title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 23. oktobra 2007. # Komisija Evropskih skupnosti proti Zvezni republiki Nemčiji. # Neizpolnitev obveznosti države - Člen 56 ES - Zakonske določbe v zvezi z delniško družbo Volkswagen. # Zadeva C-112/05.

text:
      Zadeva C-112/05
      Komisija Evropskih skupnosti
      proti
      Zvezni republiki Nemčiji
      „Neizpolnitev obveznosti države – Člen 56 ES – Zakonske določbe v zvezi z delniško družbo Volkswagen“
      Povzetek sodbe
      Prosti pretok kapitala – Omejitve – Pravo družb
      (člen 56(1) ES)
      Država članica, s tem ko ohrani v veljavi ureditev, ki z odstopanjem od splošnega prava družb omejuje glasovalno pravico vsakega
         delničarja na 20 odstotkov kapitala te družbe, skupaj z zahtevo po več kot 80-odstotni večini zastopanega kapitala za sprejetje
         določenih sklepov skupščine delničarjev, in državi članici ter teritorialni skupnosti te države z odstopanjem od splošnega
         prava daje pravico, da imenujeta vsaka po dva člana v nadzorni svet te družbe, ne izpolni obveznosti, ki izhajajo iz člena
         56(1) ES.

      Zahteva po več kot 80-odstotni večini zastopanega kapitala družbe, ki odstopa od splošnih pravil in je določena na podlagi
         posebnega predpisa, vsakemu delničarju z deležem, večjim od 20 odstotkov kapitala družbe, omogoča razpolaganje z manjšino,
         ki lahko prepreči sprejetje sklepov in ustvarja instrument, ki v tem primeru javnim subjektom omogoča, da si z majhno naložbo,
         ki se zahteva na podlagi splošnega prava, pridržijo manjšino, ki lahko prepreči sprejetje odločitev, na podlagi česar lahko
         onemogočijo sprejetje pomembnih odločitev. S tem ko je določena najvišja meja glasovalnih pravic v višini 20 odstotkov, je
         posebni predpis dopolnil pravni okvir, ki javnim subjektom omogoča, da s tako majhnimi naložbami izvajajo bistveni vpliv.
         Taka situacija lahko vlagatelje iz drugih držav članic odvrne od neposrednih naložb, ker omejuje možnost udeležbe drugih delničarjev
         v družbi, da bi z njo vzpostavili ter ohranjali trajne in neposredne gospodarske vezi, ki bi jim omogočale dejansko udeležbo
         pri upravljanju ali nadzoru te družbe, kar zmanjšuje interes za pridobitev kapitalskega deleža te družbe in torej omejuje
         pretok kapitala.

      Enako velja za pravico do imenovanja dveh predstavnikov v nadzorni svet, ki je posebna pravica, ki odstopa od splošnega prava
         družb in jo nacionalni zakonodajni ukrep predvideva zgolj v korist drugih javnih subjektov. S tem ko jim daje možnost, da
         tesneje sodelujejo pri dejavnosti nadzornega sveta, kot bi jim sicer omogočal njihov položaj delničarjev, ta ukrep vzpostavlja
         tudi instrument, ki javnim subjektom omogoča izvajanje vpliva, ki presega njihove naložbe.

      (Glej točke od 43 do 46, od 50 do 52, 54, 56, 59, 61, 62, 64, 66, 68, 82 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 23. oktobra 2007(*)

      „Neizpolnitev obveznosti države – Člen 56 ES – Zakonske določbe v zvezi z delniško družbo Volkswagen“
      V zadevi C-112/05,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, vložene 4. marca 2005,
      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopata F. Benyon in G. Braun, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Zvezni republiki Nemčiji, ki jo zastopata M. Lumma in A. Dittrich, zastopnika, ob sodelovanju H. Wissla, odvetnik,

      tožena stranka,
      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, P. Jann (poročevalec), C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts in L. Bay Larsen, predsedniki
         senatov, J. N. Cunha Rodrigues, sodniki, R. Silva de Lapuerta, sodnica, K. Schiemann, J. Makarczyk, E. Levits, A. Ó Caoimh,
         sodniki, in P. Lindh, sodnica,

      generalni pravobranilec: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      sodni tajnik: B. Fülöp, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 12. decembra 2006,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 13. februarja 2007
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Komisija Evropskih skupnosti s tožbo Sodišču predlaga, naj ugotovi, da člena 2(1) in 4(1) in (3) zakona z dne 21. julija 1960
         o prenosu deležev družbe z omejeno odgovornostjo Volkswagenwerk v zasebni sektor (Gesetz über die Überführung der Anteilsrechte
         an der Volkswagenwerk Gesellschaft mit beschränkter Haftung in private Hand, BGBl. 1960 I, str. 585, in BGBl. 1960 III, str. 641-1-1)
         v različici, ki se uporablja v tem sporu (v nadaljevanju: zakon o družbi VW), krši člena 43 ES in 56 ES.

