title: Sodba Splošnega sodišča (osmi senat) z dne 6. oktobra 2011.#Bang & Olufsen A/S proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT).#Znamka Skupnosti - Prijava tridimenzionalne znamke Skupnosti - Oblika zvočnika - Izvršitev sodbe s strani UUNT o razveljavitvi odločbe njegovih odborov za pritožbe - Člen 63(6) Uredbe (ES) št. 40/94 (postal člen 65(6) Uredbe (ES) št. 207/2009) - Absolutni razlog za zavrnitev - Znak, ki je izključno v obliki, ki daje proizvodom bistveno vrednost - Člen 7(1)(e)(iii) Uredbe št. 40/94 (postal člen 7(1)(e)(iii) Uredbe št. 207/2009).#Zadeva T-508/08.

text:
      Zadeva T-508/08
      Bang & Olufsen A/S
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT)
      „Znamka Skupnosti – Prijava tridimenzionalne znamke Skupnosti – Oblika zvočnika – Izvršitev sodbe o razveljavitvi odločbe odborov UUNT za pritožbe s strani UUNT – Člen 63(6) Uredbe (ES) št. 40/94 (postal člen 65(6) Uredbe (ES) št. 207/2009) – Absolutni razlog za zavrnitev – Znak, sestavljen izključno iz oblike, ki daje proizvodu bistveno vrednost – Člen 7(1)(e)(iii) Uredbe št. 40/94 (postal člen 7(1)(e)(iii) Uredbe št. 207/2009)“
      Povzetek sodbe
      1.      Znamka Skupnosti – Tožbeni postopek – Tožba pri sodišču Unije – Izvršitev sodbe, s katero je bila razveljavljena odločba odbora
            za pritožbe – Ponovni preizkus pritožbe – Ugotavljanje dejanskega stanja po uradni dolžnosti
      (Uredba Sveta št. 40/94, členi 7(1), 38(3), 63(6) in 74(1); Uredba Komisije št. 216/96, člen 1d(1))
      2.      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Absolutni razlogi za zavrnitev – Znaki, sestavljeni izključno
            iz oblike, ki daje proizvodu bistveno vrednost – Izjema – Pridobitev razlikovalnega učinka z uporabo
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 7(1), od (b) do (e), in (3))
      3.      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Absolutni razlogi za zavrnitev – Znaki, sestavljeni izključno
            iz oblike, ki daje proizvodu bistveno vrednost
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 7(1)(e)(iii))
      1.      Splošno sodišče ni pristojno nalagati obveznosti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (blagovne znamke in modeli), pač
         pa mora ta, če je treba, ukrepati v skladu z izrekom in obrazložitvijo sodb Splošnega sodišča.

      V tem okviru člen 1d(1) Uredbe št. 216/96 o poslovniku odborov za pritožbe pri Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (blagovne
         znamke in modeli), kakor je bila spremenjena, glede vrnitve zadeve v odločanje po tem, ko je bila izdana sodba sodišč Unije,
         določa, da če na podlagi člena 63(6) Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti ukrepi za izvršitev sodbe sodišč Unije, ki delno
         ali v celoti razveljavlja odločitev odbora za pritožbe ali velikega odbora urada, vključujejo ponovni preizkus zadeve, ki
         je bila predmet te odločitve, s strani odborov za pritožbe, predsedstvo odloči, ali se zadeva vrne odboru, ki je sprejel to
         odločitev, drugemu odboru ali velikemu odboru urada.

      Tudi če bi se predpostavljalo, da je Splošno sodišče v nasprotju s tem, kar je odločil urad, ugotovilo, da znak, ki je predmet
         prijave znamke Skupnosti, ni zajet z nobenim od absolutnih razlogov za zavrnitev registracije, navedenih v členu 7(1) Uredbe
         št. 40/94, bi razveljavitev odločbe urada, s katero je bila registracija zavrnjena, s strani Splošnega sodišča nujno povzročila,
         da bi urad, ki mora ukrepati v skladu z izrekom in obrazložitvijo sodbe Splošnega sodišča, ponovno začel postopek preizkusa
         prijave zadevne znamke in jo zavrnil, če bi menil, da je zadevni znak zajet z drugim absolutnim razlogom za zavrnitev, navedenim
         v isti določbi.

      Na podlagi člena 74(1) Uredbe št. 40/94 mora namreč urad pri preizkusu absolutnih razlogov za zavrnitev po uradni dolžnosti
         preizkusiti ustrezna dejstva, ki bi ga lahko vodila do uporabe absolutnega razloga za zavrnitev. Če urad ugotovi obstoj dejstev,
         ki utemeljujejo uporabo absolutnega razloga za zavrnitev, je treba o tem obvestiti prijavitelja in mu dopustiti, da na podlagi
         člena 38(3) Uredbe št. 40/94 umakne ali spremeni prijavo ali predloži pripombe.

      (Glej točke od 31 do 34.)
      2.      Znak, zajet s členom 7(1)(e) Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti, ne more nikoli pridobiti razlikovalnega učinka z uporabo
         v smislu člena 7(3) te uredbe, medtem ko ta možnost v skladu z zadnjenavedeno določbo obstaja za znake, ki so zajeti z razlogi
         za zavrnitev, določeni v členu 7(1)(b) Uredbe št. 40/94 in členu 7(1)(c) in (d) navedene uredbe.

      Torej, če preizkus znaka na podlagi člena 7(1)(e) Uredbe št. 40/94 vodi do ugotovitve, da je izpolnjeno eno od meril, navedenih
         v tej določbi, je ta znak izvzet iz preizkusa na podlagi člena 7(3) te uredbe, ker je nemožnost registracije tega znaka v
         tem primeru očitna. To izvzetje pojasnjuje interes, da se najprej opravi preizkus znaka na podlagi člena 7(1)(e) Uredbe št.
         40/94, če bi bilo mogoče uporabiti več absolutnih razlogov za zavrnitev, določenih v odstavku 1, ne da bi bilo mogoče tako
         izvzetje razlagati kot določitev obveznosti, da se isti znak najprej preizkusi na podlagi člena 7(1)(e) Uredbe št. 40/94.

      (Glej točki 43 in 44.)
      3.      Tridimenzionalna znamka, ki ima obliko zvočnika, sestavljenega iz stebra v obliki „svinčnika“, na katerega je le na eni strani
         pritrjen pravokoten stolp, tako da se konica „svinčnika“ dotika osnovne podlage, za katero se zahteva registracija za proizvode,
         ki ustrezajo opisu „Aparati in električni in elektronski inštrumenti za analogni, digitalni ali optični sprejem, obdelavo,
         reprodukcijo, regulacijo ali širjenje zvočnih signalov, zvočniki“ in „Pohištvo za hi-fi sisteme“ iz razredov 9 in 20 Nicejskega
         aranžmaja, je znamka, sestavljena izključno iz oblike, ki daje proizvodu bistveno vrednost v smislu člena 7(1)(e)(iii) Uredbe
         št. 40/9494 o znamki Skupnosti

      Oblika tega proizvoda je element, ki bo zelo pomemben za izbiro potrošnika, čeprav potrošnik upošteva tudi druge značilnosti
         tega proizvoda. Oblika ima namreč zelo poseben dizajn, ki je bistven element strategije imetnika znamke in ki veča privlačnost
         proizvoda, torej njegovo vrednost.

      To, da se oblika šteje za element, ki daje bistveno vrednost proizvodu, ne izključuje, da lahko zadevnemu proizvodu dajo pomembno
         vrednost tudi druge značilnosti proizvoda, kot je tehnična kakovost.

      (Glej točke 73, 74, 76 in 77.)
SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (osmi senat)
      z dne 6. oktobra 2011(*)

      „Znamka Skupnosti – Prijava tridimenzionalne znamke Skupnosti – Oblika zvočnika – Izvršitev sodbe s strani UUNT o razveljavitvi odločbe njegovih odborov za pritožbe – Člen 63(6) Uredbe (ES) št. 40/94 (postal člen 65(6) Uredbe (ES) št. 207/2009) – Absolutni razlog za zavrnitev – Znak, ki je izključno v obliki, ki daje proizvodom bistveno vrednost – Člen 7(1)(e)(iii) Uredbe št. 40/94 (postal člen 7(1)(e)(iii) Uredbe št. 207/2009)“
      V zadevi T‑508/08,
      Bang & Olufsen A/S s sedežem v Struerju (Danska), ki jo je sprva zastopal K. Wallberg, nato J. Glaesel, odvetnika,

      tožeča stranka,
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopata D. Botis in G. Schneider, zastopnika,

      tožena stranka,
      zaradi tožbe zoper odločbo prvega odbora za pritožbe UUNT z dne 10. septembra 2008 (zadeva R 497/2005-1) v zvezi z zahtevo
         za registracijo tridimenzionalnega znaka, ki predstavlja zvočnik, kot znamke Skupnosti,

      SPLOŠNO SODIŠČE (osmi senat),
      v sestavi L. Truchot, predsednik, M. E. Martins Ribeiro, sodnica, in H. Kanninen (poročevalec), sodnik,
      sodna tajnica: S. Spyropoulos, administratorka,
      na podlagi tožbe, vložene v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 24. novembra 2008,
      na podlagi odgovora na tožbo, vloženega v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 8. aprila 2009,
      na podlagi obravnave z dne 7. aprila 2011
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Dejansko stanje
      1        Tožeča stranka, družba Bang & Olufsen A/S, je 17. septembra 2003 na Urad za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli)
         (UUNT) na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL 1994, L 11, str. 1), kakor je
         bila spremenjena (nadomeščena z Uredbo Sveta (ES) št. 207/2009 z dne 26. februarja 2009 o blagovni znamki Skupnosti (UL L
         78, str. 1)), vložila zahtevo za registracijo znamke Skupnosti

      2        Znamka, za katero je bila zahtevana registracija, je spodaj narisani tridimenzionalni znak:

      3        Proizvodi, za katere je bila zahtevana registracija, spadajo v razreda 9 in 20 v smislu Nicejskega aranžmaja o mednarodni
         klasifikaciji proizvodov in storitev za registracijo znamk z dne 15. junija 1957, kakor je bil revidiran in spremenjen, in
         glede vsakega razreda ustrezajo naslednjemu opisu:

      –        razred 9: „Aparati in električni in elektronski inštrumenti za analogni, digitalni ali optični sprejem, obdelavo, reprodukcijo,
         regulacijo ali širjenje zvočnih signalov, zvočniki“;

      –        razred 20: „Pohištvo za hi-fi sisteme“.
      4        Preizkuševalec je z odločbo z dne 1. marca 2005 na podlagi člena 38 Uredbe št. 40/94 (postal člen 37 Uredbe št. 207/2009)
         zavrnil zahtevo za registracijo znamke Skupnosti za vse proizvode, naštete v prejšnji točki, potem ko je menil, da prijavljena
         znamka spada med razloge za zavrnitev, določene v členu 7(1)(b) Uredbe št. 40/94 (postal člen 7(1)(b) Uredbe št. 207/2009).
         V bistvu je ugotovil, da prijavljena znamka ni imela razlikovalnega učinka in da razlikovalnega učinka ni pridobila z uporabo
         v skladu s členom 7(3) Uredbe št. 40/94 (postal člen 7(3) Uredbe št. 207/2009).

      5        Tožeča stranka je 27. aprila 2005 zoper odločbo preizkuševalca pri UUNT vložila pritožbo na podlagi členov od 57 do 62 Uredbe
         št. 40/94 (postali členi od 58 do 64 Uredbe št. 207/2009).

      6        Prvi odbor za pritožbe UUNT je to pritožbo zavrnil z odločbo z dne 22. septembra 2005, ker na podlagi člena 7(1)(b) Uredbe
         št. 40/94 ni bila mogoča registracija zadevnega znaka, saj ta ni imel svojstvenega razlikovalnega učinka. Odbor za pritožbe
         je ugotovil, da čeprav je oblika proizvoda, ki je sestavni del prijavljene znamke, nenavadna in jo narekujejo predvsem estetski
         razlogi, tožeča stranka ni dokazala, da bi imela razlikovalni učinek in tako pri ciljnih potrošnikih izpolnjevala svojo funkcijo.

      7        Tožeča stranka je v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 29. decembra 2005 vložila tožbo, ki je bila vpisana pod opravilno številko
         T-460/05, za razveljavitev navedene odločbe, in je temeljila na dveh tožbenih razlogih, ki sta se nanašala na kršitev členov
         7(1)(b) in 7(3) Uredbe št. 40/94. Tožeča stranka je poudarila zlasti, da odbor za pritožbe njene prijave ni preizkusil na
         podlagi zadnjenavedene določbe.

