktobra 2009 pri Ankenævnet for Statens Uddannelsesstøtte vložil tožbo zoper to odločbo z utemeljitvijo, da je imel status „delavca“ v smislu člena 45 PDEU in da je upravičen do pomoči za izobraževanje.
            19. VUS je 7. decembra 2009 od regionalne državne uprave zahtevala, naj jo obvesti o tem, ali L. N. izpolnjuje zahtevane pogoje za priznanje statusa delavca v smislu člena 45 PDEU. Državna uprava je najprej v dopisu z dne 11. decembra 2009 navedla, da je L. N. treba šteti za „delavca“ od 29. junija 2009 do 10. septembra 2009. Nato je v dopisu z dne 12. aprila 2010 spremenila podlago za dovoljenje za prebivanje L. N., ki se je iz statusa delavca spremenila v status študenta, z obrazložitvijo, da je bil študij glavni namen L. N. za prihod na Dansko.
            20. VUS je z dopisom z dne 28. septembra 2010 zadevo posredovala predložitvenemu sodišču. V dopisu je navedla, da bi bilo treba pri presoji zadeve na podlagi dokazov upoštevati to, da je L. N. prišel na Dansko z namenom študija, saj je prijavo za študij na CBS poslal, preden je prišel v to državo članico, in je pričel študirati le nekaj časa zatem. Zato je VUS menila, da L. N. ni mogel izpolniti zahtevanih pogojev, da bi ga bilo mogoče obravnavati kot delavca.
            21. Predložitveno sodišče je 31. avgusta 2011 od VUS zahtevalo, naj sporoči, ali je L. N. mogoče šteti za „delavca“ v smislu prava Unije. Hkrati je zahtevalo, naj VUS za razjasnitev tega vprašanja stopi v stik z regionalno državno upravo. VUS je navedla, da po njenem mnenju ni nobenega razloga za dvom o prejšnji odločitvi regionalne državne uprave glede podlage za prebivanje L. N.
            22. Predložitveno sodišče meni, da je treba člena 7(1)(c) in 24(2) Direktive 2004/38 razlagati tako, da oseba, ki se šteje za študenta, ni upravičena do štipendije za študij, čeprav jo je mogoče šteti tudi za „delavca“. Opozarja, da člen 7(1)(c) te direktive študenta opredeljuje kot osebo, ki je vpisana v zasebno ali javno ustanovo „prvenstveno z namenom, da študira“.
            23. V teh okoliščinah je Ankenævnet for Statens Uddannelsesstøtte prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
            „Ali je treba člen 7(1)(c) Direktive 2004/38 […] v povezavi s členom 24(2) direktive o prebivanju razlagati tako, da lahko država članica (država članica gostiteljica) pri presoji, ali je osebo treba šteti za delavca, upravičenega do pomoči za izobraževanje, upošteva dejstvo, da je oseba v državo članico gostiteljico prišla z glavnim namenom, da študira, tako da država članica gostiteljica tej osebi ni dolžna odobriti pomoči za izobraževanje (glej navedeni člen 24(2))?“
            Vprašanje za predhodno odločanje
            24. Predložitveno sodišče s svojim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člena 7(1)(c) in 24(2) Direktive 2004/38 razlagati tako, da je mogoče državljanu Unije, ki študira v državi članici gostiteljici in je ob tem zaposlen, zavrniti pomoč za izobraževanje, do katere so upravičeni državljani te države članice, ker je na ozemlje te države prišel predvsem zato, da študira.
            25. Najprej je treba poudariti, da člen 20(1) PDEU vsem osebam, ki imajo državljanstvo ene od držav članic, priznava status državljana Unije.
            26. Tako študenti iz držav članic, ki niso država članica gostiteljica, ki v državi članici gostiteljici študirajo, kot državljani držav članic, ki so „delavci“ v smislu člena 45 PDEU, imajo, če so državljani ene od držav članic, ta status.
            27. Kot je Sodišče že večkrat razsodilo, je namen statusa državljana Unije ta, da postane temeljni status državljanov držav članic, ki tem državljanom, ki so v enakem položaju, omogoča, da so na področju uporabe ratione materiae Pogodbe DEU, neodvisno od državljanstva in brez poseganja v izjeme, ki so v zvezi s tem izrecno določene, enako pravno obravnavani (sodbi z dne 20. septembra 2001 v zadevi Grzelczyk, C-184/99, Recueil, str. I-6193, točka 31, in z dne 11. julija 2002 v zadevi D’Hoop, C-224/98, Recueil, str. I-6191, točka 28).
            28. Vsak državljan Unije se torej lahko v vseh položajih, ki spadajo na področje uporabe ratione materiae prava Unije, sklicuje na prepoved diskriminacije glede na državljanstvo iz člena 18 PDEU, ki je določena v drugih določbah Pogodbe in v členu 24 Direktive 2004/38. Med te položaje spada med drugim uresničevanje temeljnih svoboščin, ki jih med drugim zagotavlja člen 45 PDEU, in uresničevanje pravice do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic iz člena 21 PDEU (glej zlasti sodbo z dne 12. maja 1998 v zadevi Martínez Sala, C-85/96, Recueil, str. I-2691, točka 63; zgoraj navedeno sodbo Grzelczyk, točki 32 in 33, ter sodbi z dne 15. marca 2005 v zadevi Bidar, C-209/03, ZOdl., str. I-2119, točki 32 in 33, in z dne 4. oktobra 2012 v zadevi Komisija proti Avstriji, C-75/11, točka 39).
            29. Nobena določba Pogodbe ne dopušča ugotovitve, da študenti, ki so državljani Unije, takrat ko se zaradi študija preselijo v drugo državo članico, izgubijo pravice, ki jih Pogodba podeljuje državljanom Unije, vključno s pravicami, ki jih imajo ti državljani, če so v državi članici gostiteljici zaposleni (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi Grzelczyk, točka 35, in Bidar, točka 34).
            30. Iz tega izhaja, da se državljan Unije, ki študira v državi članici gostiteljici ali ki je v tej državi zaposlen in ima status „delavca“ v smislu člena 45 PDEU, lahko sklicuje na pravico iz členov 18 PDEU in 21 PDEU in/ali 45 PDEU do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju države članice gostiteljice, ne da bi bil neposredno ali posredno diskriminiran glede na svoje državljanstvo.
            31. Vendar tako danska kot norveška vlada trdita, da čeprav je treba povezane določbe iz členov 7(1)(c) in 24(2) Direktive 2004/38 razlagati tako, da je državljanu Unije, ki v državi članici gostiteljici redno študira in ki je s tem namenom prišel na ozemlje te države članice, mogoče zavrniti pomoč za izobraževanje v prvih petih letih njegovega bivanja, čeprav je ob študiju še zaposlen s krajšim delovnim časom.
            32. V zvezi s tem je treba opozoriti, da člen 24(2) Direktive 2004/38 določa, da država članica pred pridobitvijo pravice do stalnega prebivališča drugim osebam razen delavcem, samozaposlenim osebam, osebam, ki ohranijo takšen status, in članom njihovih družin ni dolžna dodeliti pomoči za vzdrževanje med študijem ali poklicnim usposabljanjem, ki obsega štipendije za študij ali študentska posojila.
            33. Ker gre za izjemo od načela enakega obravnavanja iz člena 18 PDEU, v razmerju do katerega je člen 24(1) Direktive 2004/38 le posebna določba, je treba odstavek 2 člena 24, kot to izhaja iz sodne prakse Sodišča, razlagati ozko in v skladu z določbami Pogodbe, vključno z določbami v zvezi z državljanstvom Unije in s prostim gibanjem delavcev (glej v tem smislu sodbo z dne 4. junija 2009 v združenih zadevah Vatsouras in Koupatantze, C-22/08 in C-23/08, ZOdl., str. I-4585, točka 44, in zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Avstriji, točki 54 in 56).
            34. Na podlagi podatkov, s katerimi razpolaga Sodišče, je pomoč, za katero je zaprosil L. N., pomoč za vzdrževanje v obliki štipendije za študij. Ta pomoč torej lahko pomeni izjemo od načela enakega obravnavanja iz člena 24(2) Direktive 2004/38.
            35. Kot pa je povsem jasno iz besedila zadnje navedene določbe, ta izjema ne učinkuje za osebe, ki so pridobile pravico do stalnega prebivanja, niti za „delavce, samozaposlene osebe, osebe, ki ohranijo takšen status, in člane njihovih družin“.