       Pravni okvir
       Zakon o delniških družbah
      2        V členu 134(1) zakona o delniških družbah z dne 6. septembra 1965 (Aktiengesetz, BGBl. 1965 I, str. 1089, v nadaljevanju:
         zakon o delniških družbah), kot je bil spremenjen z zakonom o nadzoru in preglednosti v podjetniškem sektorju z dne 27. aprila
         1998 (Gesetz zur Kontrolle und Transparenz im Unternehmensbereich, BGBl. 1998 I, str. 786), je določeno:

      „Glasovalna pravica je odvisna od nominalnega zneska delnic ali, če gre za sveženj delnic (‚Stückaktien‘), od njihovega števila.
         V primeru družb, ki ne kotirajo na borzi, se lahko v statutu omeji glasovalno pravico, če imajo delničarji več delnic, z določitvijo
         absolutne ali progresivne zgornje meje. […]“

      3        V členu 101(2) zakona o delniških družbah je določeno:

      „Pravica imenovanja predstavnikov v nadzorni svet mora biti predvidena v statutu, dodeli pa se lahko samo nekaterim delničarjem
         ali imetnikom nekaterih delnic. V tem primeru se pravica do zastopstva dodeli, le če so delnice imenske in če se za njihov
         prenos zahteva odobritev družbe. Delničarji s to pravico ne pomenijo posebne kategorije. Dodeljene pravice do zastopstva skupaj
         ne smejo preseči tretjine števila predstavnikov delničarjev v nadzornem svetu, ki je predvideno v zakonu ali statutu. Člen
         4(1) [zakona o družbi VW] ostaja nespremenjen.“

       Zakon o družbi VW
      4        Člen 1(1) zakona o družbi VW določa, da se družba z omejeno odgovornostjo Volkswagenwerk spremeni v delniško družbo (v nadaljevanju:
         Volkswagen).

      5        V členu 2(1) zakona o družbi VW, ki se nanaša na glasovalno pravico in omejitve te pravice, je določeno:

      „Glasovalna pravica delničarja, ki je imetnik delnic, katerih nominalni znesek presega petino kapitala družbe, je omejena
         na število glasov, ki ustreza nominalnemu znesku delnic, enakemu petini kapitala družbe.“

      6        V členu 3(5) tega zakona, ki se nanaša na zastopstvo za uveljavljanje glasovalne pravice, je določeno:

      „Na skupščini delničarjev ne sme nihče uveljavljati glasovalne pravice, ki ustreza znesku delnic, višjemu od petine kapitala
         družbe.“

      7        V členu 4 zakona o družbi VW z naslovom „Statut družbe“ je določeno:

      „1.      Zvezna republika Nemčija in dežela Spodnja Saška sta upravičeni, da imenujeta vsaka po dva člana v nadzorni svet, če imata
         delnice družbe.

      […]
      3.      Za sklepe skupščine delničarjev, za katere se v skladu z zakonom o delniških družbah zahtevajo najmanj tri četrtine zastopanega
         kapitala družbe, je potrebna več kot štiripetinska večina kapitala družbe, zastopanega pri odločanju.“

       Predhodni postopek
      8        Potem ko je Komisija Zvezni republiki Nemčiji poslala pisni opomin, naj ji predloži svoja stališča v zvezi s členoma 2(1)
         in 4(1) in (3) zakona o družbi VW, je 1. aprila 2004 izdala obrazloženo mnenje, v katerem je navedla, da pomenijo nacionalne
         določbe omejitev prostega pretoka kapitala in svobode ustanavljanja, ki sta zagotovljena s členoma 56 ES in 43 ES. Ker država
         članica ni sprejela ukrepov, da bi v predpisanem roku izpolnila zahteve iz tega mnenja, je Komisija vložila to tožbo, v podporo
         kateri navaja, da Zvezna republika Nemčija, s tem da je ohranila v veljavi te določbe, krši člena 56 ES in 43 ES.

       Tožba
      9        Komisija v bistvu navaja, da zadevne določbe zakona o družbi VW, s tem da, prvič, z odstopanjem od splošnega prava družb omejujejo
         glasovalno pravico vsakega delničarja na 20 odstotkov kapitala družbe Volkswagen, drugič, predpisujejo več kot 80-odstotno
         večino zastopanega kapitala za sprejetje sklepov skupščine delničarjev, za katere se v skladu s splošnimi predpisi zahteva
         le 75‑odstotna večina, in tretjič, z odstopanjem od splošnih predpisov omogočajo zvezni državi in deželi Spodnja Saška, da
         imenujeta vsaka po dva člana v nadzorni svet te družbe, omejujejo prosti pretok kapitala v smislu člena 56 ES.