      8        Odbor za pritožbe je z odločbo z dne 24. februarja 2006 sprejel popravek odločbe z dne 22. septembra 2005. Navedel je, da
         je storil očitno napako, ker zahteve za registracijo ni preizkusil na podlagi člena 7(3) Uredbe št. 40/94. Menil je, da je
         ta napaka spadala na področje uporabe pravila 53 Uredbe Komisije (ES) št. 2868/95 z dne 13. decembra 1995 za izvedbo Uredbe
         Sveta (ES) št. 40/94 o znamki Skupnosti (UL L 303, str. 1), in je navedeno zahtevo preizkusil na podlagi tega pravila. Zato
         je odbor za pritožbe odločbo z dne 22. septembra 2005 popravil s pojasnilom, da je bila zahteva za registracijo na podlagi
         člena 7(3) Uredbe št. 40/94 prav tako zavrnjena, ker dokazi, ki jih je predložila tožeča stranka, niso zadostovali za dokaz
         razlikovalnega učinka, pridobljenega z uporabo prijavljene znamke.

      9        Tožeča stranka je stališča v zvezi z vsebino popravka predložila v odgovoru, ki ga je v sodnem tajništvu Splošnega sodišča
         vložila 3. maja 2006.

      10      Splošno sodišče je s sodbo z dne 10. oktobra 2007 v zadevi Bang & Olufsen proti UUNT (Oblika zvočnika) (T-460/05, ZOdl., str.
         II-4207) ugodilo tožbi tožeče stranke, ki je temeljila na tožbenem razlogu kršitve člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94.

      11      Prvič, Splošno sodišče je preučilo argumente obeh strank in ob tej priložnosti v točki 24 sodbe navedlo, da UUNT meni, da
         ni gotovo, da je stališče, ki ga je sprejel odbor za pritožbe, pravilno, in da je UUNT v zvezi s tem Splošno sodišče zaprosil,
         naj ugotovi, ali oblika, ki jo narekujejo predvsem estetski razlogi – a proizvodu ne daje bistvene vrednosti v smislu člena
         7(1)(e)(iii) Uredbe št. 40/94 (postal člen 7(1)(e)(iii) Uredbe št. 207/2009) – in ki se močno razlikuje od oblike, ki se splošno
         uporablja v gospodarskem prometu, lahko izpolnjuje funkcijo znamke.

      12      Drugič, Splošno sodišče je v fazi presoje v točkah od 40 do 45 sodbe ugotovilo:

      „40      Na podlagi preučitve vseh zgoraj navedenih opisnih elementov prijavljene znamke je mogoče ugotoviti, da je oblika znamke resnično
         posebna in je nikakor ni mogoče šteti za običajno. Tako je glavni del zvočnika sestavljen iz stožca, ki je podoben svinčniku
         ali piščali pri orglah, čigar konica se dotika kvadratne podlage. Poleg tega je dolg pravokoten stolp pritrjen le na eni strani
         tega stožca in ustvarja videz, da je teža te celote le na točki, ki se komaj dotika kvadratne podlage. Tako ta celota ustvarja
         vpadljivo obliko, ki si jo je lahko zapomniti.

      41      Vse te značilnosti oddaljujejo prijavljeno znamko od običajnih oblik proizvodov, ki spadajo v isto kategorijo in ki jih navadno
         najdemo v gospodarskem prometu ter so na splošno sestavljeni iz pravilnih linij s pravimi koti. V zvezi s tem je poleg tega
         v točki 14 [odločbe z dne 22. septembra 2005] ‚potrjeno, da ni nobenega dvoma, da je prijavljena znamka z nekaterih vidikov
         vpadljiva‘. V nadaljevanju je pojasnjeno:

      ‚[…] v primerjavi z običajnim zvočnikom je nenavadno visok in ozek. Poleg tega je osrednji del zvočnika sestavljen iz piščali,
         ki je združena z narobe obrnjenim stožcem, kar je nenavadno. Vrh stožca je pritrjen na kvadratno podlago.‘

      42      Zato je treba ugotoviti, da se prijavljena znamka močno razlikuje od običajev v sektorju. Ima namreč značilnosti, ki so dovolj
         posebne in samosvoje, da lahko pritegnejo pozornost povprečnega potrošnika in vplivajo na njegovo dovzetnost za obliko proizvodov
         tožeče stranke. Tako ne gre za eno od običajnih oblik proizvodov zadevnega sektorja ali celo njihovo enostavno različico,
         ampak gre za obliko, ki ima poseben videz, ki, tudi ob upoštevanju estetskega videza celote, lahko pritegne pozornost zadevne
         javnosti in ji omogoči, da lahko razlikuje proizvode, ki jih obsega prijava za registracijo, od tistih, ki imajo drugo trgovsko
         poreklo […]

      43      Čeprav posebne ali izvirne značilnosti ne pomenijo pogoja sine qua non za registracijo, ostaja dejstvo, da lahko po drugi strani znamki dajo stopnjo zahtevanega razlikovalnega učinka, ki ga drugače
         ne bi imela.

      44      Glede trditve odbora za pritožbe, da naj oblika proizvoda, ki je sestavni del prijavljene znamke, ne bi izpolnjevala funkcije
         znamke za zadevne potrošnike, ker jo narekujejo predvsem estetski razlogi […], zadostuje ugotoviti, da če upoštevna javnost
         znak zazna kot označbo trgovskega porekla proizvoda ali storitve, možnost, da ta znak obenem izpolni neke funkcije, ki ni
         označba trgovskega izvora, ne vpliva na njegov razlikovalni učinek […]

      45      Glede na vse navedene ugotovitve je treba ugotoviti, da je odbor za pritožbe z ugotovitvijo, da prijavljena znamka ni imela
         razlikovalnega učinka, kršil člen 7(1)(b) Uredbe št. 40/94, iz katerega izhaja, da za to, da se ne uporabi razlog za zavrnitev
         iz tega člena, zadostuje že najmanjši razlikovalni učinek […]“

      13      Predsedstvo odborov za pritožbe UUNT je 19. novembra 2007 zadevo predodelilo prvemu odboru za pritožbe.

      14      Odbor za pritožbe je v sporočilih z dne 26. februarja in 22. aprila 2008 tožečo stranko pozval, naj predloži stališča glede
         uporabe člena 7(1)(e)(iii) Uredbe št. 40/94, in pojasnil, da bi bilo obliko, podano v prijavi, mogoče šteti za znak, ki je
         sestavljen izključno iz oblike, ki daje bistveno vrednost proizvodu.

      15      Tožeča stranka je v dopisih z dne 31. marca in 28. maja 2008 predložila stališča, v katerih je menila, da odbor za pritožbe
         ni pristojen za preizkus novih absolutnih razlogov za zavrnitev, ker mu je zadevo v ponovno odločanje vrnilo Splošno sodišče.
         Poleg tega je menila, da se člen 7(1)(e)(iii) Uredbe št. 40/94 uporablja le za primere, v katerih oblika proizvoda določa
         izključno njegovo vrednost, ne pa kadar se oblika šteje za označbo trgovskega izvora ali preprosto za eno izmed številnih
         značilnosti, ki lahko vplivajo na izbiro potrošnika.

      16      Prvi odbor za pritožbe UUNT je z odločbo z dne 10. septembra 2008 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) razveljavil odločbo
         preizkuševalca z dne 1. marca 2005 v delu, v katerem je ugotovil, da prijavljena znamka ni imela razlikovalnega učinka v smislu
         člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94. Vendar je ugotovil, da je pristojen za preizkus zahteve za registracijo zadevnega znaka na
         podlagi drugih absolutnih razlogov za zavrnitev poleg tistega, določenega v členu 7(1)(b) Uredbe št. 40/94, in zavrnil navedeno
         zahtevo, ker je ugotovil, da je bil zadevni znak sestavljen izključno iz oblike, ki daje proizvodom bistveno vrednost v smislu
         člena 7(1)(e)(iii) Uredbe št. 40/94.

       Predlogi strank in postopek
      17      Tožeča stranka Splošnemu Sodišču predlaga, naj:

      –        točko 2 izpodbijane odločbe razveljavi;
      –        UUNT naloži plačilo stroškov.
      18      UUNT Splošnemu sodišču predlaga, naj:

      –        tožbo zavrne;
      –        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
      19      Tožeča stranka je na obravnavi 7. aprila 2011 predložila odločbe, ki jih je UUNT izdal v treh zadevah – od katerih sta bila
         dve že omenjeni v tožbi – ki se nanašajo na zahteve za registracijo znamk Skupnosti glede tridimenzionalnih znakov. Tožeča
         stranka je navedla, da želi te odločbe predložiti za ponazoritev svojih argumentov. Predložila je tudi povzetek študije inštituta,
         ki se nanaša na pravo znamk Skupnosti. UUNT, ki je bil pozvan, naj se izreče o teh predloženih dokumentih, je na obravnavi
         navedel, da ne nasprotuje, da se te dokumente doda spisu v zadevi.

       Pravo
      20      Za uvod je treba poudariti, da povzetek študije inštituta, ki ga je tožeča stranka prvič predložila pred Splošnim sodiščem,
         kot je navedeno v točki 19 zgoraj, vsebuje predloge navedenega inštituta za prihodnjo spremembo člena 7(1)(e)(iii) Uredbe
         št. 40/94. Ne da bi bilo treba ugotavljati dopustnost takega dokumenta, zadošča ugotoviti, da ni upošteven za namene obravnavane
         zadeve.

      21      Poleg tega UUNT trdi, da priloga A4 k tožbi, ki vsebuje pravno mnenje tretjih oseb o uporabi člena 7(1)(e)(iii) Uredbe št.
         40/94 za namene tega postopka, ni dopustna, ker ni bila predložena že pred odborom za pritožbe.

      22      Tega dokumenta, ki je bil prvič predložen pred Splošnim sodiščem, ni mogoče upoštevati. Namen tožb pri Splošnem sodišču je
         namreč nadzor zakonitosti odločb odborov za pritožbe UUNT v smislu člena 63 Uredbe št. 40/94 (postal člen 65 Uredbe št. 207/2009),
         tako da naloga Splošnega sodišča ni ponovna preučitev dejanskih okoliščin na podlagi dokumentov, ki so bili prvič predloženi
         pred Splošnim sodiščem. Zato je treba zgoraj navedeni dokument izločiti kot nedopusten, ne da bi bilo treba preizkušati njegovo
         dokazno vrednost (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 24. novembra 2005 v zadevi Sadas proti UUNT – LTJ Diffusion
         (ARTHUR ET FELICIE), T‑346/04, ZOdl., str. II‑4891, točka 19 in navedena sodna praksa).

      23      Tožeča stranka v tožbi navaja dva tožbena razloga, in sicer kršitev člena 63(6) Uredbe št. 40/94 (postal člen 65(6) Uredbe
         št. 207/2009) in kršitev člena 7(1)(e)(iii) Uredbe št. 40/94.

       Tožbeni razlog: kršitev člena 63(6) Uredbe št. 40/94
       Trditve strank
      24      Tožeča stranka trdi, da je bilo v odločbah preizkuševalca z dne 1. marca 2005 in odbora za pritožbe z dne 22. septembra 2005
         ter v zgoraj v točki 10 navedeni sodbi Oblika zvočnika že odločeno, da člena 7(1)(e)(iii) Uredbe št. 40/94 ni mogoče uporabljati
         za prijavljeno znamko. V zvezi s tem zlasti meni, da je Splošno sodišče v navedeni sodbi razsodilo, da estetski razlogi niso
         pomembni za razlikovalni učinek prijavljene znamke. Tožeča stranka tudi trdi, da je UUNT med postopkom, v katerem je bila
         izdana zgoraj navedena sodba Oblika zvočnika, jasno navedel, da je bil zadevni znak sestavljen iz oblike, ki so jo narekovali
         predvsem estetski razlogi, vendar ta oblika proizvodu ni dajala bistvene vrednosti v smislu člena 7(1)(e)(iii) Uredbe št.
         40/94. Odboru za pritožbe naj torej ne bi bilo treba ponovno preučiti te določbe. Tožeča stranka tudi trdi, da je UUNT že
         dovolil registracijo tridimenzionalnih znakov, ki imajo določen dizajn, kot znamk Skupnosti.

      25      Podredno, če bi bilo ugotovljeno, da se niti UUNT niti Splošno sodišče nista opredelila o možnosti uporabe člena 7(1)(e)(iii)
         Uredbe št. 40/94 v obravnavanem primeru, tožeča stranka meni, da bi odbor za pritožbe moral uporabiti zgoraj v točki 10 navedeno
         sodbo Oblika zvočnika le za registracijo prijavljene znamke, ne da bi imel možnost navajati druge absolutne razloge za zavrnitev.
         Nobena zakonska določba ne določa, da bi v primeru, kot je ta v obravnavani zadevi, odbor za pritožbe lahko zahtevo za registracijo
         znamke ponovno preučil na podlagi novih absolutnih razlogov za zavrnitev. Taka preučitev tudi ne bi bila mogoča glede na sodno
         prakso, ker se ta, ki je citirana v izpodbijani odločbi, ne nanaša na uporabo člena 63(6) Uredbe št. 40/94. Absolutni razlog
         za zavrnitev, ki se nanaša na člen 7(1)(e)(iii) Uredbe št. 40/94, bi bilo treba navesti na začetku postopka tako kot vse druge
         absolutne razloge za zavrnitev. V utemeljitev svoje argumentacije se tožeča stranka opira tudi na člen 1d(1) Uredbe Komisije
         (ES) št. 216/96 z dne 5. februarja 1996 o poslovniku odborov za pritožbe pri UUNT (UL L 28, str. 11), kakor je bila spremenjena
         z Uredbo Komisije (ES) št. 2082/2004 z dne 6. decembra 2004 (UL L 360, str. 8).