            36. Čeprav člen 7(1)(c) Direktive 2004/38 res določa, da imajo vsi državljani Unije pravico prebivati na ozemlju druge države članice v obdobju, daljšem od treh mesecev, če so v smislu te določbe „v zasebno ali javno ustanovo“ vpisani „prvenstveno z namenom, da študirajo“, pa iz te določbe ne izhaja, da je državljanom Unije, ki izpolnjujejo te pogoje, zato samodejno odvzet status „delavca“ v smislu člena 45 PDEU.
            37. Iz predložitvene določbe in stališč, predloženih Sodišču, je razvidno, da je bil L. N. zaposlen s polnim delovnim časom, odkar je prišel na ozemlje države članice gostiteljice, in se je takoj po začetku študija zaposlil s krajšim delovnim časom.
            38. Iz spisa je razvidno tudi, da mu je bila pomoč za študij zavrnjena, ker je prišel na ozemlje države članice predvsem zato, da študira, tako da mu je bil zaradi namena bivanja na Danskem, kot so ugotovili pristojni nacionalni organi, torej odvzet status „delavca“ v smislu člena 45 PDEU.
            39. Vendar je treba opozoriti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso pojem „delavec“ v smislu člena 45 PDEU avtonomen pojem prava Unije in se ne sme razlagati ozko (glej v tem smislu zlasti sodbe z dne 3. julija 1986 v zadevi Lawrie-Blum, 66/85, Recueil, str. 2121, točka 16; z dne 21. junija 1988 v zadevi Brown, 197/86, Recueil, str. 3205, točka 21; z dne 26. februarja 1992 v zadevi Bernini, C-3/90, Recueil, str. I-1071, točka 14, in z dne 6. novembra 2003 v zadevi Ninni-Orasche, C-413/01, Recueil, str. I-13187, točka 23).
            40. Poleg tega je treba ta pojem opredeliti glede na objektivna merila, ki so značilna za delovno razmerje, ob upoštevanju pravic in dolžnosti zadevnih oseb. Bistvena značilnost delovnega razmerja je okoliščina, da oseba določen čas v korist druge osebe in po njenih navodilih opravlja delo, v zameno za katero prejme plačilo (glej zgoraj navedene sodbe Lawrie-Blum, točka 17; Ninni-Orasche, točka 24, ter Vatsouras in Koupatantze, točka 26).
            41. Višina plačila, sredstva za plačilo, manjša ali večja produktivnost zadevne osebe ali to, da opravi le manjše število ur dela na teden, ne izključujejo, da se oseba šteje za „delavca“ v smislu člena 45 PDEU (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Lawrie-Blum, točka 21; sodbo z dne 31. maja 1989 v zadevi Bettray, 344/87, Recueil, str. 1621, točka 15, in zgoraj navedeno sodbo Bernini, točka 16).
            42. Za opredelitev osebe za „delavca“ mora ta vendarle imeti dejansko in učinkovito zaposlitev, ki ni tako neznatnega obsega, da bi jo bilo mogoče šteti za popolnoma postransko in nebistveno (glej zlasti sodbo z dne 23. marca 1982 v zadevi Levin, 53/81, Recueil, str. 1035, točka 17, in zgoraj navedeno sodbo Vatsouras in Koupatantze, točka 26 in navedena sodna praksa).
            43. Predložitveno sodišče mora pri presoji te okoliščine uporabiti objektivna merila in celovito presojati vse okoliščine zadeve, ki se nanašajo na vrsto sporne zaposlitve in spornega delovnega razmerja (zgoraj navedena sodba Ninni-Orasche, točka 27).
            44. Za presojo vseh elementov, ki opredeljujejo delovno razmerje, v okviru katere se ugotavlja, ali je bila zaposlitev, ki jo je L. N. imel pred začetkom študija in po njem, dejanska in učinkovita ter ali je zato L. N. imel status delavca, je torej pristojno predložitveno sodišče. To je namreč edino, ki je neposredno seznanjeno z dejanskim stanjem v postopku v glavni stvari in elementi, ki opredeljujejo delovno razmerje tožeče stranke v postopku v glavni stvari, in ima zato najboljše izhodišče za potrebno presojo.
            45. Ker iz predložitvene odločbe niso razvidni nikakršni dvomi o tem, da so imela delovna razmerja med L. N. in njegovimi delodajalci značilnosti delovnega razmerja, opisanega v točki 40 te sodbe, mora predložitveno sodišče zlasti ugotoviti, ali je zaposlitev tožeče stranke v postopku v glavni stvari tako neznatna, da lahko pomeni postransko in nebistveno zaposlitev.
            46. V zvezi s trditvijo danske in norveške vlade, da tožeča stranka v postopku v glavni stvari zato, ker je na dansko ozemlje prišla z namenom, da bo tam študirala, nima statusa „delavca“ v smislu člena 45 PDEU, zadostuje opozoriti, da so za presojo, ali določena zaposlitev omogoča status delavca v smislu te določbe, elementi v zvezi z ravnanjem zadevne osebe pred zaposlitvenim obdobjem in po njem neupoštevni za ugotovitev statusa delavca v smislu te določbe. Ti elementi namreč nimajo nobene zveze z objektivnimi merili, na katere opozarja sodna praksa, navedena v točki 40 te sodbe (zgoraj navedena sodba Ninni-Orasche, točka 28).
            47. V zvezi s tem je treba poudariti, da opredelitev pojma „delavec“ v smislu člena 45 PDEU izraža zahtevo samega načela prostega gibanja delavcev, da se na ugodnosti, ki jih pravo Unije podeljuje na podlagi te svoboščine, lahko sklicujejo le osebe, ki so dejansko zaposlene oziroma se res želijo zaposliti. Vendar ta določba ne pomeni, da se uživanje te svoboščine lahko pogojuje s cilji državljana države članice ob zaprositvi za vstop in prebivanje na ozemlju države članice gostiteljice, če je v tej državi dejansko in učinkovito zaposlen oziroma to res želi biti. Ko je ta pogoj izpolnjen, so nameni, ki so delavca lahko vodili k iskanju zaposlitve v zadevni državi članici, nepomembni in se ne smejo upoštevati (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Levin, točki 21 in 22, in sodbo z dne 23. septembra 2003 v zadevi Akrich, C-109/01, Recueil, str. I-9607, točka 55).
            48. Ugotoviti je treba, da če predložitveno sodišče odloči, da je treba L. N. šteti za „delavca“ v smislu člena 45 PDEU, se z zavrnitvijo pomoči za vzdrževanje med študijem temu državljanu Unije krši pravica do enakega obravnavanja, do katere je ta državljan, ki ima status delavca, upravičen.
            49. Državljan Unije, ki je uresničil pravico do prostega gibanja delavcev, ki jo zagotavlja člen 45 PDEU, ima namreč v skladu s členom 7(2) Uredbe št. 1612/68 v državi članici gostiteljici enake socialne ugodnosti kot nacionalni delavci.
            50. Sodišče pa je že presodilo, da je pomoč za vzdrževanje med študijem socialna ugodnost v smislu člena 7(2) Uredbe št. 1612/68 (glej sodbo z dne 21. junija 1988 v zadevi Lair, 39/86, Recueil, str. 3161, točki 23 in 24, in zgoraj navedeno sodbo Bernini, točka 23).
            51. Glede na zgoraj navedeno je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člena 7(1)(c) in 24(2) Direktive 2004/38 razlagati tako, da državljanu Unije, ki študira v državi članici gostiteljici in je sočasno dejansko in učinkovito zaposlen ter ima status „delavca“ v smislu člena 45 PDEU, ni mogoče zavrniti pomoči za vzdrževanje med študijem, do katere so upravičeni državljani te države članice. Predložitveno sodišče mora preveriti dejstva, potrebna za presojo, ali je zaposlitev tožeče stranke v postopku v glavni stvari dovolj obsežna, da lahko ta stranka pridobi navedeni status. Okoliščina, da je zadevna oseba vstopila na ozemlje države članice gostiteljice predvsem zato, da študira, ni upoštevna pri odločanju o tem, ali ima ta oseba status „delavca“ v smislu člena 45 PDEU in ali je torej v skladu s členom 7(2) Uredbe št. 1612/68upravičena do teh pomoči pod enakimi pogoji kot državljan države članice gostiteljice.
            Stroški
            52. Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