      10      Komisija ne navaja nobenih trditev, da bi pojasnila kršitev člena 43 ES.

      11      Zvezna republika Nemčija izpodbija utemeljenost tožbenega razloga kršitve člena 56 ES, na katerega se sklicuje Komisija.

      12      Ker Zvezna republika Nemčija ugotavlja, da Komisija ni podala stališča v zvezi s tožbenim razlogom kršitve člena 43 ES, iz
         tega sklepa, da je postal brezpredmeten.

       Kršitev člena 43 ES
      13      V skladu z ustaljeno sodno prakso spadajo na stvarno področje uporabe določb Pogodbe ES glede svobode ustanavljanja nacionalni
         predpisi, ki se uporabijo v primeru, ko ima državljan zadevne države članice kapitalski delež v družbi s sedežem v drugi državi
         članici, kar mu omogoča, da izvaja vpliv pri sprejemanju odločitev te družbe in določi njene dejavnosti (glej zlasti sodbe
         z dne 13. aprila 2000 v zadevi Baars, C-251/98, Recueil, str. I-2787, točka 22; z dne 12. septembra 2006 v zadevi Cadbury
         Schweppes in Cadbury Schweppes Overseas, C-196/04, ZOdl., str. I-7995, točka 31, in z dne 13. marca 2007 v zadevi Test Claimants
         in the Thin Cap Group Litigation, C‑524/04, ZOdl., str. I-0000, točka 27).

      14      V tem primeru izhaja iz spisa, zlasti iz trditev Zvezne republike Nemčije, ki jih je navedla v obrambo, da v tem postopku
         sporne določbe zakona o družbi VW vsaj deloma predvidevajo položaj, da družbo Volkswagen morebiti prevzame delničar, čigar
         cilj bi bil izvajati prevladujoči vpliv na podjetje.

      15      Vendar je treba ugotoviti, da Komisija niti v svoji tožbi niti v repliki, oziroma na obravnavi ni navedla specifičnih trditev
         v podporo morebitni omejitvi svobode ustanavljanja.

      16      Zato je treba tožbo zavrniti v delu, ki se nanaša na kršitev člena 43 ES.

       Kršitev člena 56 ES
      17      V skladu z ustaljeno sodno prakso so na podlagi člena 56(1) ES na splošno prepovedane omejitve pretoka kapitala med državami
         članicami (glej zlasti sodbo z dne 28. septembra 2006 v zadevi Komisija proti Nizozemski, C‑282/04 in C‑283/04, ZOdl., str. I‑9141,
         točka 18 in navedena sodna praksa).

      18      Ker v Pogodbi ni opredeljen pojem „pretok kapitala“ v smislu člena 56(1) ES, je Sodišče že pred tem priznalo informativno
         vrednost nomenklaturi, priloženi k Direktivi Sveta 88/361/EGS z dne 24. junija 1988 o izvajanju člena 67 Pogodbe (ta člen
         je bil razveljavljen na podlagi Amsterdamske pogodbe) (UL L 178, str. 5). Pretok kapitala v smislu člena 56(1) ES so zlasti
         neposredne naložbe, torej, kot izhaja iz te nomenklature in pripadajočih pojasnil, naložbe vseh vrst fizičnih in pravnih oseb,
         ki so namenjene vzpostavitvi ali ohranjanju trajnih in neposrednih vezi med osebo, ki je zagotovila kapital, in podjetjem,
         ki je dobilo na voljo kapital za izvajanje gospodarske dejavnosti (glej v tem smislu sodbi z dne 12. decembra 2006 v zadevi
         Test Claimants in the FII Group Litigation, C-446/04, ZOdl., str. I‑11753, točke od 179 do 181, in z dne 24. maja 2007 v zadevi
         Holböck, C‑157/05, ZOdl., str. I-0000, točki 33 in 34). Pri kapitalskih deležih v novih ali že obstoječih podjetjih, kot izhaja
         tudi iz pojasnil, cilj vzpostaviti ali ohraniti trajne gospodarske vezi predpostavlja, da delnice njihovemu imetniku bodisi
         na podlagi nacionalnih predpisov o delniških družbah bodisi kako drugače omogočajo dejansko udeležbo pri upravljanju te družbe
         ali njenem nadzoru (glej zgoraj navedeni sodbi Test Claimants in the FII Group Litigation, točka 182, in Holböck, točka 35;
         prav tako glej sodbe z dne 4. junija 2002 v zadevi Komisija proti Portugalski, C‑367/98, Recueil, str. I-4731, točka 38; v
         zadevi Komisija proti Franciji, C‑483/99, Recueil, str. I-4781, točka 37; v zadevi Komisija proti Belgiji, C‑503/99, Recueil,
         str. I‑4809, točka 38; z dne 13. maja 2003 v zadevi Komisija proti Španiji, C‑463/00, Recueil, str. I‑4581, točka 53; v zadevi
         Komisija proti Združenemu kraljestvu, C‑98/01, Recueil, str. I‑4641, točka 40; z dne 2. junija 2005 v zadevi Komisija proti
         Italiji, C‑174/04, ZOdl., str. I-4933, točka 28, in zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Nizozemski, točka 19).