      26      Nazadnje se tožeča stranka sklicuje na sodbi Sodišča z dne 18. junija 2002 v zadevi Philips (C-299/99, Recueil, str. I-5475)
         in z dne 8. aprila 2003 v združenih zadevah Linde in drugi (od C-53/01 do C-55/01, Recueil, str. I-3161) in dodaja, da ker
         je razlog, določen v členu 7(1)(e)(iii) Uredbe št. 40/94, začetna ovira, ki lahko prepreči registracijo znaka, in ker ni bil
         naveden pred preizkusom razloga, ki je v členu 7(1)(b) iste uredbe določen za zahtevo za registracije znamke, ga ni več mogoče
         preizkusiti in se nanj opreti za nasprotovanje tej zahtevi za registracijo.

      27      UUNT izpodbija utemeljenost tožbenega razloga, ki ga uveljavlja tožeča stranka.

       Presoja Splošnega sodišča
      28      Najprej je treba poudariti, da se niti preizkuševalec v odločbi z dne 1. marca 2005 niti odbor za pritožbe v odločbi z dne
         22. septembra 2005 nista opredelila glede možnosti uporabe člena 7(1)(e)(iii) Uredbe št. 40/94 za prijavljeno znamko. Enako
         je Splošno sodišče v zgoraj v točki 10 navedeni sodbi Oblika zvočnika in zlasti v njenih točkah od 40 do 45 razsojalo le o
         razlikovalnem učinku zadevnega znaka v smislu člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94. Splošno sodišče se ni opredelilo glede uporabe
         člena 7(1)(e)(iii) Uredbe št. 40/94 za navedeni znak.

      29      Argument tožeče stranke, da odbor za pritožbe ne more preizkusiti prijavljene znamke ob upoštevanju te določbe, ker je bilo
         v navedeni sodbi že odločeno o vprašanju uporabe te določbe za navedeno znamko, torej ni utemeljen.

      30      Spomniti je treba, da je v okviru tožbe, ki je pri Sodišču Evropske unije vložena zoper odločbo odbora za pritožbe UUNT, ta
         na podlagi člena 233 ES in člena 63(6) Uredbe št. 40/94 dolžan sprejeti potrebne ukrepe za izvršitev morebitne razveljavitvene
         sodbe sodišča Unije.

      31      V skladu z ustaljeno sodno prakso Splošno sodišče ni pristojno nalagati UUNT obveznosti, pač pa mora ta, če je to potrebno,
         ukrepati v skladu z izrekom in obrazložitvijo sodb Splošnega sodišča (sodbi Splošnega sodišča z dne 31. januarja 2001 v zadevi
         Mitsubishi HiTec Paper Bielefeld proti UUNT (Giroform), T‑331/99, Recueil, str. II‑433, točka 33, in z dne 13. junija 2007
         v zadevi IVG Immobilien proti UUNT (I), T‑441/05, ZOdl., str. II‑1937, točka 13).

      32      V tem okviru člen 1d(1) Uredbe št. 216/96, kakor je bila spremenjena, glede vrnitve zadeve v odločanje po tem, ko je bila
         izdana sodba sodišč Unije, določa, da če na podlagi člena 63(6) Uredbe št. 40/94 ukrepi za izvršitev sodbe sodišč Unije, ki
         delno ali v celoti razveljavlja odločitev odbora za pritožbe ali velikega odbora UUNT, vključujejo ponovni preizkus zadeve,
         ki je bila predmet te odločitve, s strani odborov za pritožbe, predsedstvo odloči, ali se zadeva vrne odboru, ki je sprejel
         to odločitev, drugemu odboru ali velikemu odboru UUNT.

      33      V zvezi s tem, tudi če bi predpostavljali, da je Splošno sodišče – v nasprotju s tem, kar je odločil UUNT – ugotovilo, da
         znak, ki je predmet prijave znamke Skupnosti, ne spada pod nobenega od absolutnih razlogov za zavrnitev registracije, navedenih
         v členu 7(1) Uredbe št. 40/94, bi razveljavitev odločbe UUNT, s katero je bila registracija zavrnjena, s strani Splošnega
         sodišča nujno povzročila, da bi UUNT, ki mora ukrepati v skladu z izrekom in obrazložitvijo sodbe Splošnega sodišča, ponovno
         začel postopek preizkusa prijave zadevne znamke in jo zavrnil, če bi menil, da zadevni znak spada pod kateri drugi absolutni
         razlog za zavrnitev, naveden v isti določbi (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 18. oktobra 2007 v zadevi Ekabe
         International proti UUNT – Ebro Puleva (OMEGA3), T‑28/05, ZOdl., str. II‑4307, točka 50).

      34      Na podlagi člena 74(1) Uredbe št. 40/94 (postal člen 76(1) Uredbe št. 207/2009) mora namreč UUNT pri preizkusu absolutnih
         razlogov za zavrnitev po uradni dolžnosti preizkusiti upoštevna dejstva, ki bi ga lahko privedla k uporabi absolutnega razloga
         za zavrnitev. Če UUNT ugotovi obstoj dejstev, ki utemeljujejo uporabo absolutnega razloga za zavrnitev, mora o tem obvestiti
         prijavitelja in mu omogočiti, da na podlagi člena 38(3) Uredbe št. 40/94 (postal člen 37(3) Uredbe št. 207/2009) umakne ali
         spremeni svojo prijavo ali predloži pripombe (sodbi Splošnega sodišča z dne 15. marca 2006 v zadevi Develey proti UUNT (Oblika
         plastične steklenice), T‑129/04, ZOdl., str. II‑811, točki 16 in 17, in z dne 9. julija 2008 v zadevi Hartmann proti UUNT
         (E), T‑302/06, neobjavljena v ZOdl., točka 42).

      35      Dodati je treba, da v skladu z ustaljeno sodno prakso že obstoj enega od absolutnih razlogov za zavrnitev, naštetih v členu
         7(1) Uredbe št. 40/94, zadošča, da znaka ni mogoče registrirati kot znamko Skupnosti (glej sodbo Sodišča z dne 19. septembra
         2002 v zadevi DKV proti UUNT, C‑104/00 P, Recueil, str. I‑7561, točka 29, in sodbo Splošnega sodišča z dne 6. novembra 2007
         v zadevi RheinfelsQuellen H. Hövelmann proti UUNT (VOM URSPRUNG HER VOLLKOMMEN), T‑28/06, ZOdl., str. II‑4413, točka 43 in
         navedena sodna praksa).

      36      V obravnavanem primeru je Splošno sodišče z zgoraj v točki 10 navedeno sodbo Oblika zvočnika razveljavilo odločbo z dne 22.
         septembra 2005 iz razlogov, navedenih v točki 12 te sodbe. Odbor za pritožbe je v skladu z ugotovitvami iz sodbe Oblika zvočnika
         v točki 1 izreka izpodbijane odločbe razveljavil odločbo preizkuševalca z dne 1. marca 2005 v delu, v katerem je ta ugotovil,
         da prijavljena znamka ni imela razlikovalnega učinka v smislu člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94.

      37      Poleg tega, ker je odbor za pritožbe menil, da obstaja tveganje, da zahteva za registracijo znamke tožeče stranke spada pod
         kateri drugi absolutni razlog za zavrnitev, naveden v členu 7(1) Uredbe št. 40/94, je to zahtevo pravilno ponovno preizkusil.

      38      Vendar tožeča stranka trdi, da absolutnega razloga za zavrnitev, ki izhaja iz člena 7(1)(e)(iii) Uredbe št. 40/94, ni bilo
         več dopustno uporabiti v okviru ponovne preučitve, ki jo je opravil UUNT, ker bi moral biti ta razlog preizkušen na začetku
         postopka in pred preizkusom razloga, navedenega v členu 7(1)(b) Uredbe št. 40/94.

      39      V zvezi s tem je treba poudariti, da člen 7(1) Uredbe št. 40/94 našteva različne absolutne razloge za zavrnitev, ki lahko
         preprečijo registracijo prijave znamke, ne da bi natančno določil vrstni red, v katerem je treba te razloge preizkusiti.

      40      Poleg tega v nasprotju s tem, kar trdi tožeča stranka, iz zgoraj v točki 26 navedenih sodb Philips ter Linde in drugi ni razvidno,
         da je absolutni razlog za zavrnitev, določen v členu 7(1)(e)(iii) Uredbe št. 40/94, razlog za zavrnitev, ki ga je treba preizkusiti
         pred razlogom iz člena 7(1)(b) te uredbe.

      41      V zgoraj v točki 26 navedeni sodbi Linde in drugi (točka 67) je Sodišče zlasti poudarilo, da iz člena 3(1) Prve direktive
         Sveta z dne 21. decembra 1988 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami (89/104/EGS) (UL 1989
         L 40, str. 1, določba, ki je v bistvu enaka členu 7(1) Uredbe št. 40/94) jasno izhaja, da je vsak od razlogov za zavrnitev
         registracije, navedenih v tej določbi, neodvisen od drugih in ga je treba preizkusiti ločeno.

      42      V zgoraj v točki 26 navedenih sodbah Philips ter Linde in drugi je Sodišče razsodilo, da je člen 3(1)(e) Direktive št. 89/104
         začetna ovira, ki lahko prepreči registracijo znaka, ki je sestavljen izključno iz oblike proizvoda, iz česar je razvidno,
         da če je izpolnjeno zgolj eno od meril, navedenih v tej določbi, tak znak ne more biti registriran kot znamka (zgoraj navedena
         sodba Linde in drugi, točka 44). Dodalo je, da tak znak ne more nikoli pridobiti razlikovalnega učinka z uporabo v smislu
         odstavka 3 navedene določbe (zgoraj v točki 26 navedeni sodbi Philips, točke od 74 do 76, ter Linde in drugi, točka 44).

      43      Ker je člen 3(1)(e) in (3) Direktive št. 89/104 v bistvu enak členu 7(1)(e) in (3) Uredbe št. 40/94, iz zgoraj v točki 26
         navedenih sodb Philips ter Linde in drugi izhaja, da znak, ki spada pod člen 7(1)(e) Uredbe št. 40/94, ne more nikoli pridobiti
         razlikovalnega učinka z uporabo v smislu člena 7(3) te uredbe, medtem ko ta možnost v skladu z zadnjenavedeno določbo obstaja
         za znake, ki jih pokrivajo razlogi za zavrnitev, določeni v členu 7(1)(b) Uredbe št. 40/94 in členu 7(1)(c) in (d) navedene
         uredbe (postal člen 7(1)(c) in (d) Uredbe št. 207/2009).

      44      Zato, če preizkus znaka na podlagi člena 7(1)(e) Uredbe št. 40/94 vodi do ugotovitve, da je izpolnjeno eno od meril, navedenih
         v tej določbi, je ta znak izvzet iz preizkusa na podlagi člena 7(3) te uredbe, ker je nemožnost registracije tega znaka v
         tem primeru očitna (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 20. septembra 2007 v zadevi Benetton Group, C‑371/06, ZOdl., str. I‑7709,
         točka 26). To izvzetje pojasnjuje interes, da se najprej opravi preizkus znaka na podlagi člena 7(1)(e) Uredbe št. 40/94,
         če bi bilo mogoče uporabiti več absolutnih razlogov za zavrnitev, določenih v odstavku 1, ne da bi bilo mogoče tako izvzetje
         razlagati kot določitev obveznosti, da se isti znak najprej preizkusi na podlagi člena 7(1)(e) Uredbe št. 40/94.

      45      Vendar v obravnavanem primeru vprašanje, ali bi lahko oblika zadevnega zvočnika z uporabo pridobila razlikovalni učinek, čeprav
         je bilo to vprašanje v okviru preizkusa uporabe člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94 obravnavano v fazi odločbe z dne 22. septembra
         2005 in postopka, v katerem je bila izdana zgoraj v točki 10 navedena sodba Oblika zvočnika, ni obravnavano.