            Izrek
            Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
            Člena 7(1)(c) in 24(2) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2004/38/ES z dne 29. aprila 2004 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, ki spreminja Uredbo (EGS) št. 1612/68 in razveljavlja Direktive 64/221/EGS, 68/360/EGS, 72/194/EGS, 73/148/EGS, 75/34/EGS, 75/35/EGS, 90/364/EGS, 90/365/EGS in 93/96/EEC je treba razlagati tako, da državljanu Unije, ki študira v državi članici gostiteljici in je sočasno dejansko in učinkovito zaposlen ter ima status „delavca“ v smislu člena 45 PDEU, ni mogoče zavrniti pomoči za vzdrževanje med študijem, do katere so upravičeni državljani te države članice. Predložitveno sodišče mora preveriti dejstva, potrebna za presojo, ali je zaposlitev tožeče stranke v postopku v glavni stvari dovolj obsežna, da lahko ta stranka pridobi navedeni status. Okoliščina, da je zadevna oseba vstopila na ozemlje države članice gostiteljice predvsem zato, da študira, ni upoštevna pri odločanju o tem, ali ima ta oseba status „delavca“ v smislu člena 45 PDEU in ali je torej v skladu s členom 7(2) Uredbe Sveta št. 1612/68 (EGS) z dne 15. oktobra 1968 o prostem gibanju delavcev v Skupnosti upravičena do teh pomoči pod enakimi pogoji kot državljan države članice gostiteljice.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 14. oktobra 1999. # Atlanta AG in drugi proti Komisiji Evropskih skupnosti in Svetu Evropske unije. # Pritožba - Odškodninska tožba - Skupna ureditev trgov. # Zadeva C-104/97 P.


Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 29. junija 1993. # Asia Motor France SA, Jean-Michel Cesbron, Monin Automobiles SA, Europe Auto Service SA in SOMACO SA proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Konkurenca. # Zadeva T-7/92.


title: Sodba Splošnega sodišča (osmi senat) z dne 19. maja 2010. # Ravensburger AG proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek za ugotovitev ničnosti - Figurativna znamka Skupnosti EDUCA Memory game - Prejšnja nacionalna in prejšnja mednarodna besedna znamka MEMORY - Relativni razlog za zavrnitev - Neobstoj podobnosti znakov - Členi 8(1)(b) in (5), 74 in 75 Uredbe (ES) št. 40/94 (postali členi 8(1)(b, in (5), 76 in 77 Uredbe (ES) št. 207/2009). # Zadeva T-243/08.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (osmi senat) z dne 19. maja 2010 – Ravensburger proti UUNT – Educa Borras (EDUCA Memory game)
      (Zadeva T-243/08)
      „Znamka Skupnosti – Postopek za ugotovitev ničnosti – Figurativna znamka Skupnosti EDUCA Memory game – Prejšnja nacionalna in prejšnja mednarodna besedna znamka MEMORY – Relativni razlog za zavrnitev – Neobstoj podobnosti znakov – Členi 8(1)(b) in (5), 74 in 75 Uredbe (ES) št. 40/94 (postali členi 8(1)(b) in (5), 76 in 77 Uredbe (ES) št. 207/2009)“
      Znamka Skupnosti – Odpoved, razveljavitev in ničnost – Relativni razlogi za ničnost – Registracija v nasprotju s členom 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(1)(b)) (Glej točki 24, 42.)
      Predmet

               Tožba zoper odločbo drugega odbora za pritožbe UUNT z dne 8. aprila 2008 (zadeva R 597/2007-2) v zvezi s postopkom za ugotovitev
                  ničnosti med družbama Ravensburger AG in Educa Borras, SA.

            Podatki o zadevi

               Registrirana znamka Skupnosti, ki je bila predmet zahteve za ugotovitev ničnosti:

               EDUCA Memory game za blago iz razreda 28 – znamka Skupnosti št. 495036

               Imetnik znamke Skupnosti:

               Educa Borras, SA

               Stranka, ki zahteva ugotovitev ničnosti znamke Skupnosti:

               Ravensburger AG

               Pravica iz znamke, ki jo ima stranka, ki zahteva ugotovitev ničnosti:

               mednarodna besedna znamka MEMORY, prijava št. 393512; besedna znamka Beneluksa MEMORY, prijava št. 38328; nemška besedna znamka
                  MEMORY, prijava št. 964625

               Odločba oddelka za izbris:

               ničnost zadevne znamke Skupnosti

               Odločba odbora za pritožbe:

               razveljavitev odločbe oddelka za izbris

      Izrek

                  1.

                  	Tožba se zavrne.

                  2.

                  	Ravensburger AG se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 13. decembra 1989. # Augustin Oyowe in Amadou Traore proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki. # Zadeva C-100/88.


title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 18. decembra 2014.#International Stem Cell Corporation proti Comptroller General of Patents, Designs and Trade Marks.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court).#Predhodno odločanje – Direktiva 98/44/ES – Člen 6(2)(c) – Pravno varstvo biotehnoloških izumov – Partenogenetska aktivacija oocitov – Pridobivanje človeških embrionalnih matičnih celic – Možnost patentiranja – Izključitev „uporabe človeških zarodkov za industrijske in komercialne namene“ – Pojma „človeški zarodek“ in „organizem, ki lahko sproži proces razvoja človeka“.#Zadeva C‑364/13.

text:
         SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 18. decembra 2014 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Direktiva 98/44/ES — Člen 6(2)(c) — Pravno varstvo biotehnoloških izumov — Partenogenetska aktivacija oocitov — Pridobivanje človeških embrionalnih matičnih celic — Možnost patentiranja — Izključitev ‚uporabe človeških zarodkov za industrijske in komercialne namene‘ — Pojma ‚človeški zarodek‘ in ‚organizem, ki lahko sproži proces razvoja človeka‘“
      V zadevi C‑364/13,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court) (Združeno kraljestvo), z odločbo z dne 17. aprila 2013, ki je prispela na Sodišče 28. junija 2013, v postopku