      19      Glede te oblike naložb je Sodišče ugotovilo, da je treba nacionalne ukrepe šteti za „omejitve“ v smislu člena 56(1) ES, če
         lahko preprečijo ali omejijo pridobitev delnic zadevnih podjetij oziroma odvrnejo vlagatelje iz drugih držav članic od vlaganja
         v njihov kapital (glej zgoraj navedene sodbe Komisija proti Portugalski, točka 45; Komisija proti Franciji, točka 41; Komisija
         proti Španiji, točka 61; Komisija proti Združenemu kraljestvu, točka 47; Komisija proti Italiji, točki 30 in 31, in Komisija
         proti Nizozemski, točka 20).

      20      V tem primeru Zvezna republika Nemčija v bistvu uveljavlja, da zakon o družbi VW ni nacionalni ukrep v smislu sodne prakse,
         navedene v treh predhodnih točkah. Dodaja, da izpodbijane določbe tega zakona, posamezno ali skupaj, ravno tako ne pomenijo
         omejitev v smislu te sodne prakse.

      21      Trditve, ki jih je podala Komisija v podporo tožbenemu razlogu kršitve člena 56 ES, je treba preučiti z vidika teh ugotovitev.

       Obstoj nacionalnega ukrepa
       Trditve strank
      22      Zvezna republika Nemčija navaja, da zakon o družbi VW temelji na kompromisu, sklenjenem leta 1959 med osebami in skupinami,
         ki so v petdesetih letih uveljavljale pravice do družbe z omejeno odgovornostjo Volkswagenwerk. Takrat naj bi tako sindikati
         in delavci kot tudi zvezna država in dežela Spodnja Saška uveljavljali zahtevke do tega podjetja. V okviru tega kompromisa
         naj bi se delavcem in sindikatom kot povračilo za odpoved zahtevkom iz naslova lastninske pravice zagotovila zaščita pred
         enim velikim delničarjem, ki bi sam obvladoval to družbo.

      23      Zvezna republika Nemčija pojasnjuje, da se ja ta kompromis najprej konkretiziral s sklenitvijo sporazuma z dne 12. novembra
         1959 („Staatsvertrag“) med zvezno državo in deželo Spodnja Saška, nato s sprejetjem na njem utemeljenega zakona z dne 9. maja
         1960 o ureditvi pravnega položaja družbe Volkswagen (Gesetz über die Regelung der Rechtsverhältnisse bei der Volkswagenwerk
         Gesellschaft mit beschränkter Haftung, BGBl. 1960 I, str. 301), nato s sprejetjem statuta družbe Volkswagen 6. julija 1960
         in zakona o družbi VW, ki je povzel pravila iz statuta.

      24      Po mnenju te države članice naj bi zakon o družbi VW, s tem ko je bila na njegovi podlagi ustanovljena in privatizirana delniška
         družba Volkswagen, le izrazil voljo delničarjev in drugih oseb ter vseh drugih skupin, ki so uveljavljali civilnopravne zahtevke
         do podjetja. Z vidika prostega pretoka kapitala bi bilo ta zakon torej treba enačiti s sporazumom med lastniki deležev. V
         skladu s temeljnim načelom pacta sunt servanda bi ta sporazum veljal še danes.

      25      Po mnenju Komisije ti zgodovinski preudarki niso pomembni. Očitek zoper Zvezno republiko Nemčijo naj ne bi bil naravnan zoper
         motive njenih zakonodajnih dejavnosti v letu 1960, temveč zoper dejansko zakonodajno nedejavnost, čeprav je zakon o družbi
         VW že dolgo v nasprotju z zahtevami prostega pretoka kapitala.

       Presoja Sodišča
      26      Tudi če zakon o družbi VW, kot trdi Zvezna republika Nemčija, izraža le dogovor, ki bi ga bilo treba opredeliti kot pogodbo
         zasebnega prava, je treba ugotoviti, da dejstvo, da je ta dogovor postal predmet zakona, zadostuje za to, da se ga z vidika
         prostega pretoka kapitala šteje za nacionalni ukrep.

      27      Izvajanje zakonodajne pristojnosti za to pravilno pooblaščenih nacionalnih organov je namreč poseben izraz državne oblasti.

      28      Določb zadevnega zakona poleg tega ni mogoče spremeniti zgolj z voljo strank prvotnega sporazuma, temveč je za vsako spremembo
         treba izdati nov zakon na podlagi zakonodajnih postopkov Zvezne republike Nemčije.