      46      V teh okoliščinah ne obstaja noben razlog, ki bi odboru za pritožbe preprečeval, da lahko razlog iz člena 7(1)(e)(iii) Uredbe
         št. 40/94 preizkusi po preizkusu razloga iz člena 7(1)(b) te uredbe, pri čemer je treba še enkrat opozoriti, da ta ponovni
         preizkus ni pomemben za vprašanje, ali lahko oblika zadevnega zvočnika z uporabo pridobi razlikovalni učinek.

      47      Odbor za pritožbe v obravnavanem primeru torej ni napačno uporabil prava s tem, da je – potem ko je ugotovil, da bi bilo morda
         za obravnavani primer treba uporabiti nov absolutni razlog za zavrnitev – preizkusil znak glede na razlog iz člena 7(1)(e)(iii)
         Uredbe št. 40/94.

      48      V zvezi z argumentom tožeče stranke, da je UUNT že dovolil registracijo tridimenzionalnega znaka z določeno obliko kot znamke
         Skupnosti, je tožeča stranka predložila odločbe, ki jih je izdal UUNT, kot je navedeno v točki 19 zgoraj, vendar njenih argumentov
         ni mogoče sprejeti.

      49      Spomniti je namreč treba, da so odločitve o registraciji znaka kot znamke Skupnosti, ki jih morajo sprejeti odbori za pritožbe
         na podlagi Uredbe št. 40/94, v vezani pristojnosti in jih ne pokriva diskrecijska pravica. Ali je znak mogoče registrirati
         kot znamko Skupnosti, je zato mogoče ugotoviti samo na podlagi te uredbe, kot jo razlaga sodišče Unije, in ne na podlagi prejšnje
         prakse UUNT (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 9. julija 2008 v zadevi Reber proti UUNT – Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli
         (Mozart), T‑304/06, ZOdl., str. II‑1927, točka 45 in navedena sodna praksa).

      50      Nazadnje, glede trditve, da je UUNT pred Splošnim sodiščem v okviru zgoraj v točki 10 navedene sodbe Oblika zvočnika že priznal,
         da za zadevni znak v obravnavanem primeru ni bilo mogoče uporabiti člena 7(1)(e)(iii) Uredbe št. 40/94, je treba spomniti,
         da ob upoštevanju neodvisnosti predsednika in članov odborov za pritožbe UUNT, določene v členu 131(4) Uredbe št. 40/94 (postal
         člen 136(4) Uredbe št. 207/2009), teh ne zavezuje stališče, ki ga ima UUNT v sporu pred sodiščem Unije (sodba Splošnega sodišča
         z dne 25. marca 2009 v zadevi Kaul proti UUNT – Bayer (ARCOL), T‑402/07, ZOdl., str. II‑737, točka 99).

      51      Zato odbor za pritožbe ni bil vezan na stališče, ki ga je UUNT imel pred Splošnim sodiščem glede estetskih značilnosti zadevne
         oblike v obravnavanem primeru, kot je bilo navedeno v točki 24 zgoraj v točki 10 navedene sodbe Oblika zvočnika. Odbor za
         pritožbe v izpodbijani odločbi torej ni bil zavezan navesti razlogov, iz katerih tega stališča ni upošteval (glej po analogiji
         zgoraj v točki 50 navedeno sodbo ARCOL, točka 100).

      52      Iz zgoraj navedenega je razvidno, da tožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev člena 63(6) Uredbe št. 40/94, ni utemeljen, zato
         ga je treba zavrniti.

       Tožbeni razlog: kršitev člena 7(1)(e)(iii) Uredbe št. 40/94
       Trditve strank
      53      Tožeča stranka opozarja na genezo člena 7(1)(e) Uredbe št. 40/94 in sodno prakso Sodišča, v skladu s katero je ratio absolutnih razlogov za zavrnitev iz te določbe preprečiti, da varstvo pravic iz znamke omogoči njenemu imetniku monopol nad
         tehničnimi rešitvami ali uporabnimi značilnostmi proizvoda, ki jih lahko uporabnik išče tudi pri konkurenčnih izdelkih (zgoraj
         v točki 26 navedena sodba Philips, točka 78). Meni, da se ta sodna praksa ne nanaša na oblike, za katere se uporablja člen
         7(1)(e)(iii) navedene uredbe.

      54      Tožeča stranka trdi, da je treba navedeno določbo razlagati ozko, ker vsebuje besedo „izključno“. Meni, da mora bistvena vrednost
         proizvoda izhajati iz vseh elementov njegove oblike in da je treba, če vrednost proizvoda izhaja iz drugih elementov, ki niso
         oblika, upoštevati te elemente. To, da je navedena oblika drugačna in posebna, tako da je zaradi nje lahko proizvod privlačnejši
         in ima lahko v očeh kupca večjo vrednost, ne zadošča za uporabo člena 7(1)(e)(iii) Uredbe št. 40/94.

      55      Tožeča stranka glede vrednosti zadevnega proizvoda najprej trdi, da v panogi, v kateri deluje, potrošnik upošteva druge elemente
         kot obliko, in sicer funkcionalne značilnosti proizvoda, njegovo znamko in trženje. Glede tega izpodbija izpodbijano odločbo
         v delu, v katerem je odbor za pritožbe v točkah 27 in 28 navedel, da zlasti ni bilo odločilno poznati kakovosti njenega zadevnega
         zvočnika, načina njegovega trženja ali podobe proizvajalca.

      56      Dalje, vrednost proizvoda se ne sme nanašati na vsako obliko z vpadljivo sliko, ki vzbuja pozornost ali ki jo narekujejo estetski
         razlogi, ker bi bilo v tem primeru mogoče registrirati kot znamko Skupnosti le proizvode z vsakdanjimi oblikami. Člen 7(1)(e)(iii)
         Uredbe št. 40/94 se nanaša na oblike, kot so nakit, kipi ali druga umetniška dela, za katere je samoumevno, da je vrednost
         proizvoda zelo odvisna od njegove oblike.

      57      Nazadnje, preprosto dejstvo, da je bila oblika proizvoda, kot je akustično ohišje, registrirana kot model v eni ali več državah
         članicah in je lahko varovana v Uniji z avtorskim pravom, ni pomembno za vprašanje, ali je lahko ta oblika varovana tudi kot
         znamka.

      58      Tožeča stranka glede oblike zadevnega proizvoda v obravnavanem primeru trdi, da bo za zadevnega potrošnika pomembno delovanje
         ali zmogljivost proizvoda, in sicer tehnična kakovost akustičnih ohišij, poznanost in luksuzne značilnosti znamke Bang & Olufsen,
         trženje proizvoda in njegov dizajn.

      59      UUNT izpodbija utemeljenost tožbenega razloga tožeče stranke.

       Presoja splošnega sodišča
      60      Oblika proizvoda je eden izmed znakov, ki lahko sestavljajo znamko. Za znamko Skupnosti to izhaja iz člena 4 Uredbe št. 40/94
         (postal člen 4 Uredbe št. 207/2009), na podlagi katerega je lahko znamka Skupnosti sestavljena iz kakršnihkoli znakov, ki
         jih je mogoče grafično predstaviti, kot so besede, slike, oblika proizvoda ali njegove embalaže, če se s temi znaki proizvodi
         in storitve nekega podjetja lahko razlikujejo od proizvodov in storitev drugih podjetij (glej sodbo Sodišča z dne 14. septembra
         2010 v zadevi Lego Juris proti UUNT, C‑48/09 P, še neobjavljena v ZOdl., točka 39 in navedena sodna praksa).

      61      Vendar se na podlagi člena 7(1)(e) Uredbe št. 40/94 kot znamka ne registrirajo znaki, sestavljeni izključno iz oblike, ki
         izhaja iz same narave proizvoda ali oblike proizvoda, ki je nujna za dosego tehničnega učinka ali oblike, ki proizvodu da
         bistveno vrednost.

      62      V skladu s sodno prakso je treba vsakega izmed razlogov za zavrnitev registracije, ki so navedeni v členu 7(1) Uredbe št.
         40/94, razlagati glede na splošni interes, ki je s posameznim razlogom varovan (glej zgoraj v točki 60 navedeno sodbo Lego
         Juris proti UUNT, točka 43 in navedena sodna praksa).

      63      Za nekatere tridimenzionalne znake, ki so sestavljeni iz oblike proizvoda in spadajo pod člen 7(1)(e)(ii) Uredbe št. 40/94
         (postal člen 7(1)(e)(ii) Uredbe št. 207/2009), je tako sodišče Unije že poudarilo, da je ratio absolutnih razlogov za zavrnitev registracije iz te določbe preprečiti, da varstvo pravic iz znamke omogoči njenemu imetniku
         monopol nad tehničnimi rešitvami ali uporabnimi značilnostmi proizvoda, ki jih lahko uporabnik išče tudi pri konkurenčnih
         izdelkih (zgoraj v točki 26 navedeni sodbi Philips, točka 78, ter Linde in drugi, točka 72, in zgoraj v točki 60 navedena
         sodba Lego Juris proti UUNT, točka 43), pri čemer je pojasnilo, da registracija zadevnih oblik imetniku znamke omogoča, da
         drugim podjetjem prepove ne le uporabo enake oblike, temveč tudi podobnih oblik (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Lego
         Juris proti UUNT, točka 56).

      64      Prvič, tožeča stranka trdi, da se ta ratio ne nanaša na oblike, za katere se uporablja člen 7(1)(e)(iii) Uredbe št. 40/94. Vendar v nasprotju s tem, kar trdi tožeča
         stranka, ni mogoče ugotoviti, da bi bil ratio razloga za zavrnitev registracije, navedenega v navedeni določbi, drugačen od tistega, ki ga je sodna praksa sprejela kot
         razlog za zavrnitev, naveden v členu 7(1)(e)(ii).

      65      V zvezi s tem, kot je poudaril generalni pravobranilec Ruiz-Jarabo Colomer v točkah 30 in 31 sklepnih predlogov, predstavljenih
         v spdbi Philips (zgoraj v točki 26 navedena sodba Philips, Recueil, str. I-5478), v zvezi s členom 3(1)(e) Direktive št. 89/104,
         ki je v bistvu enak členu 7(1)(e) Uredbe št. 40/94, je glavni cilj prepovedi registracije oblik, ki so povsem funkcionalne
         ali ki proizvodu dajejo bistveno vrednost, preprečiti, da bi izključna in trajna pravica iz znamke lahko služila podaljšanju
         trajanja drugih pravic, za katere je zakonodajalec določil „omejen rok“.

      66      Tako kot razlog za zavrnitev registracije, ki se nanaša na oblike proizvodov, nujne za dosego tehničnega učinka, je razlog
         za zavrnitev registracije znakov, sestavljenih izključno iz oblik, ki proizvodom dajejo bistveno vrednost, preprečevanje podelitve
         monopola za te oblike.

      67      Drugič, tožeča stranka trdi, da zadevna oblika ne spada pod člen 7(1)(e)(iii) Uredbe št. 40/94.

      68      Zadevni znak je sestavljen le iz oblike, kot je bila predstavljena v točki 2 te sodbe.

      69      Kot je že bilo ugotovljeno v točki 40 zgoraj v točki 10 navedene sodbe Oblika zvočnika, ki se ne izpodbija, navedena oblika
         predstavlja glavni del zvočnika, ki ga tvori stožec, ki je podoben svinčniku ali piščali pri orglah, katerega konica se dotika
         kvadratne podlage, dolg pravokoten stolp, ki je pritrjen le na eni strani tega stožca in ki ustvarja videz, da je teža te
         celote le na točki, ki se komaj dotika kvadratne podlage, tako da ta celota ustvarja vpadljivo obliko, ki si jo je enostavno
         zapomniti.

      70      Glede razlage, v skladu s katero bi moral odbor za pritožbe upoštevati druge elemente kot obliko, zlasti tehnično kakovost
         zadevnega proizvoda, in ugotoviti, da oblika ne daje bistvene vrednosti proizvodu, je treba najprej poudariti, da se je Sodišče
         že izreklo o upoštevanju dojemanja zadevne javnosti v zadevi, ki se nanaša na uporabo člena 7(1)(e)(ii) Uredbe št. 40/94.

      71      V zvezi s tem je v razsodilo, da – nasprotno od primera, na katerega se nanaša člen 7(1)(b) Uredbe št. 40/94, pri katerem
         je treba dojemanje ciljne javnosti nujno upoštevati, saj je bistveno za ugotovitev, ali znak, za katerega je vložena zahteva
         za registracijo kot znamke, omogoča prepoznanje, da zadevno blago ali storitve izvirajo iz nekega določenega podjetja – take
         obveznosti ni mogoče naložiti v okviru odstavka 1(e) navedenega člena (glej zgoraj v točki 60 navedeno sodbo Lego Juris proti
         UUNT, točka 75 in navedena sodna praksa).