         International Stem Cell Corporation

      proti

         Comptroller General of Patents, Designs and Trade Marks,

      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, K. Lenaerts, podpredsednik, A. Tizzano, predsednik senata, R. Silva de Lapuerta, predsednica senata, M. Ilešič, C. Vajda, predsednika senatov, A. Rosas, A. Borg Barthet, J. Malenovský, sodniki, C. Toader, sodnica, M. Safjan (poročevalec), D. Šváby in F. Biltgen, sodniki,
      generalni pravobranilec: P. Cruz Villalón,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 29. aprila 2014,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za International Stem Cell Corporation P. Acland, QC, in A. Cooke, solicitor,

               —

               za vlado Združenega kraljestva S. Brighouse, agentka, skupaj s T. Mitchesonom, barrister,

               —

               za francosko vlado D. Colas in F.‑X. Bréchot, agenta,

               —

               za poljsko vlado B. Majczyna, agent,

               —

               za portugalsko vlado L. Inez Fernandes in R. Solnado Cruz, agenta,

               —

               za švedsko vlado A. Falk, L. Swedenborg in C. Meyer-Seitz, agenti,

               —

               za Evropsko komisijo F. W. Bulst, J. Samnadda in T. van Rijn, agenti,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 17. julija 2014
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 6(2)(c) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 98/44/ES z dne 6. julija 1998 o pravnem varstvu biotehnoloških izumov (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 20, str. 395).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med International Stem Cell Corporation (v nadaljevanju: ISCO) in Comptroller General of Patents, Designs and Trade Marks (v nadaljevanju: Comptroller) glede zavrnitve prijave nacionalnih patentov, ker se vloge za registracijo v zvezi s partenogenetsko aktivacijo oocitov nanašajo na uporabo „človeških zarodkov“ v smislu Direktive 98/44.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               V uvodnih izjavah od 1 do 3, 16, od 37 do 39, 42 in 43 Direktive 98/44 je navedeno:

                        „(1)

                        ker imata biotehnologija in genski inženiring vse pomembnejšo vlogo v mnogih industrijskih panogah in ker bo varstvo biotehnoloških izumov nedvomno temeljnega pomena za industrijski razvoj Skupnosti;

                        (2)

                        ker raziskave in razvoj zlasti v genskem inženiringu zahtevajo veliko zelo tveganih naložb in so zato lahko dobičkonosne samo ob ustreznem pravnem varstvu;

                        (3)

                        ker je učinkovito in usklajeno varstvo v vseh državah članicah bistveno za vzdrževanje in spodbujanje naložb v področje biotehnologije;

                  […]

                        (16)

                        ker je patentno pravo treba uporabljati tako, da so spoštovana temeljna načela varovanja človekovega dostojanstva in njegove nedotakljivosti; ker je pomembno uveljaviti načelo, da ni mogoče patentirati človekovega telesa na kateri koli stopnji njegovega nastajanja ali razvoja, vključno z zarodnimi celicami, in tudi ne zgolj odkritja ene od njegovih sestavin ali enega od njegovih proizvodov, vključno z zaporedjem ali delnim zaporedjem človeškega gena; ker so ta načela skladna z merili za možnost patentiranja po patentnem pravu, po katerih zgolj odkritja ni mogoče patentirati;

                  […]

                        (37)

                        ker mora biti načelo, da ni mogoče patentirati izumov, katerih gospodarsko izkoriščanje krši javni red ali moralo, poudarjeno tudi v tej direktivi;

                        (38)

                        ker naj bi izvedbeni del te direktive vseboval tudi ponazoritveni seznam izumov, ki jih ni mogoče patentirati, da bi nacionalna sodišča in patentni uradi imeli splošno vodilo za razlago sklicevanja na javni red in moralo; ker tak seznam očitno ne more biti izčrpen; ker seveda tudi ni mogoče patentirati postopkov, katerih uporaba žali človekovo dostojanstvo, kot so postopki za pridobivanje hibridnih bitij iz zarodnih celic ali totipotentnih celic ljudi in živali;

                        (39)

                        ker se javni red in morala skladata zlasti s tistimi etičnimi ali moralnimi načeli, priznanimi v državi članici, katerih spoštovanje je še posebej pomembno v biotehnologiji glede na možne razsežnosti izumov na tem področju in njihovo povezanost z vsem živim; ker taka etična ali moralna načela dopolnjujejo standardne zakonske preizkuse po patentnem pravu ne glede na tehnično področje izuma;

                  […]

                        (42)

                        ker je poleg tega treba onemogočiti tudi patentiranje uporabe človeških zarodkov za industrijske ali komercialne namene; ker pa taka prepoved patentiranja nikakor ne velja za izume, namenjene zdravljenju ali diagnostiki, ki se uporabljata za človeški zarodek in sta zanj koristna;

                        (43)

                        ker mora Evropska unija po členu F(2) Pogodbe o Evropski uniji kot splošna načela prava Unije spoštovati temeljne pravice, kot so zajamčene z Evropsko konvencijo o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisano 4. novembra 1950 v Rimu, in kot izhajajo iz ustavne tradicije, skupne vsem državam članicam; […]“

               4

               Člen 1 te direktive določa:
               „1.   Države članice varujejo biotehnološke izume po nacionalnem patentnem pravu. Če je potrebno, prilagodijo svoje nacionalno patentno pravo, tako da so v njem upoštevane določbe te direktive.
               2.   Ta direktiva ne vpliva na obveznosti držav članic, ki jih imajo po mednarodnih sporazumih, zlasti po Sporazumu TRIPs [o trgovinskih vidikih pravic intelektualne lastnine] ter Konvenciji o biološki raznovrstnosti.“