      29      V teh okoliščinah je treba zavrniti trditev Zvezne republike Nemčije, da naj zakon o družbi VW z vidika prostega pretoka kapitala
         ni nacionalni ukrep.

       Obstoj omejitev
      30      Z vidika trditev strank glede prvih dveh očitkov in kumulativnih učinkov obeh spornih določb zakona o družbi VW je treba ta
         očitka preučiti skupaj.

       Prvi in drugi očitek: določitev najvišje meje glasovalnih pravic na 20 odstotkov in določitev manjšine, ki lahko prepreči
         sprejetje sklepa, na 20 odstotkov

      –        Trditve strank
      31      Prvič, v zvezi z določitvijo najvišje meje glasovalnih pravic na 20 odstotkov kapitala družbe Volkswagen, kot je določeno
         v členu 2(1) zakona o družbi VW, Komisija meni, da je to pravilo v nasprotju z zahtevo po soodvisnosti med kapitalsko udeležbo
         in ustrezno glasovalno pravico. Sicer naj bi bila najvišja meja glasovalnih pravic običajen instrument v pravu družb, ki se
         ravno tako uporablja v drugih državah članicah, vendar naj bi bila bistvena razlika v tem, ali država omogoča, da se tak instrument
         vključi v statut družbe, kot je v primeru nemškega prava za delniške družbe, ki ne kotirajo na borzi, oziroma ali kot zakonodajalec
         sprejme tako določbo za eno samo podjetje in v lastno korist, kot naj bi bilo to v primeru člena 2(1) zakona o družbi VW.

      32      Zvezna republika Nemčija navaja, da je bila pri ustanovitvi družbe Volkswagen določena najvišja meja glasovalnih pravic na
         0,01 odstotka za vse delničarje z izjemo zvezne države in dežele Spodnja Saška, ki sta svoje pravice lahko uveljavljali ustrezno
         glede na njun delež, vsaka po 20 odstotkov. Vendar je bila v sedemdesetih letih ta posebna ureditev v korist zvezne države
         in dežele odpravljena, najvišja meja glasovalnih pravic pa se je zvišala na 20 odstotkov, da bi lahko brez razlikovanja veljala
         za vse delničarje družbe Volkswagen. Zvezna republika Nemčija poudarja, da od takrat zadevna določba velja brez razlik za
         vse delničarje družbe Volkswagen. Pravni okvir naj bi se v tem razlikoval od slednjega, ki je veljal v sodbah, na katere se
         sklicuje Komisija, zato da bi v tem primeru dokazala obstoj omejitev prostega pretoka kapitala (zgoraj navedene sodbe Komisija
         proti Portugalski, točki 36 in 44; Komisija proti Franciji, točki 35 in 40; Komisija proti Belgiji, točka 36; Komisija proti
         Španiji, točki 51 in 56; Komisija proti Združenemu kraljestvu, točki 38 in 43, in Komisija proti Italiji, točka 26). Ta sodna
         praksa naj bi se nanašala na posebne pravice v korist države. Morebitna razširitev področja, zavarovanega zaščitenega s prostim
         pretokom kapitala, čez posebne pravice države, bi po njenem mnenju brezmejno razširila področje uporabe te svobode.

      33      Zvezna republika Nemčija izpodbija domnevo, da bi morala obstajati soodvisnost med kapitalskim deležem in glasovalno pravico
         delničarjev in trdi, da lahko nacionalni zakonodajalec prosto zakonsko ureja nacionalno pravo družb in za posamezne skupine
         podjetij oziroma celo za posamezno podjetje sprejme predpise, če zaradi tega ne nastanejo ovire.

      34      Drugič, glede določitve manjšine, ki lahko prepreči sprejetje sklepov, na 20 odstotkov, Komisija očita, da člen 4(3) zakona
         o družbi VW, s tem ko zahteva več kot 80-odstotno večino zastopanega kapitala za sklepe skupščine delničarjev, za katere se
         v skladu s splošnim pravom družb zahteva kot večina vsaj 75 odstotkov, omogoča deželi Spodnja Saška, da zaradi svojega 20-odstotnega
         deleža, ki ga ima od privatizacije družbe Volkswagen, take sklepe prepreči. Po mnenju Komisije naj bi zahteva glede pragovne
         vrednosti, ki je višja od 80 odstotkov, kljub formalno nediskriminirajoči različici koristila le državi.

      35      Zakon o delniških družbah naj bi po mnenju Komisije za sprejetje navedenih sklepov sicer omogočal določitev višjega kvoruma
         od 75 odstotkov, vendar poudarja, da gre pri tem za pristojnost delničarjev, ki se odločijo, ali bodo to izkoristili. Pragovno
         vrednost 80 odstotkov, določeno v členu 4(3) zakona o družbi VW, pa naj bi delničarjem družbe Volkswagen vsilil zakonodajalec,
         da bi si kot tedaj največji delničar zagotovil manjšino, ki lahko prepreči sprejetje sklepov.