      72      Sodišče je ugotovilo, da to, kako naj bi povprečni potrošnik dojemal znak, pri uporabi razloga za zavrnitev iz člena 7(1)(e)(ii)
         Uredbe št. 40/94 ni odločilni element, temveč lahko pomeni največ element presoje, ki je za pristojni organ koristen pri opredelitvi
         bistvenih značilnosti znaka (zgoraj v točki 60 navedena sodba Lego Juris proti UUNT, točka 76).

      73      V obravnavanem primeru je glede uporabe člena 7(1)(e)(iii) Uredbe št. 40/94 treba ugotoviti, da je oblika zadevnega proizvoda
         element, ki bo zelo pomemben za izbiro potrošnika, čeprav potrošnik upošteva tudi druge značilnosti zadevnega proizvoda.

      74      Oblika, za katero je bila zahtevana registracija, ima namreč zelo poseben dizajn in tožeča stranka sama priznava, zlasti v
         točki 92 tožbe, da je ta dizajn bistven element njene strategije znamke in da veča privlačnost zadevnega proizvoda, torej
         njegovo vrednost.

      75      Poleg tega iz elementov, navedenih v točki 33 izpodbijane odločbe, in sicer iz povzetkov internetnih strani distributerja,
         dražbe ali prodaje rabljenih proizvodov izhaja, da so najprej poudarjene estetske značilnosti te oblike in da se taka oblika
         dojema kot neke vrste čist, vitek in brezčasen kip za predvajanje glasbe, zaradi česar je bistveni element, kar zadeva argument
         trženja.

      76      Odbor za pritožbe v obravnavanem primeru torej ni storil nobene napake s tem, da je ugotovil, da oblika, za katero je bila
         zahtevana registracija, neodvisno od drugih značilnosti zadevnega proizvoda, daje navedenemu proizvodu bistveno vrednost.

      77      Poleg tega je treba dodati, da dejstvo, da se oblika šteje za element, ki daje bistveno vrednost proizvodu, ne izključuje
         dejstva, da lahko tudi druge značilnosti proizvoda, kot je v obravnavanem primeru tehnična kakovost, zadevnemu proizvodu dajejo
         pomembno vrednost.

      78      Odbor za pritožbe je tako lahko pravilno ugotovil, da se za zadevni znak uporabi člen 7(1)(e)(iii) Uredbe št. 40/94.

      79      Zato tožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev člena 7(1)(e)(iii) Uredbe št. 40/94 ni utemeljen in ga je treba zavrniti.

      80      Glede na navedeno je treba tožbo zavrniti.

       Stroški
      81      V skladu s členom 87(2) Poslovnika Splošnega sodišča se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.
         Ker tožeča stranka ni uspela, se ji v skladu s predlogi UUNT naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je
      SPLOŠNO SODIŠČE (osmi senat)
      razsodilo:
      1.      Tožba se zavrne.
      2.      Družbi Bang & Olufsen A/S se naloži plačilo stroškov.

               Truchot

                Martins Ribeiro

                Kanninen

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 6. oktobra 2011.
      Podpisi
      * Jezik postopka: angleščina.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 18. novembra 1987. # Maizena GmbH in drugi proti Bundesanstalt für landwirtschaftliche Marktordnung (BALM). # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Nemčija. # Zadeva 137/85.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 6. maja 1969. # André Huybrechts proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 21-68.


Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 2. marca 2004. # Christos Michael proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki - Akt, ki posega v položaj - Nedopustnost. # Zadeva T-234/02.


Sodba Sodišča z dne 19. februarja 2002. # Besix SA proti Wasserreinigungsbau Alfred Kretzschmar GmbH & Co. KG (WABAG) in Planungs- und Forschungsgesellschaft Dipl. Ing. W. Kretzschmar GmbH & KG (Plafog). # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Cour d'appel de Bruxelles - Belgija. # Bruseljska konvencija. # Zadeva C-256/00.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (sodnik posameznik) z dne 16. decembra 2004. # Spyridon de Athanassios Pappas proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki . # Zadeva T-11/02.

text:
      SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (sodnik posameznik)
      z dne 16. decembra 2004
      Zadeva T-11/02
      Spyridon de Athanassios Pappas
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Uradniki – Prenehanje zaposlitve – Mesečno nadomestilo na podlagi člena 50 Kadrovskih predpisov – Službovanja, upoštevana pri izračunu nadomestila – Zaposlitve pred začetkom zaposlitve v Skupnostih – Prenos pravic do pokojnine“
      Celotno besedilo v francoskem jeziku II - 0000
      Predmet:         Predlog za razglasitev ničnosti odločbe Komisije, s katero je bilo določeno trajanje mesečnega nadomestila, do katerega je
         tožeča stranka upravičena po prenehanju zaposlitve v interesu službe na podlagi člena 50 Kadrovskih predpisov za uradnike
         Evropskih skupnosti.

      Odločitev:         Tožba se zavrne. Vsaka stranka nosi svoje stroške.

      Povzetek
      1.     Pravo Skupnosti – Razlaga – Upoštevanje okvira in običajnega pomena besed – Nujnost enotne razlage – Upoštevanje jezikovnih
            različic
      2.     Uradniki – Prenehanje zaposlitve v interesu službe – Izračun nadomestila iz člena 50 Kadrovskih predpisov – Upoštevanje samo
            let zaposlitve v institucijah
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 50; Priloga IV, edini člen)
      1.     Pomen in obseg pojmov, za katere pravo Skupnosti ne podaja nobene definicije, je treba določiti ob upoštevanju splošnega okvira,
         v katerem se uporabljajo, in v skladu z njihovim običajnim pomenom v vsakdanjem jeziku.

      Poleg tega se zaradi potrebe po enotni razlagi prava Skupnosti v dvomu besedilo določbe ne sme presojati ločeno, ampak ga
         je treba razlagati in uporabiti ob upoštevanju različic drugih uradnih jezikov.

      (Glej točki 32 in 34.)
      Napotitev na: Sodišče, 12. julij 1979, Koschniske, 9/79, Recueil, str. 2717, točka 6; Sodišče, 27. januar 1988, Danska proti
         Komisiji, 349/85, Recueil, str. 169, točka 9; Sodišče, 27. januar 2000, DIR International Film in drugi proti Komisiji, C‑164/98
         P, Recueil, str. 447, točka 26; Sodišče prve stopnje, 29. september 1999, Neumann in Neumann-Schölles proti Komisiji, T‑68/97,
         RecFP, str. I‑A‑193 in II‑1005, točki 79 in 80; Sodišče prve stopnje, 26. september 2000, Starway proti Svetu, T‑80/97, Recueil
         str. II‑3099, točka 81.

      2.     Na podlagi člena 50 Kadrovskih predpisov vsak uradnik iz naziva A 1 in A 2, ki mu je na podlagi sklepa organa, pristojnega
         za imenovanja, prenehala veljati zaposlitev v interesu službe, prejme nadomestilo, izračunano na podlagi pogojev iz Priloge
         IV h Kadrovskim predpisom. Odstavek 3 edinega člena Priloge IV določa, da se obdobje, v katerem uradnik prejema nadomestilo,
         predvideno v členu 50 Kadrovskih predpisov, določi tako, da se njegova delovna doba pomnoži z ustreznim odstotkom, določenim
         glede na njegovo starost.

      Glede na dobesedno razlago besedne zveze „njegova delovna doba“ iz edinega člena Priloge IV h Kadrovskim predpisom in namena
         nadomestila iz člena 50 Kadrovskih predpisov in glede na zvezo med opravljeno službo v institucijah in omenjenim kompenzacijskim
         nadomestilom je treba za izračun nadomestila iz člena 50 Kadrovskih predpisov upoštevati le leta službe, opravljene v institucijah.

      Namen tega nadomestila je namreč ublažiti odločbo o prenehanju zaposlitve, glede katere ima organ, pristojen za imenovanja,
         pooblastilo za odločanje po prostem preudarku, in uradniku, ki je služboval v Skupnosti, zagotoviti ponovno vključitev v delovni
         svet s tem, da mu za določeno obdobje dodeli mesečno nadomestilo za varstvo njegovih finančnih interesov. Ker je ta ugodnost
         bistveno vezana na opravljeno službo v Skupnosti kot uradnik Skupnosti, mora biti to nadomestilo sorazmerno z obsegom kariere
         uradnika v Skupnostih.

      Poleg tega, če se morajo določila, ki dajejo pravico do finančnih storitev, razlagati strogo, pa glede na odsotnost vsakršnega
         napotila v Kadrovskih predpisih na leta službovanja pred začetkom zaposlitve v institucijah Skupnosti v zvezi z uporabo člena
         50 Kadrovskih predpisov in v zvezi z avtonomnostjo ureditve iz omenjenega člena ni sporno, da je bila volja normodajalca,
         da se za izračun kompenzacijskega nadomestila za primer prenehanja zaposlitve v interesu službe upoštevajo le leta službe,
         opravljene v institucijah Skupnosti.

      (Glej točke 30, 38, 40, 53 in 54.)
      Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 18. september 2003, Lebedef in drugi proti Komisiji, T‑221/02, RecFP, str. I‑A‑211 in
         II‑1037, točka 38, in navedena sodna praksa.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 8. maja 1990. # Klaus Biehl proti Administration des contributions du grand-duché de Luxembourg. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Conseil d'État du Veliko vojvodstvo Luksemburg. # Prosto gibanje delavcev. # Zadeva C-175/88.


title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 13. januarja 2015.#Svet Evropske unije in drugi proti Vereniging Milieudefensie in Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht.#Pritožba – Direktiva 2008/50/ES – Direktiva o kakovosti zunanjega zraka in čistejšem zraku za Evropo – Odločba v zvezi z uradnim obvestilom Kraljevine Nizozemske o odlogu roka za dosego mejnih vrednosti za dušikov dioksid in o oprostitvi obveznosti uporabe mejnih vrednosti za delce (PM10) – Zahteva za notranjo revizijo te odločbe, vložena na podlagi določb Uredbe (ES) št. 1367/2006 – Odločba Komisije, s katero je bila ugotovljena nedopustnost zahteve – Posamičen ukrep – Aarhuška konvencija – Veljavnost Uredbe (ES) št. 1367/2006 glede na to konvencijo.#Združene zadeve od C-401/12 P do C-403/12 P.

text:
         SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 13. januarja 2015 (
            *1
         )
      „Pritožba — Direktiva 2008/50/ES — Direktiva o kakovosti zunanjega zraka in čistejšem zraku za Evropo — Odločba v zvezi z uradnim obvestilom Kraljevine Nizozemske o odlogu roka za dosego mejnih vrednosti za dušikov dioksid in o oprostitvi obveznosti uporabe mejnih vrednosti za delce (PM10) — Zahteva za notranjo revizijo te odločbe, vložena na podlagi določb Uredbe (ES) št. 1367/2006 — Odločba Komisije, s katero je bila ugotovljena nedopustnost zahteve — Posamičen ukrep — Aarhuška konvencija — Veljavnost Uredbe (ES) št. 1367/2006 glede na to konvencijo“
      V združenih zadevah od C‑401/12 P do C‑403/12 P,
      zaradi treh pritožb na podlagi člena 56 Statuta Sodišča Evropske unije, vloženih 24. avgusta 2012 (C‑401/12 P in C‑402/12 P) in 27. avgusta 2012 (C‑403/12 P),

         Svet Evropske unije, ki ga zastopata M. Moore in K. Michoel, agenta, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

         Evropski parlament, ki ga zastopata L. Visaggio in G. Corstens, agenta, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

         Evropska komisija, ki jo zastopajo J.‑P. Keppenne, P. Oliver, P. Van Nuffel, G. Valero Jordana in S. Boelaert, agenti, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,
      pritožnice,
      ob intervenciji

         Češke republike, ki jo zastopa D. Hadroušek, agent,
      intervenientka v pritožbenem postopku,
      drugi stranki v postopku sta

         Vereniging Milieudefensie s sedežem v Amsterdamu (Nizozemska),

         Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht s sedežem v Utrechtu (Nizozemska),
      ki ju zastopa A. van den Biesen, odvetnik,
      tožeči stranki na prvi stopnji,
      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, K. Lenaerts, podpredsednik, A. Tizzano, L. Bay Larsen, T. von Danwitz, A. Ó Caoimh in J.‑C. Bonichot (poročevalec), predsedniki senatov, E. Levits, sodnik, C. Toader, M. Berger, A. Prechal, sodnice, E. Jarašiūnas in C. G. Fernlund, sodnika,
      generalni pravobranilec: N. Jääskinen,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 10. decembra 2013,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 8. maja 2014
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Svet Evropske unije, Evropski parlament in Evropska komisija s pritožbami predlagajo razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije Vereniging Milieudefensie in Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht/Komisija (T‑396/09, EU:T:2012:301, v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je Splošno sodišče ugodilo predlogu Vereniging Milieudefensie in Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht za razglasitev ničnosti Odločbe Komisije C(2009) 6121 z dne 28. julija 2009 (v nadaljevanju: sporna odločba), s katero je bila kot nedopustna zavržena njuna zahteva, naj Komisija opravi notranjo revizijo svoje Odločbe C(2009) 2560 final z dne 7. aprila 2009, s katero je bilo Kraljevini Nizozemski dovoljeno začasno odstopanje od obveznosti, določenih v Direktivi 2008/50/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 21. maja 2008 o kakovosti zunanjega zraka in čistejšem zraku za Evropo (UL L 152, str. 1).