               5

               Člen 3 navedene direktive določa:
               „1.   Za namene te direktive je izume, ki so novi, so na inventivni ravni in so industrijsko uporabljivi, mogoče patentirati, tudi če se nanašajo na proizvod, ki sestoji iz biološkega materiala ali biološki material vsebuje, ali na postopek, s katerim se biološki material pridobiva, obdeluje ali uporablja.
               2.   Biološki material, ki je s tehničnim postopkom izoliran iz svojega naravnega okolja ali je s takim postopkom pridobljen, je lahko predmet izuma, tudi če je že prej obstajal v naravi.“

               6

               Člen 5(1) in (2) te direktive določa:
               „1.   Človeško telo na različnih stopnjah svojega nastajanja in razvoja ter zgolj odkritje ene od njegovih sestavin, vključno z zaporedjem ali delnim zaporedjem gena, ne more biti izum, ki bi ga bilo mogoče patentirati.
               2.   Sestavina, ki je izolirana iz človeškega telesa ali je pridobljena kako drugače s tehničnim postopkom, vključno z zaporedjem ali delnim zaporedjem gena, je lahko izum, ki ga je mogoče patentirati, tudi če je struktura te sestavine enaka strukturi naravne sestavine.“

               7

               Člen 6 Direktive 98/44 določa:
               „1.   Izumov ni mogoče patentirati, če bi bilo njihovo gospodarsko izkoriščanje v nasprotju z javnim redom ali moralo; vendar pa se ne šteje, da je gospodarsko izkoriščanje v nasprotju z javnim redom ali moralo samo zato, ker je prepovedano z zakonom ali drugim predpisom.
               2.   Na podlagi odstavka 1 zlasti velja, da ni mogoče patentirati:
               […]

                        (c)

                        uporabe človeških zarodkov za industrijske ali komercialne namene;

                  […]“

         Pravo Združenega kraljestva

               8

               Točka 3(d) priloge A2 k zakonu Združenega kraljestva o patentih iz leta 1977 (UK Patent Act 1977), s katerim se izvaja člen 6(2)(c) Direktive 98/44, določa:
               „Patentirati ni mogoče teh izumov:
               […]

                        (d)

                        uporabe človeških zarodkov za industrijske ali komercialne namene.“

         Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

               9

               Iz predložitvene odločbe je razvidno, da je družba ISCO pri United Kingdom Intellectual Property Office (urad Združenega kraljestva za intelektualno lastnino) vložila dve prijavi nacionalnih patentov (v nadaljevanju: prijavi).

               10

               Ti prijavi sta bili:

                        —

                        prijava GB0621068.6, naslovljena „Partenogenetska aktivacija oocitov za pridobivanje človeških embrionalnih matičnih celic“, v zvezi z metodami za pridobivanje linij človeških pluripotentnih matičnih celic iz partenogenetsko aktiviranih oocitov in linij matičnih celic, pridobljenih z zadevnimi metodami;

                        —

                        prijava GB0621069.4, naslovljena „Sintetična roženica iz mrežničnih matičnih celic“, v zvezi z metodami za ustvarjanje sintetične roženice ali roženičnega tkiva, ki vključujejo izolacijo pluripotentnih matičnih celic iz partenogenetsko aktiviranih oocitov, in zahtevki za sintetično roženico ali roženično tkivo kot proizvod, ki je dobljen s temi metodami.

               11

               V odločbi z dne 16. avgusta 2012 je Hearing Officer (pooblaščenec za zaslišanje), zastopnik United Kingdom Intellectual Property Office, v imenu Comptroller navedeni prijavi zavrnil.

               12

               V zvezi s tem je Hearing Officer štel, da so se izumi, opisani v prijavah, nanašali na neoplojene človeške jajčne celice, pri katerih je partenogeneza spodbudila delitev in nadaljnji razvoj, in da so te „lahko sprožile proces razvoja človeka kot zarodka, ustvarjenega z oploditvijo jajčeca“ v smislu točke 36 sodbe Brüstle (C‑34/10, EU:C:2011:669).

               13

               Po mnenju Hearing Officer tako ti izumi pomenijo „uporabo človeških zarodkov za industrijske in komercialne namene“ v smislu točke 3(d) priloge A2 k zakonu Združenega kraljestva o patentih iz leta 1977, s katerim se izvaja člen 6(2)(c) Direktive 98/44, in jih zato ni mogoče patentirati.

               14

               Družba ISCO je zoper to odločbo Hearing Officer vložila tožbo pri High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court).

               15

               Družba ISCO je v okviru te tožbe trdila, da je imelo Sodišče v sodbi Brüstle (EU:C:2011:669) namen iz patentiranja izključiti samo organizme, ki lahko sprožijo proces, ki vodi do razvoja človeka. Organizmi, kot so ti, ki so predmet prijave, torej ne morejo biti predmet takega postopka razvoja. Zato naj bi jih bilo mogoče patentirati na podlagi Direktive 98/44.

               16

               Comptroller poudarja, da je bistveno vprašanje, kako je Sodišče v sodbi Brüstle (EU:C:2011:669) razumelo pojem „organizem, ki lahko sproži proces razvoja človeka kot zarodka, ustvarjenega z oploditvijo jajčeca“. Navaja, da so lahko pisna stališča, predložena Sodišču v tej zadevi, nepravilno odražala znanstveni in tehnični okvir v zvezi s partenogenezo.