      36      Zvezna republika Nemčija nato poudarja, da sporna določba zakona o družbi VW, kot je določba o določitvi najvišje meje glasovalnih
         pravic na 20 odstotkov, velja brez razlik za vse delničarje družbe Volkswagen. Ker državi ne daje posebne pravice, naj ne
         bi omejevala prostega pretoka kapitala.

      37      Zvezna republika Nemčija dodaja, da niti zakon o delniških družbah niti predpisi Skupnosti s tega področja ne predpisujejo
         omejitve za določitev manjšine, ki lahko prepreči sprejetje sklepov. Položaj dežele Spodnja Saška, kar zadeva njeno sposobnost,
         da oblikuje manjšino, ki lahko prepreči sprejetje sklepov, naj bi ustrezala običajnemu položaju delničarja njene velikosti.
         Zvezna republika Nemčija glede tega torej poudarja, da če ima dežela Spodnja Saška dejansko 20‑odstotni delež kapitala družbe
         Volkswagen, ta delež izhaja iz naložb, ki jih je na trgu ustvarila kot zasebni vlagatelj.

      –        Presoja Sodišča
      38      Kot je navedla Zvezna republika Nemčija, je določitev najvišje meje glasovalnih pravic poznan instrument v pravu družb.

      39      Med strankama v preostalem ni sporno, da člen 134(1), prvi stavek, zakona o delniških družbah sicer določa načelo soodvisnosti
         glasovalne pravice in kapitalskega deleža, vendar je na podlagi drugega stavka tega člena v določenih primerih dovoljena omejitev
         glasovalne pravice.

      40      Kot je pravilno navedla Komisija, obstaja razlika med možnostjo delničarjev, da se odločijo, ali jo želijo uporabiti, ter
         posebno obveznostjo, ki jo delničarjem nalaga zakon, ne da bi jim bila dana možnost, da od nje odstopijo.

      41      Stranki se strinjata, da je člen 134(1), prvi stavek, zakona o delniških družbah v različici zakona o nadzoru in preglednosti
         v podjetniškem sektorju odpravil možnost v statutu omejiti glasovalno pravico družb, ki ne kotirajo na borzi. Kot je uveljavljala
         Komisija, ne da bi ji nemška vlada glede tega ugovarjala, naj zato, ker je Volkswagen družba, ki kotira na borzi, v njenem
         statutu ne bi bilo mogoče določiti najvišje meje glasovalnih pravic.

      42      Po mnenju Zvezne republike Nemčije se lahko omejitev, ki je določena v členu 2(1) zakona o družbi VW, ker velja brez razlik
         za vse delničarje, hkrati šteje kot neugodnost in kot prednost. Omejitvi glasovalne pravice delničarja, ki ima več kot 20-odstotni
         kapitalski delež družbe, naj bi ustrezalo varovanje zoper vpliv drugih morebitnih delničarjev z bistvenimi deleži in torej
         jamstvom, da bi lahko dejansko sodelovali pri upravljanju družbe.

      43      Pred začetkom obravnavanja teh navedb je treba preučiti učinke take določitve najvišje meje glasovalnih pravic v soodvisnosti
         od zahteve, določene v členu 4(3) zakona o družbi VW, da je za sprejetje določenih sklepov skupščine delničarjev družbe Volkswagen
         potrebna 80-odstotna večina kapitala družbe.

      44      Kot je navedla Komisija, ne da bi ji Zvezna republika Nemčija glede tega oporekala, gre pri tem za sklepe, kot je sprememba
         statuta, kapitala ali finančne strukture družbe, za katere je v zakonu o delniških družbah večina družbenega kapitala določena
         na 75 odstotkov.

      45      Sicer se lahko, kot je nakazala Zvezna republika Nemčija, v zakonu o delniških družbah predvideni kvorum 75 odstotkov kapitala
         družbe zviša s statutom družbe. Vendar, kot je pravilno navedla Komisija, gre pri tem za možnost delničarjev, da se odločijo,
         ali jo želijo uporabiti. Nasprotno določitev kvoruma v členu 4(3) zakona o družbi VW na več kot 80 odstotkov tega kapitala
         družbe ni izraz volje delničarjev, temveč, kot je bilo ugotovljeno v točki 29 te sodbe, gre za nacionalni ukrep.

      46      Ta zahteva, ki odstopa od splošnih pravil in je naložena na podlagi posebnega predpisa, vsakemu delničarju z deležem, večjim
         od 20 odstotkov, omogoča razpolaganje z manjšino, ki lahko prepreči sprejetje sklepov.

      47      Res je, kot je poudarila Zvezna republika Nemčija, da ta možnost velja brez izjeme. Kot najvišja meja glasovalnih pravic lahko
         koristi ali škodi delničarju družbe.