         Pravni okvir

         Aarhuška konvencija

               2

               Konvencija o dostopu do informacij, udeležbi javnosti pri odločanju in dostopu do pravnega varstva v okoljskih zadevah, ki je bila podpisana 25. junija 1998 v Aarhusu in v imenu Evropske skupnosti odobrena s Sklepom Sveta 2005/370/ES z dne 17. februarja 2005 (UL L 124, str. 1, v nadaljevanju: Aarhuška konvencija), v členu 1, naslovljenem „Cilj“, določa:
               „Da bi prispevali k varstvu pravice vsake osebe sedanjih in prihodnjih generacij, da živi v okolju, primernem za njeno zdravje in blaginjo, vsaka pogodbenica v skladu z določbami te konvencije zagotavlja pravico do dostopa do informacij, do udeležbe javnosti pri odločanju in do dostopa do pravnega varstva v okoljskih zadevah.“

               3

               Člen 9 navedene konvencije določa:
               „1.   Pogodbenica v okviru svoje notranje zakonodaje zagotavlja, da ima vsaka oseba, ki meni, da njen zahtevek za informacije iz člena 4 ni bil upoštevan, da je bil delno ali v celoti neupravičeno zavrnjen, da je bil odgovor neustrezen ali da njen zahtevek kako drugače ni bil obravnavan v skladu z določbami tega člena, dostop do revizijskega postopka pred sodiščem ali pred drugim neodvisnim in nepristranskim telesom, določenim z zakonom.
               Kadar pogodbenica predvidi revizijo pred sodiščem, mora zagotoviti, da ima taka oseba dostop tudi do hitrega brezplačnega ali poceni z zakonom določenega postopka za ponovno obravnavo zahtevka s strani organa javne oblasti ali za revizijo, ki jo opravi neodvisno in nepristransko telo, ki ni sodišče.
               Končna odločitev po tem prvem odstavku je obvezujoča za organ javne oblasti, ki razpolaga z informacijami. Razloge je treba navesti pisno, vsaj kadar je dostop do informacij zavrnjen po tem odstavku.
               2.   Pogodbenica v okviru svoje notranje zakonodaje zagotovi, da imajo člani vključene javnosti,

                        (a)

                        ki imajo zadosten interes; oziroma

                        (b)

                        ki trdijo, da je bila kršena njihova pravica, če se to zahteva kot pogoj po upravnem postopkovnem pravu pogodbenice;

                  dostop do revizijskega postopka pred sodiščem in/ali drugim neodvisnim in nepristranskim telesom, določenim z zakonom, da izpodbijajo stvarno in postopkovno zakonitost katere koli odločitve, dejanja ali opustitve na podlagi določb člena 6, in kadar je to predvideno po notranjem pravu in brez vpliva na tretji odstavek tega člena, tudi drugih ustreznih določb te konvencije.
               Kaj sta zadosten interes in kršitev pravice, se določi v skladu z zahtevami notranjega prava in skladno s ciljem te konvencije, da se s to konvencijo daje vključeni javnosti širok dostop do pravnega varstva. V ta namen se za pododstavek (a) tega odstavka šteje za zadosten tudi interes vsake nevladne organizacije, ki izpolnjuje zahteve iz odstavka 5 člena 2. Za take organizacije se tudi šteje, da imajo pravice, ki se lahko kršijo v smislu pododstavka (b) tega odstavka.
               Določbe tega drugega odstavka ne izključujejo možnosti predhodnega revizijskega postopka pred upravnim organom in ne vplivajo na zahtevo, da je treba izčrpati vse upravne revizijske postopke, preden se zateče k sodnim revizijskim postopkom, če je taka zahteva predvidena po notranjem pravu.
               3.   Poleg tega in brez vpliva na revizijske postopke iz prvega in drugega odstavka tega člena mora pogodbenica zagotoviti, da imajo člani javnosti, kadar izpolnjujejo morebitna merila po njenem notranjem pravu, dostop do upravnih ali sodnih postopkov za izpodbijanje dejanj in opustitev oseb zasebnega prava in organov javne oblasti, ki so v nasprotju z določbami njenega notranjega prava, ki se nanaša na okolje.
               4.   Poleg tega in brez vpliva na prvi odstavek tega člena morajo postopki iz prvega, drugega in tretjega odstavka tega člena zagotavljati ustrezna in učinkovita pravna sredstva, vključno s sodno prepovedjo, če je ta primerna, in biti morajo pošteni, pravični, pravočasni in ne pretirano dragi. Odločitve po tem členu morajo biti izdane ali evidentirane v pisni obliki. Odločitve sodišč in po možnosti tudi drugih teles morajo biti javno dostopne.
               5.   Da bi povečala učinkovitost določb tega člena, pogodbenica zagotovi, da je javnost seznanjena z dostopom do upravnih in sodnih revizijskih postopkov, ter prouči možnosti za vzpostavitev ustreznih mehanizmov pomoči za odpravo ali zmanjšanje finančnih in drugih ovir za dostop do pravnega varstva.“

         Uredba (ES) št. 1367/2006

               4

               V uvodni izjavi 18 Uredbe (ES) št. 1367/2006 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 6. septembra 2006 o uporabi določb Aarhuške konvencije o dostopu do informacij, udeležbi javnosti pri odločanju in dostopu do pravnega varstva v okoljskih zadevah v institucijah in organih Skupnosti (UL L 264, str. 13) je navedeno:
               „Člen 9(3) Aarhuške konvencije zagotavlja dostop do sodnih ali drugih revizijskih postopkov za izpodbijanje dejanj in opustitev oseb zasebnega prava in organov javne oblasti, ki so v nasprotju s predpisi, ki se nanašajo na okolje. Določbe o dostopu do pravnega varstva bi morale biti skladne s Pogodbo [ES]. V tem smislu je primerno, da se v tej uredbi obravnavajo zgolj dejanja in opustitve organov javne oblasti.“

               5

               Člen 1(1) navedene uredbe določa:
               „Cilj te uredbe je prispevati k izvajanju obveznosti, ki izhajajo iz [Aarhuške konvencije], in sicer z določitvijo pravil za uporabo določb Konvencije v institucijah in organih Skupnosti, zlasti pa z:
               […]

                        (d)

                        zagotavljanjem dostopa do pravnega varstva v okoljskih zadevah na ravni Skupnosti v skladu s pogoji, določenimi v tej uredbi.“

               6

               V členu 2(1)(g) iste uredbe je pojem „upravni akt“ opredeljen tako:
               „vsak posamičen ukrep v skladu z okoljskim pravom, ki ga sprejme institucija ali organ Skupnosti ter ima pravno zavezujoče in zunanje učinke“.

               7

               Člen 10 Uredbe št. 1367/2006, naslovljen „Zahteva za notranjo revizijo upravnih aktov“, v odstavku 1 določa:
               „Vsaka nevladna organizacija, ki izpolnjuje merila iz člena 11, lahko pri instituciji ali organu Skupnosti, ki je v skladu z okoljskim pravom sprejel upravni akt ali ki bi ga bil v primeru domnevne upravne opustitve moral sprejeti, vloži zahtevo za notranjo revizijo.“

         Direktiva 2008/50

               8

               Člen 22 Direktive 2008/50 določa:
               „1.   Kadar na določenem območju ali v aglomeraciji ni mogoče doseči skladnosti z mejnimi vrednostmi za dušikov dioksid ali benzen v rokih iz Priloge XI, lahko država članica za zadevno območje ali aglomeracijo navedene roke odloži za največ pet let pod pogojem, da je načrt za kakovost zraka oblikovan v skladu s členom 23 za območje ali aglomeracijo, za katerega/-o bi veljal odlog; tak načrt za kakovost zraka se dopolni s podatki iz oddelka B Priloge XV, povezanimi z zadevnimi onesnaževali, ter prikazuje, kako se bo pred iztekom novega roka dosegla skladnost z mejnimi vrednostmi.
               2.   Kadar se zaradi disperzijskih značilnosti določenega mesta, neugodnih podnebnih pogojev ali deleža onesnaževal, ki se prenašajo prek meja, na določenem območju ali v aglomeraciji ne da doseči skladnosti z mejnimi vrednostmi za PM10, kakor so določene v Prilogi XI, je država članica oproščena obveznosti uporabe navedenih mejnih vrednosti do 11. junija 2011, če so izpolnjeni pogoji iz odstavka 1 in če država članica dokaže, da so bili na nacionalni, regionalni in lokalni ravni sprejeti vsi primerni ukrepi, da bi bil rok izpolnjen.
               3.   Kadar država članica uporabi odstavek 1 ali 2, zagotovi, da se mejna vrednost za vsako onesnaževalo ne preseže za več, kot znaša najvišje sprejemljivo preseganje, določeno za vsako od zadevnih onesnaževal v Prilogi XI.
               4.   Države članice uradno obvestijo Komisijo, kadar po njihovem mnenju zanje velja odstavek 1 ali 2, ter ji pošljejo načrt za kakovost zraka iz odstavka 1, vključno z vsemi ustreznimi podatki, ki jih Komisija potrebuje, da presodi, ali so ustrezni pogoji izpolnjeni. Komisija pri presoji upošteva predvidene učinke ukrepov, ki so jih sprejele države članice, na kakovost zunanjega zraka v teh državah, tako v sedanjosti kot v prihodnosti, pa tudi predvidene učinke sedanjih in načrtovanih ukrepov Skupnosti, ki jih predlaga Komisija, na kakovost zunanjega zraka.
               Kadar Komisija temu ne nasprotuje v roku devetih mesecev po prejemu navedenega uradnega obvestila, se šteje, da so ustrezni pogoji za uporabo odstavka 1 ali 2 izpolnjeni.
               V primeru nasprotovanja, lahko Komisija od držav članic zahteva, da prilagodijo ali predložijo nove načrte za kakovost zraka.“

         Dejansko stanje

               9

               Kraljevina Nizozemska je 15. julija 2008 v skladu s členom 22 Direktive 2008/50 Komisijo uradno obvestila o odlogu roka za dosego letne mejne vrednosti, določene za dušikov dioksid na devetih območjih, in o oprostitvi obveznosti uporabe dnevnih in letnih mejnih vrednosti za delce, ki preidejo skozi dovod s 50‑odstotno učinkovitostjo za odstranjevanje delcev z aerodinamičnim premerom nad 10 µm.

               10

               Komisija je 7. aprila 2009 sprejela Odločbo C(2009) 2560 final, v kateri se je s tem odlogom strinjala.

               11

               Vereniging Milieudefensie, združenje po nizozemskem pravu, ki ima za cilj varstvo okolja in izboljšanje kakovosti zraka na Nizozemskem, in Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht, ustanova po nizozemskem pravu, ki se ukvarja z bojem proti onesnaževanju zraka v regiji Utrecht (Nizozemska), sta z dopisom z dne 18. maja 2009 na podlagi člena 10(1) Uredbe št. 1367/2006 pri Komisiji vložili zahtevo za notranjo revizijo te odločbe.

               12

               Komisija je s sporno odločbo to zahtevo zavrgla kot nedopustno z obrazložitvijo, da Odločba C(2009) 2560 final ni posamičen ukrep in je zato ni mogoče obravnavati kot „upravni akt“ v smislu člena 2(1)(g) Uredbe št. 1367/2006, ki je lahko predmet postopka notranje revizije iz njenega člena 10.

         Tožba pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba

               13

               Vereniging Milieudefensie in Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht sta s tožbo, vloženo 6. oktobra 2009 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča, predlagali razglasitev ničnosti sporne odločbe.

               14

               Kraljevina Nizozemska, Parlament in Svet so intervenirali v podporo predlogom Komisije.

               15

               Splošno sodišče je z izpodbijano sodbo ničnostni tožbi ugodilo.

               16

               Splošno sodišče je predlog tožečih strank za izdajo odredbe, s katero bi Splošno sodišče Komisiji naložilo, naj vsebinsko odloči o navedeni zahtevi za notranjo revizijo, in ji za to določilo rok, zavrglo kot nedopusten.