               17

               Predložitveno sodišče navaja, da je partenogeneza aktivacija oocita brez semenčice z več kemijskimi in električnimi tehnikami. Ta oocit, imenovan „partenogenetsko aktivirani oocit“, naj bi se lahko delil in razvil. Vendar se v skladu s trenutnimi znanstvenimi spoznanji pri sesalcih partenogenetsko aktivirani oociti nikoli ne morejo razviti do konca, ker v nasprotju z oplojeno jajčno celico ne vsebujejo očetove DNK, ki je nujna za razvoj ekstraembrionalnih tkiv. Za partenogenetsko aktivirane oocite pri človeku naj bi bilo dokazano, da se razvijejo le do stadija blastociste, kar traja približno pet dni.

               18

               Predložitveno sodišče pojasnjuje, da je družba ISCO pri Hearing Officer spremenila svoji prijavi, da bi izključila morebitno uporabo kakršne koli metode, katere namen bi bil, da se z dodatnimi genskimi posegi odpravi to, da se partenogenetsko aktivirani oociti ne morejo razviti v človeka.

               19

               Predložitveno sodišče meni, da se z izključitvijo partenogenetsko aktiviranih oocitov iz patentiranja nikakor ne bi vzpostavilo ravnovesje med, na eni strani, spodbujanjem biotehnoloških raziskav z uporabo patentnega prava ter, na drugi strani, spoštovanjem temeljnih načel, ki zagotavljajo človekovo dostojanstvo in njegovo nedotakljivost, kar sta cilja, navedena predvsem v uvodih izjavah 2 in 16 Direktive 98/44.

               20

               V teh okoliščinah je High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court), odločilo, da prekine postopek, in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „Ali izraz ‚človeški zarodki‘ iz člena 6(2)(c) Direktive 98/44 […] vključuje neoplojena človeška jajčeca, katerih delitev in nadaljnji razvoj sta bila spodbujena s partenogenezo ter ki v nasprotju z oplojenimi jajčeci vsebujejo samo pluripotentne celice in se ne morejo razviti v človeka?“

         Vprašanje za predhodno odločanje

               21

               Predložitveno sodišče s svojim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 6(2)(c) Direktive 98/44 razlagati tako, da neoplojeno človeško jajčece, katerega delitev in nadaljnji razvoj do nekega stadija sta bila spodbujena s partenogenezo, pomeni „človeški zarodek“ v smislu te določbe.

               22

               Uvodoma je treba spomniti, da cilj Direktive 98/44 ni urediti uporabo človeških zarodkov v okviru znanstvenega raziskovanja in da je njen cilj omejen na patentiranje biotehnoloških izumov (glej sodbo Brüstle, EU:C:2011:669, točka 40).

               23

               Za „človeški zarodek“ v smislu člena 6(2)(c) te direktive je treba sicer šteti, da označuje avtonomni pojem prava Unije, ki ga je treba na ozemlju Unije razlagati enotno (glej sodbo Brüstle, EU:C:2011:669, točka 26).

               24

               Sodišče je v zvezi s to razlago v točki 34 sodbe Brüstle (EU:C:2011:669) navedlo, da je, kot je razvidno iz okvira in namena Direktive 98/44, zakonodajalec Unije nameraval izključiti vsakršno možnost patentiranja, če bi to vplivalo na spoštovanje človekovega dostojanstva, in da iz tega izhaja, da je treba pojem „človeški zarodek“ v smislu člena 6(2)(c) navedene direktive razumeti široko.

               25

               Sodišče je v točki 35 te sodbe navedlo, da je v tem smislu treba vsakršno človeško jajčno celico od stopnje oploditve šteti za „človeški zarodek“ v smislu in za uporabo člena 6(2)(c) te direktive, ker ta oploditev lahko sproži proces razvoja človeka.

               26

               Sodišče je točki 36 te sodbe pojasnilo, da je to opredelitev treba pripisati tudi neoplojeni človeški jajčni celici, v katero je bilo presajeno celično jedro dozorele človeške celice, in neoplojeni človeški jajčni celici, pri kateri je partenogeneza spodbudila delitev in nadaljnji razvoj. Sodišče je dodalo, da čeprav ti organizmi niso bili predmet oploditve v strogem pomenu besede, lahko – kot je razvidno iz pisnih stališč, predloženih Sodišču v zadevi, v kateri je bila sprejeta navedena sodba Brüstle (EU:C:2011:669) – zaradi tehnike, uporabljene za njihovo pridobitev, sprožijo proces razvoja človeka kot zarodka, ustvarjenega z oploditvijo jajčeca.

               27

               Iz sodbe Brüstle (EU:C:2011:669) je tako razvidno, da je treba neoplojeno človeško celico opredeliti kot „človeški zarodek“ v smislu člena 6(2)(c) Direktive 98/44, ker ta organizem „lahko sproži proces razvoja človeka“.

               28

               Kot je v bistvu navedel generalni pravobranilec v točki 73 sklepnih predlogov v obravnavani zadevi, je treba ta izraz razumeti tako, da je zato, da bi bilo mogoče neoplojeno jajčno celico opredeliti kot „človeški zarodek“, nujno to, da se lahko ta neoplojena človeška jajčna celica sama po sebi razvije v človeka.

               29

               Posledično, če neoplojena človeška jajčna celica ne izpolnjuje tega pogoja, samo dejstvo, da se je ta organizem začel razvijati, ne zadostuje za to, da bi se štel za „človeški zarodek“ v smislu Direktive 98/44 in za njeno uporabo.

               30

               Nasprotno, v primeru, da bi se tako jajčece lahko samo po sebi razvilo v človeka, bi ga bilo treba z vidika člena 6(2)(c) te direktive v vseh stadijih njegovega razvoja obravnavati enako kot oplojeno človeško jajčno celico.