      48      Vendar iz spisa izhaja, da sta pri sprejetju zakona o družbi VW leta 1960 zvezna država in dežela Spodnja Saška bili glavni
         delničarki družbe Volkswagen, ki je bila na novo privatizirana družba, v kateri sta imeli vsaka 20-odstotni delež.

      49      V skladu s podatki, ki jih ima Sodišče, se je zvezna država odločila, da se odpove kapitalskemu deležu v družbi Volkswagen,
         medtem ko ima dežela Spodnja Saška še vedno 20-odstotni delež.

      50      V členu 4(3) zakona o družbi VW je zagotovljen instrument, ki javnim subjektom omogoča, da si z majhno naložbo, ki se zahteva
         na podlagi splošnega prava družb, pridržijo manjšino, ki lahko prepreči sprejetje odločitev, na podlagi česar lahko onemogočijo
         sprejetje pomembnih odločitev.

      51      S tem ko je v členu 2(1) zakona o družbi VW prav tako določena najvišja meja glasovalnih pravic v višini 20 odstotkov, je
         dopolnjen pravni okvir, ki javnim subjektom omogoča, da s tako majhnimi naložbami izvajajo bistveni vpliv.

      52      Taka situacija lahko vlagatelje iz drugih držav članic odvrne od neposrednih naložb, ker omejuje možnost udeležbe drugih delničarjev
         v družbi, da bi z njo vzpostavili ter ohranjali trajne in neposredne gospodarske vezi, ki bi jim omogočale dejansko udeležbo
         pri upravljanju ali nadzoru te družbe.

      53      Te ugotovitve ne more omajati trditev Zvezne republike Nemčije, da so delnice družbe Volkswagen delnice, s katerimi se v Evropi
         največ trguje in ki jih imajo veliko vlagatelji iz drugih držav članic.

      54      Kot navaja Komisija, se omejitve prostega pretoka kapitala, ki so predmet tega postopka, nanašajo na neposredne naložbe v
         kapital družbe Volkswagen, in ne na portfeljske naložbe, ki se izvajajo le z namenom finančne naložbe (glej zgoraj navedeno
         sodbo Komisija proti Nizozemski, točka 19) in se ta postopek nanje ne nanaša. V zvezi z neposrednimi naložbami je treba ugotoviti,
         da člena 2(1) in 4(3) zakona o družbi VW, ker je z njima vzpostavljen instrument, s katerim je mogoče omejiti možnost udeležbe
         vlagateljev v družbi, da bi z njo vzpostavili ter ohranjali trajne in neposredne gospodarske vezi, ki bi jim omogočale dejansko
         udeležbo pri upravljanju ali nadzorovanju te družbe, kar zmanjšuje interes za pridobitev kapitalskega deleža družbe Volkswagen.

      55      Te ugotovitve ne omaja okoliščina, da je po mnenju Zvezne republike Nemčije med delničarji družbe Volkswagen število neposrednih
         vlagateljev tako kot število neposrednih vlagateljev pri delničarjih drugih velikih podjetjih. Ta okoliščina ne more zanikati,
         da so zadevne določbe zakona o družbi VW neposredne vlagatelje iz drugih držav članic, dejanske ali potencialne, lahko odvrnile
         od pridobitve deleža v tej družbi, da bi bili v tej družbi udeleženi z namenom vzpostavitve in ohranjanja trajnih in neposrednih
         gospodarskih vezi z njo, ki bi jim omogočale dejansko udeležbo pri upravljanju ali nadzoru te družbe, čeprav so bili upravičeni
         sklicevati se na načelo prostega pretoka kapitala in varstvo, ki jim ga slednje zagotavlja.

      56      Zato je treba ugotoviti, da součinkovanje členov 2(1) in 4(3) zakona o družbi VW omejuje pretok kapitala v smislu člena 56(1)
         ES.

       Tretji očitek v zvezi s pravico imenovanja dveh predstavnikov v nadzorni svet družbe Volkswagen
      –        Trditve strank
      57      Komisija navaja, da člen 4(1) zakona o družbi VW, na podlagi katerega sta zvezna država in dežela Spodnja Saška upravičeni,
         da imenujeta vsaka po dva predstavnika v nadzorni svet družbe Volkswagen, če imata delnice družbe, odstopa od pravila iz člena
         101(2) zakona o delniških družbah, v skladu s katerim je mogoče to pravico določiti le s statutom in se lahko nanaša le na
         tretjino članov nadzornega sveta, ki jih imenujejo delničarji, v primeru družbe Volkswagen torej na tri predstavnike. Ker
         člen 4(1) zakona o družbi VW po mnenju Komisije omejuje možnost drugih delničarjev, da dejansko sodelujejo pri upravljanju
         in nadzoru te družbe, pomeni omejitev prostega pretoka kapitala.