               17

               Splošno sodišče je prav tako prvi tožbeni razlog, ki sta ga navedli tožeči stranki na prvi stopnji in ki se nanaša na to, da naj bi Komisija s tem, da je izpodbijano odločbo opredelila za splošen akt, ki ga ni mogoče obravnavati kot upravni akt v smislu člena 2(1)(g) Uredbe št. 1367/2006, zaradi česar ne more biti predmet zahteve za notranjo revizijo na podlagi člena 10(1) te uredbe, napačno uporabila pravo, zavrnilo kot neutemeljen. Splošno sodišče pa je sprejelo drugi tožbeni razlog, naveden podredno, ki se je nanašal na nezakonitost zadnjenavedene določbe zaradi nezdružljivosti s členom 9(3) Aarhuške konvencije.

               18

               Splošno sodišče je po tem, ko je v točkah 51 in 52 izpodbijane sodbe spomnilo, da ima Aarhuška konvencija kot vsak drug mednarodni sporazum, katerega pogodbenica je Evropska unija, prednost pred akti sekundarne zakonodaje Unije, v točki 53 iste sodbe pojasnilo, da lahko sodišče Unije veljavnost določbe uredbe z vidika mednarodne pogodbe presoja le, če temu ne nasprotujeta narava in sistematika te pogodbe in če se poleg tega njene določbe glede na svojo vsebino izkažejo za nepogojne in dovolj jasne.

               19

               Vendar pa je ob sklicevanju zlasti na sodbi Sodišča Fediol/Komisija (70/87, EU:C:1989:254) in Nakajima/Svet (C‑69/89, EU:C:1991:186) navedlo, da je Sodišče presodilo, da je pristojno za izvajanje nadzora nad zakonitostjo akta Unije glede na določbe mednarodnega sporazuma, ki pravnim subjektom ne dajejo pravice, da se lahko v sodnem postopku sklicujejo na te določbe, kadar je Unija želela izpolniti določeno obveznost, ki jo je prevzela v okviru tega sporazuma, ali kadar akt sekundarne zakonodaje izrecno napotuje na njegove specifične določbe. Splošno sodišče je v točki 54 izpodbijane sodbe zaključilo, da mora sodišče Unije imeti možnost opraviti nadzor zakonitosti uredbe glede na mednarodni sporazum, kadar je namen uredbe izpolniti obveznost, ki je s tem sporazumom naložena institucijam Unije.

               20

               Splošno sodišče je v točkah 57 in 58 izpodbijane sodbe ugotovilo, da so v obravnavanem primeru ti pogoji izpolnjeni, na eni strani, ker sta tožeči stranki na prvi stopnji, ki se nista sklicevali na neposredni učinek določb sporazuma, v skladu s členom 241 ES posredno izpodbijali veljavnost določbe Uredbe št. 1367/2006 glede na Aarhuško konvencijo in, na drugi strani, ker je bila ta uredba sprejeta za izpolnitev mednarodnih obveznosti Unije iz člena 9(3) te konvencije, kot je razvidno iz člena 1(1) in uvodne izjave 18 te uredbe.

               21

               Splošno sodišče je v točki 69 izpodbijane sodbe presodilo, da člen 10(1) Uredbe št. 1367/2006 v delu, v katerem postopek notranje revizije določa le za „upravni akt“, ki je v členu 2(1)(g) te uredbe opredeljen kot „vsak posamični ukrep“, ni v skladu s členom 9(3) Aarhuške konvencije.

               22

               Splošno sodišče je zato sporno odločbo razglasilo za nično.

         Predlogi strank in postopek pred Sodiščem

               23

               Svet s pritožbo, vloženo 24. avgusta 2012 (zadeva C‑401/12 P), Sodišču predlaga, naj izpodbijano sodbo razveljavi, zavrne tožbo tožečih strank na prvi stopnji v celoti in jima naloži plačilo stroškov.

               24

               Parlament s pritožbo, vloženo 24. avgusta 2012 (zadeva C‑402/12 P), Sodišču predlaga, naj izpodbijano sodbo razveljavi, zavrne tožbo navedenih tožečih strank v celoti in jima naloži plačilo stroškov.

               25

               Komisija s pritožbo, vloženo 27. avgusta 2012 (zadeva C‑403/12 P), Sodišču predlaga, naj izpodbijano sodbo razveljavi, zavrne tožbo navedenih tožečih strank v celoti ter jima naloži plačilo stroškov postopka na prvi stopnji in pritožbenega postopka.

               26

               S sklepom predsednika Sodišča z dne 21. novembra 2012 so bile zadeve od C‑401/12 P do C‑403/12 P združene za pisni in ustni postopek ter izdajo sodbe.

               27

               Vereniging Milieudefensie in Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht sta 28. februarja 2013 vložili odgovor na pritožbo, v katerem Sodišču predlagata, naj pritožbe zavrne ter Svetu, Parlamentu in Komisiji naloži plačilo stroškov postopka na prvi stopnji in pritožbenega postopka.

               28

               Prav tako sta vložili nasprotno pritožbo, s katero Sodišču predlagata, naj izpodbijano sodbo razveljavi, sporno odločbo razglasi za nično ter nasprotnim strankam na prvi stopnji naloži plačilo stroškov postopka na prvi stopnji in pritožbenega postopka.

         Pritožbe

         Nasprotna pritožba

      Trditve strank

               29

               Vereniging Milieudefensie in Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht trdita, da je Splošno sodišče v izpodbijani sodbi s tem, da členu 9(3) Aarhuške konvencije ni priznalo neposrednega učinka vsaj v delu, v katerem določa, da mora biti omogočeno izpodbijanje „dejanj“, ki so v nasprotju z določbami nacionalnega prava, ki se nanaša na okolje, in posledično s tem, da je zavrnilo presojo zakonitosti člena 10(1) Uredbe št. 1367/2006 glede na to določbo navedene konvencije, napačno uporabilo pravo.

               30

               Svet, Parlament in Komisija menijo, da je treba nasprotno pritožbo zavreči kot nedopustno, ker naj bi se z navedenim razlogom dejansko izpodbijal del obrazložitve izpodbijane sodbe, ne pa njen izrek, tako da naj nasprotna pritožba ne bi izpolnjevala zahtev iz člena 178 Poslovnika Sodišča.

               31

               Svet, Parlament in Komisija podredno trdijo, da je navedeni razlog vsekakor neutemeljen.

         Presoja Sodišča

               32

               Poudariti je treba, da je lahko v skladu s členoma 169(1) in 178(1) Poslovnika predmet vsake pritožbe, ne glede na to, ali je glavna ali nasprotna, le razveljavitev odločbe Splošnega sodišča v celoti ali deloma.

               33

               V obravnavanem primeru sta Vereniging Milieudefensie in Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht pred Splošnim sodiščem dosegli razglasitev ničnosti sporne odločbe v skladu s predlogi iz svoje tožbe. Zato njune nasprotne pritožbe, s katero se dejansko želi pridobiti le nadomestitev obrazložitve v zvezi z analizo možnosti sklicevanja na člen 9(3) Aarhuške konvencije, ni mogoče sprejeti (glej po analogiji v zvezi z glavno pritožbo sodbo Al‑Aqsa/Svet in Nizozemska/Al‑Aqsa, C‑539/10 P in C‑550/10 P, EU:C:2012:711, točke od 43 do 45).

               34

               Iz navedenega izhaja, da je treba nasprotno pritožbo zavreči kot nedopustno.

         Glavne pritožbe

               35

               Svet, Parlament in Komisija primarno trdijo, da je Splošno sodišče s tem, da je presodilo, da se je za namene presoje skladnosti člena 10(1) Uredbe št. 1367/2006 s členom 9(3) Aarhuške konvencije mogoče sklicevati na zadnjenavedeno določbo, napačno uporabilo pravo.

               36

               Podredno trdijo, da je Splošno sodišče s tem, da je presodilo, da člen 9(3) navedene konvencije nasprotuje določbi, kot je člen 10(1) navedene uredbe, napačno uporabilo pravo.

         Prvi pritožbeni razlog

      Trditve strank

               37

               Svet trdi, da sta primera, v katerih je Sodišče priznalo možnost, da se posameznik sklicuje na določbe mednarodnega sporazuma, ki ne izpolnjuje zahtevanih pogojev nepogojnosti in natančnosti, da bi se bilo mogoče nanj sklicevati za namene presoje veljavnosti določb akta Unije, izjemna in nikakor ne ustrezata obravnavanemu primeru.

               38

               Rešitev iz sodbe Fediol/Komisija (EU:C:1989:254) naj bi bila utemeljena s posebnimi okoliščinami zadeve, v kateri je bila izdana ta sodba, v katerih je zadevna uredba upoštevnim gospodarskim subjektom dala pravico, da se sklicujejo na pravila Splošnega sporazuma o carinah in trgovini (v nadaljevanju: GATT). Poleg tega naj ta rešitev ne bi bila namenjena uporabi zunaj specifičnega področja uporabe tega sporazuma.

               39

               Na drugi strani v zvezi s sodno prakso iz sodbe Nakajima/Svet (EU:C:1991:186) Svet meni, da se nanaša le na primer, v katerem je bil namen Unije izpolniti posebno obveznost, ki jo je prevzela v okviru GATT, kar naj prav tako ne bi veljajo za obravnavani primer.

               40

               Parlament in Komisija v bistvu navajata podobne argumente.

               41

               V zvezi s sodbo Fediol/Komisija (EU:C:1989:254) Komisija dodaja, da se nanaša le na primer, v katerem je akt Unije izrecno napotil na posebne določbe GATT.

               42

               V zvezi s sodbo Nakajima/Svet (EU:C:1991:186) meni, da je ni mogoče razlagati, kot da omogoča nadzor nad vsakim pravnim aktom Unije glede na mednarodni sporazum, ki ga ta akt glede na primer izvaja. Da bi bilo tak nadzor mogoče izvesti, naj bi bilo potrebno, da pravni akt Unije neposredno in izčrpno izvaja mednarodni sporazum ter da se nanaša na dovolj jasno in natančno obveznost iz tega sporazuma, kar naj ne bi veljalo za obravnavani primer.

               43

               Parlament trdi, da se sodba Fediol/Komisija (EU:C:1989:254) nanaša le na primer izrecne napotitve iz akta sekundarne zakonodaje na natančne določbe mednarodnega sporazuma, ki ni zgolj sklicevanje na te določbe, ampak njihova vključitev. Zato naj se Splošno sodišče pri presoji, da je ta pogoj v obravnavanem primeru izpolnjen, ne bi moglo opreti na uvodno izjavo 18 Uredbe št. 1367/2006, v kateri je člen 9(3) Aarhuške konvencije zgolj opisan. Poleg tega naj bi iz te sodne prakse Sodišča vsekakor izhajalo, da čeprav uredba Unije vključuje določbe mednarodnega sporazuma, naj bi se bilo mogoče na te določbe sklicevati le pri nadzoru veljavnosti aktov, sprejetih na podlagi te uredbe, ne pa pri nadzoru veljavnosti same uredbe.

               44

               V zvezi s sodbo Nakajima/Svet (EU:C:1991:186) Parlament trdi, da se rešitev iz te sodbe nanaša na primer, ko akt sekundarne zakonodaje izpolnjuje posebno obveznost, naloženo z mednarodnim sporazumom, v okviru katere je Unija zavezana ravnati na določen način in ne sme imeti polja proste presoje. „Obveznosti“, na katere se sklicuje Splošno sodišče v točki 58 izpodbijane sodbe, pa naj ne bi bile „posebne“ v smislu sodbe Nakajima/Svet (EU:C:1991:186), saj imajo pogodbenice Aarhuške konvencije široko polje proste presoje pri opredelitvi podrobnih pravil za izvedbo „upravnih ali sodnih postopkov“ iz člena 9(3) te konvencije, ob pridržku izpolnjevanja zahtev iz odstavka 4 istega člena.

               45

               Parlament ob sklicevanju na sodbo Komisija/Irska in drugi (C‑89/08 P, EU:C:2009:742) prav tako trdi, da Splošno sodišče s tem, da je uporabilo načela iz sodne prakse iz sodbe Nakajima/Svet (EU:C:1991:186), ne da bi stranke pred tem razpravljale o njihovi upoštevnosti za obravnavani primer, ni spoštovalo načela kontradiktornosti.

               46

               Dodaja, da se okoliščine zadeve prav tako razlikujejo od okoliščin zadeve, v kateri je bila izdana sodba Racke (C‑162/96, EU:C:1998:293), ki se je nanašala na kršitev pravila mednarodnega običajnega prava z vplivom na uporabo določbe mednarodnega sporazuma, katere neposredni učinek se ni izpodbijal.

               47

               Komisija prav tako opozarja, da Sodišče v sodbah Intertanko in drugi (C‑308/06, EU:C:2008:312) in Air Transport Association of America in drugi (C‑366/10, EU:C:2011:864) ni sprejelo nadzora veljavnosti direktive glede na mednarodni sporazum, čeprav se je ta direktiva nanj sklicevala.

               48

               Vereniging Milieudefensie in Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht najprej trdita, da v sodbi Lesoochranárske zoskupenie (C‑240/09, EU:C:2011:125) ni navedb o morebitnem neposrednem učinku člena 9(3) Aarhuške konvencije v zvezi z akti, ki so lahko predmet pravnih sredstev v smislu te določbe.