               31

               V zadevi, v kateri je bila sprejeta sodba Brüstle (EU:C:2011:669), je iz pisnih stališč, predloženih Sodišču, razvidno, da se neoplojeno človeško jajčece, katerega delitev in nadaljnji razvoj sta bila spodbujena s partenogenezo, lahko razvije v človeka.

               32

               Prav zato je Sodišče na podlagi teh stališč v navedeni sodbi štelo, da je treba za to, da bi se pojem „človeški zarodek“ opredelil v smislu člena 6(2)(c) Direktive 98/44, neoplojeno človeško jajčno celico, pri kateri je partenogeneza spodbudila delitev in nadaljnji razvoj, obravnavati enako kot oplojeno človeško jajčno celico in jo zato opredeliti kot „zarodek“.

               33

               V obravnavani zadevi je predložitveno sodišče, tako kot je razvidno iz točke 17 te sodbe, v bistvu poudarilo, da v skladu z znanstvenimi spoznanji, ki jih ima na voljo, partenogenetsko aktivirani oociti pri človeku zaradi tehnike, uporabljene za njihovo pridobitev, sami po sebi ne morejo sprožiti procesa, ki vodi do razvoja v človeka. Tako menijo vse zainteresirane stranke, ki so predložile pisna stališča Sodišču.

               34

               Poleg tega je, kot je razvidno iz točke 18 te sodbe, družba ISCO v postopku v glavni stvari spremenila svoji prijavi, da bi izključila morebitno uporabo dodatnih genskih posegov.

               35

               Ob upoštevanju tega se zadeva v postopku v glavni stvari nanaša le na opredelitev – z vidika člena 6(2)(c) Direktive 98/44 – partenogenetsko aktiviranega oocita pri človeku kot takega, in ne partenogenetsko aktiviranega oocita, v zvezi s katerim bi bili opravljeni dodatni posegi genetskega inženiringa.

               36

               Predložitveno sodišče mora preveriti, ali se lahko ob upoštevanju znanja, ki ga je mednarodna znanstvena medicina v zadostni meri dokazala in potrdila (glej po analogiji sodbo Smits in Peerbooms, C‑157/99, EU:C:2001:404, točka 94), partenogenetsko aktivirani oociti pri človeku, kot so ti, v zvezi s katerimi je bila vložena prijava v postopku v glavni stvari, sami po sebi razvijejo v človeka.

               37

               Če bi predložitveno sodišče ugotovilo, da ti partenogenetsko aktivirani oociti nimajo te sposobnosti, bi moralo na podlagi tega skleniti, da niso „človeški zarodki“ v smislu člena 6(2)(c) Direktive 98/44.

               38

               Ob upoštevanju zgoraj navedenega je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 6(2)(c) Direktive 98/44 razlagati tako, da neoplojeno človeško jajčece, katerega delitev in nadaljnji razvoj sta bila spodbujena s partenogenezo, ni „človeški zarodek“ v smislu te določbe, če se ob upoštevanju trenutnih znanstvenih spoznanj kot tako samo po sebi ne more razviti v človeka, kar mora preveriti nacionalno sodišče.

         Stroški

               39

               Ker je ta postopek za stranke v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopkih pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:

                     Člen 6(2)(c) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 98/44/ES z dne 6. julija 1998 o pravnem varstvu biotehnoloških izumov je treba razlagati tako, da neoplojeno človeško jajčece, katerega delitev in nadaljnji razvoj sta bila spodbujena s partenogenezo, ni „človeški zarodek“ v smislu te določbe, če se ob upoštevanju trenutnih znanstvenih spoznanj kot tako samo po sebi ne more razviti v človeka, kar mora preveriti nacionalno sodišče.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: angleščina.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 22. decembra 2010. # Evropska komisija proti Republiki Malti. # Neizpolnitev obveznosti države - Okolje - Direktiva 2000/60/ES - Člena 8 in 15 - Stanje notranjih površinskih voda - Priprava in izvedba programov za spremljanje - Opustitev - Predložitev zbirnih poročil o teh programih spremljanja - Opustitev. # Zadeva C-351/09.

text:
      Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 22. decembra 2010 – Komisija proti Malti
      (Zadeva C-351/09)
      „Neizpolnitev obveznosti države – Okolje – Direktiva 2000/60/ES – Člena 8 in 15 – Stanje notranjih površinskih voda – Priprava in izvedba programov za spremljanje – Opustitev – Predložitev zbirnih poročil o teh programih spremljanja – Opustitev“
      Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Preizkus utemeljenosti, ki ga opravi Sodišče – Upoštevni položaj – Stanje po izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju (člen 226 ES; Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2000/60, člena 8(1)
         in (2) ter 15(2)) (Glej točke od 26 do 28.)

      Predmet

               Neizpolnitev obveznosti države – Kršitev členov 8 in 15 Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2000/60/ES z dne 23. oktobra
                  2000 o določitvi okvira za ukrepe Skupnosti na področju vodne politike (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek
                  5, str. 275) – Obveznost, da se uvedejo in pripravijo za izvedbo programi za spremljanje stanja površinskih voda – Obveznost
                  predložitve zbirnih poročil o programih spremljanja površinskih voda.

            Izrek

                  1.

                  	Republika Malta s tem, da ni uvedla in pripravila za izvedbo programov za spremljanje stanja notranjih površinskih voda, kot
                     to določa člen 8(1) in (2) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2000/60/ES z dne 23. oktobra 2000 o določitvi okvira za
                     ukrepe Skupnosti na področju vodne politike, in s tem, da ni predložila zbirnih poročil o programih spremljanja stanja notranjih
                     površinskih voda, kot to določa člen 15(2) te direktive, ni izpolnila obveznosti iz členov 8 in 15 navedene direktive.

                  2.

                  	Republiki Malti se naloži plačilo stroškov.