               49

               Menita, na eni strani, da ta konvencija tako po svoji naravi kot predmetu ne nasprotuje nadzoru veljavnosti akta sekundarne zakonodaje Unije na predlog združenj za varstvo okolja, in na drugi strani, da so pogoji za ta nadzor, določeni v sodbi Fediol/Komisija (EU:C:1989:254), izpolnjeni, saj Uredba št. 1367/2006 vsebuje več sklicevanj na navedeno konvencijo in zlasti na njen člen 9(3).

               50

               Dalje, trdita, da edina možnost nadzora zakonitosti splošnega pravnega akta Unije, ki ga opravi Sodišče na podlagi predlogov za sprejetje predhodne odločbe, ki jih predložijo nacionalna sodišča, ni dovolj za zagotovitev spoštovanja navedene določbe.

               51

               Končno, trdita, da je Splošno sodišče spoštovalo načelo kontradiktornosti, saj je strankam dalo možnost, da se v obravnavani zadevi izrečejo o uporabi sodne prakse iz sodb Fediol/Komisija (EU:C:1989:254) in Nakajima/Svet (EU:C:1991:186) na obravnavi. Vsekakor pa naj bi bile okoliščine obravnavane zadeve drugačne od okoliščin v zadevi, v kateri je bila izdana sodba Komisija/Irska in drugi (EU:C:2009:742), na katero se sklicuje Parlament.

         Presoja Sodišča

               52

               V skladu s členom 300(7) ES (postal člen 216(2) PDEU) so mednarodni sporazumi, ki jih sklene Unija, za njene institucije zavezujoči, zato imajo prednost pred akti, ki jih te sprejmejo (glej v tem smislu sodbo Intertanko in drugi, EU:C:2008:312, točka 42 in navedena sodna praksa).

               53

               Vendar učinkov – v pravnem redu Unije – določb sporazuma, ki ga je Unija sklenila s tretjimi državami, ni mogoče opredeliti, ne da bi pri tem upoštevali mednarodni izvor zadevnih določb. V skladu z načeli mednarodnega prava se institucije Unije, ki so pristojne za pogajanje in sklepanje takega sporazuma, lahko sporazumejo z zadevnimi tretjimi državami o učinkih, ki jih morajo imeti določbe tega sporazuma v notranjem redu pogodbenih strank. Če to vprašanje ni bilo izrecno urejeno v navedenem sporazumu, morajo o njem odločiti pristojna sodišča in zlasti Sodišče v okviru svoje pristojnosti na podlagi Pogodbe DEU, enako kot o vsakem drugem vprašanju o razlagi uporabe zadevnega sporazuma v Uniji, pri tem pa se opirati zlasti na bistvo, strukturo in besedilo tega sporazuma (glej sodbo FIAMM in drugi/Svet in Komisija, C‑120/06 P in C‑121/06 P, EU:C:2008:476, točka 108 in navedena sodna praksa).

               54

               Iz ustaljene sodne prakse Sodišča je razvidno, da se je mogoče na določbe mednarodnega sporazuma, katerega pogodbenica je Unija, v podporo tožbi za razglasitev ničnosti akta sekundarne zakonodaje Unije ali ugovoru nezakonitosti takega akta sklicevati le, če narava in sistematika tega sporazuma temu ne nasprotujeta in so te določbe z vidika svoje vsebine nepogojne in dovolj natančne (glej sodbe Intertanko in drugi, EU:C:2008:312, točka 45; FIAMM in drugi/Svet in Komisija, EU:C:2008:476, točki 110 in 120, in Air Transport Association of America in drugi, EU:C:2011:864, točka 54).

               55

               V zvezi s členom 9(3) Aarhuške konvencije je treba navesti, da ta ne vsebuje nobene nepogojne in dovolj natančne obveznosti, ki bi neposredno urejala pravni položaj posameznikov, zaradi česar ne izpolnjuje teh pogojev. Ker so namreč le „člani javnosti, kadar izpolnjujejo morebitna merila po […] notranjem pravu“, imetniki pravic iz navedenega člena 9(3), so izpolnitev ali učinki te določbe odvisni od sprejetja nadaljnjega predpisa (glej sodbo Lesoochranárske zoskupenie, EU:C:2011:125, točka 45).

               56

               Sodišče je sicer res prav tako menilo, da kadar je bil namen Unije izpolniti posebno obveznost, ki jo je prevzela v okviru sporazumov, sklenjenih v okviru Svetovne trgovinske organizacije (v nadaljevanju: sporazumi STO), ali kadar zadevni pravni akt Unije izrecno napotuje na natančne določbe teh sporazumov, je Sodišče pristojno za nadzor zakonitosti zadevnega akta in aktov, sprejetih za njegovo uporabo, glede na pravila iz teh sporazumov (glej sodbe Fediol/Komisija, EU:C:1989:254, točke od 19 do 23; Nakajima/Svet, EU:C:1991:186, točke od 29 do 32; Nemčija/Svet, C‑280/93, EU:C:1994:367, točka 111, in Italija/Svet, C‑352/96, EU:C:1998:531, točka 19).

               57

               Vendar sta bili ti izjemi upravičeni le zaradi posebnosti sporazumov, v zvezi s katerimi sta se uporabili.

               58

               Prvič, v zvezi s sodbo Fediol/Komisija (EU:C:1989:254) je treba navesti, da je člen 2(1) Uredbe Sveta (EGS) št. 2641/84 z dne 17. septembra 1984 o krepitvi skupne trgovinske politike, zlasti glede zaščite pred nedovoljenimi trgovinskimi praksami (UL L 252, str. 1), upošteven v zadevi, v kateri je bila izdana ta sodba, izrecno napotoval na pravila mednarodnega prava, ki so v bistvenem temeljila na GATT, in zadevnim subjektom dal pravico, da se sklicujejo na določbe GATT v okviru pritožbe, vložene na podlagi te iste uredbe (sodba Fediol/Komisija, EU:C:1989:254, točka 19), v obravnavanem primeru pa člen 10(1) Uredbe št. 1367/2006 ne napotuje neposredno na natančne določbe Aarhuške konvencije niti ne daje pravice posameznikom. Ker ni take izrecne napotitve na določbe mednarodnega sporazuma, ni mogoče šteti, da je navedena sodba v obravnavanem primeru upoštevna.

               59

               Drugič, v zvezi s sodbo Nakajima/Svet (EU:C:1991:186) je treba navesti, da so bili pravni akti Unije, upoštevni v tem primeru, povezani s protidampinškim sistemom, ki je z vidika zasnove in uporabe enovit v smislu, da določa ukrepe proti podjetjem, obdolženim dampinških praks. Natančneje, osnovna uredba, upoštevna v tem primeru, je bila sprejeta v skladu z obstoječimi mednarodnimi obveznostmi Skupnosti, zlasti tistimi, ki izhajajo iz Sporazuma v zvezi z izvajanjem člena VI Splošnega sporazuma o carinah in trgovini, ki je bil v imenu Skupnosti odobren s Sklepom Sveta 80/271/EGS z dne 10. decembra 1979 o sklenitvi večstranskih sporazumov, ki izhajajo iz trgovinskih pogajanj med letoma 1973 in 1979 (UL 1980, L 71, str. 1) (glej sodbo Nakajima/Svet, EU:C:1991:186, točka 30). V obravnavanem primeru pa ne gre za to, da bi se s členom 10(1) Uredbe št. 1367/2006 izpolnjevale posebne obveznosti v smislu navedene sodbe, saj imajo pogodbenice Aarhuške konvencije, kot je razvidno iz njenega člena 9(3), široko polje proste presoje glede opredelitve podrobnih pravil za izvajanje „upravnih ali sodnih postopkov“.

               60

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da ni mogoče šteti, da je Unija s sprejetjem navedene uredbe, ki se nanaša le na institucije Unije in poleg tega le na enega od pravnih sredstev, ki ga imajo pravni subjekti za zagotovitev spoštovanja okoljskega prava Unije, nameravala v smislu sodne prakse, na katero je bilo opozorjeno v točki 56 te sodbe, izpolniti obveznosti iz člena 9(3) Aarhuške konvencije v zvezi z nacionalnimi upravnimi ali sodnimi postopki, ki glede na trenutno stanje prava Unije spadajo v bistvu pod pravo držav članic (glej v tem smislu sodbo Lesoochranárske zoskupenie, EU:C:2011:125, točki 41 in 47).

               61

               Iz navedenega sledi, da je v izpodbijani sodbi Splošno sodišče s tem, da je presodilo, da se je na člen 9(3) Aarhuške konvencije mogoče sklicevati za namene presoje zakonitosti člena 10(1) Uredbe št. 1367/2006, napačno uporabilo pravo.

               62

               Zato je treba, ne da bi bilo treba preučiti druge pritožbene razloge, ki so jih navedli Svet, Parlament in Komisija v podporo svojih pritožb, izpodbijano sodbo razveljaviti.

         Tožba pred Splošnim sodiščem

               63

               V skladu s členom 61 Statuta Sodišča Evropske unije, če je pritožba utemeljena, Sodišče razveljavi odločitev Splošnega sodišča in bodisi samo dokončno odloči o zadevi, če stanje postopka to dovoljuje, bodisi zadevo vrne v razsojanje Splošnemu sodišču.

               64

               Sodišče meni, da stanje postopka dovoljuje odločitev v zadevi in da je treba vsebinsko odločiti o predlogu za razglasitev ničnosti sporne odločbe.

               65

               Vereniging Milieudefensie in Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht sta s prvim tožbenim razlogom pred Splošnim sodiščem trdili, da je Komisija napačno ugotovila, da je njuna zahteva za notranjo revizijo v zvezi z odločbo z dne 7. aprila 2009 nedopustna, z obrazložitvijo, da je šlo za splošen ukrep.

               66

               Iz istih razlogov, kot so ti, ki jih je navedlo Splošno sodišče, je treba ta tožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.

               67

               Vereniging Milieudefensie in Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht sta z drugim tožbenim razlogom prav tako trdili, da člen 10(1) Uredbe št. 1367/2006 ni veljaven, ker naj bi pojem „dejanja“ v smislu člena 9(3) Aarhuške konvencije omejeval na zgolj posamične upravne akte.

               68

               Iz točke 55 te sodbe je razvidno, da člen 9(3) Aarhuške konvencije nima zahtevane jasnosti in natančnosti, da bi se bilo nanj pred sodiščem Unije mogoče učinkovito sklicevati za namene presoje zakonitosti člena 10(1) Uredbe št. 1367/2006.

               69

               Zato je treba tudi ta drugi tožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.

               70

               Ker nobeden od tožbenih razlogov Vereniging Milieudefensie in Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht pred Splošnim sodiščem ni utemeljen, je treba njuno tožbo zavrniti.

         Stroški

               71

               V skladu s členom 138(1) in (2) Poslovnika Sodišča, ki se za pritožbeni postopek uporablja na podlagi člena 184(1) istega poslovnika, se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki. Če je neuspelih strank več, Sodišče odloči o porazdelitvi stroškov.

               72

               Ker Vereniging Milieudefensie in Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht s svojimi predlogi nista uspeli in so Svet, Parlament in Komisija predlagali, naj se jima naloži plačilo stroškov, jima je treba solidarno naložiti plačilo stroškov, ki so nastali Svetu, Parlamentu in Komisiji na prvi stopnji in v zvezi z njihovimi pritožbami.

               73

               V skladu s členom 140(1) navedenega poslovnika, ki se za pritožbeni postopek uporablja na podlagi člena 184(1) istega poslovnika, države članice in institucije, ki so intervenirale v postopku, nosijo svoje stroške. Zato je treba odločiti, da Češka republika nosi svoje stroške.

               Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:

                           1.

                           Nasprotna pritožba se zavrže.

                           2.

                           Sodba Splošnega sodišča Evropske unije Vereniging Milieudefensie in Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht/Komisija (T‑396/09, EU:T:2012:301) se razveljavi.

                           3.

                           Ničnostna tožba, ki sta jo vložili Vereniging Milieudefensie in Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht pred Splošnim sodiščem Evropske unije, se zavrne.

                           4.

                           Vereniging Milieudefensie in Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht solidarno nosita stroške, ki so nastali Svetu Evropske unije, Evropskemu parlamentu in Evropski komisiji na prvi stopnji in v zvezi z njihovimi pritožbami.

                           5.

                           Češka republika nosi svoje stroške.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nizozemščina.


Sodba Sodišča z dne 21. novembra 1991. # Technische Universität München proti Hauptzollamt München-Mitte. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesfinanzhof - Nemčija. # Skupna carinska tarifa - Oprostitev za znanstvene naprave - Enakovredna znanstvena vrednost. # Zadeva C-269/90.