      58      Zvezna republika Nemčija uveljavlja, da je nadzorni svet le nadzorni organ, in ne organ, ki sprejema odločitve. Število predstavnikov
         v nadzornem svetu družbe Volkswagen je po njenem mnenju v sorazmerju z deležem v njenem kapitalu in v tem oziru je zastopanost
         dežele Spodnja Saška manjša od njenega kapitalskega deleža. Poudarja, da člen 4(1) zakona o družbi VW v preostalem nima nobenega
         praktičnega pomena za odločitve o naložbah.

       Presoja Sodišča
      59      Zvezna država in dežela Spodnja Saška lahko na podlagi člena 4(1) zakona o družbi VW imenujeta vsaka po dva predstavnika v
         nadzorni svet družbe Volkswagen, če imata delnice družbe, skupaj torej štiri osebe.

      60      Taka možnost pomeni odstopanje od splošnega prava družb. Slednje namreč omejuje pravice do zastopstva določenih delničarjev
         na tretjino zastopnikov delničarjev v nadzornem svetu. V primeru družbe Volkswagen, pri kateri – kot zatrjuje Komisija, ne
         da bi se ji glede tega nasprotovalo – nadzorni svet šteje dvajset članov, od katerih jih deset imenujejo delničarji, lahko
         v skladu s splošnim pravom družb zvezna država in dežela Spodnja Saška imenujeta največ tri zastopnike.

      61      Gre torej za posebno pravico, ki odstopa od splošnega prava družb in jo nacionalni zakonodajni ukrep predvideva zgolj v korist
         drugih javnih subjektov.

      62      Pravica imenovanja, ki jo imata zvezna država in dežela Spodnja Saška, jima daje zato možnost, da tesneje sodelujeta pri dejavnosti
         nadzornega sveta, kot bi jima sicer omogočal njun položaj delničark.

      63      Kot je poudarila Zvezna republika Nemčija, tudi če pravica do zastopstva dežele Spodnja Saška ni v nesorazmerju s kapitalskim
         deležem, ki ga ima trenutno v družbi Volkswagen, imata tako dežela kot zvezna država pravico imenovati po dva predstavnika
         v nadzorni svet družbe Volkswagen, če imata njene delnice, ne da bi se pri tem upoštevala velikost njunega deleža.

      64      Člen 4(1) zakona o družbi VW vzpostavlja instrument, ki javnim subjektom omogoča izvajanje vpliva, ki presega njihove naložbe.
         Sorazmerno s tem se lahko vpliv drugih delničarjev zmanjša pod njihove naložbe.

      65      Dejstvo, da nadzorni svet – kot poudarja Zvezna republika Nemčija – ni organ, ki sprejema odločitve, temveč zgolj nadzorni
         organ, ne more omajati položaja in vpliva zadevnih javnih subjektov. Nemško pravo družb nadzornemu svetu sicer poverja nalogo,
         da nadzira upravljanje družbe in o tem upravljanju poroča delničarjem, vendar mu za izpolnitev teh nalog priznava veliko pomembnih
         pristojnosti, kot je imenovanje in odpoklic članov uprave. Poleg tega, na kar je opozorila tudi Komisija, je soglasje nadzornega
         sveta potrebno za določene posle, med katerimi se poleg ustanovitve in premestitve proizvodnih obratov uvršča tudi ustanovitev
         podružnic, nakup in prodaja zemljišč, naložbe in odkup drugih podjetij.

      66      Ker člen 4(1) zakona o družbi VW omejuje možnost dejanske udeležbe drugih delničarjev v družbi, da bi z njo vzpostavili ali
         ohranili trajne in neposredne gospodarske vezi, ki omogočajo dejansko udeležbo pri njenem upravljanju ali nadzoru, lahko neposredne
         vlagatelje iz drugih držav članic odvrne od neposrednih naložb v kapital družbe.

      67      Iz istih razlogov, kot so bili predstavljeni v točkah od 53 do 55 te sodbe, te ugotovitve ne bi omajale trditve Zvezne republike
         Nemčije, da naj bi na mednarodnih finančnih trgih obstajalo veliko zanimanje vlagateljev za delnice družbe Volkswagen.

      68      Glede na navedeno je treba ugotoviti, da člen 4(1) zakona o družbi VW pomeni omejitev prostega pretoka kapitala v smislu člena
         56(1) ES.

      69      Vprašanje, ali zvezna država in dežela Spodnja Saška uveljavljata pravico, ki jo imata na podlagi člena 4(1), je popolnoma
         nepomembno. Glede tega namreč zadostuje ugotovitev, da posebna pravica javnih subjektov do imenovanja predstavnikov v nadzorni
         svet družbe Volkswagen, ki odstopa od splošnih pravil, še naprej obstaja v nemškem pravnem redu.

       Morebitna upravičenost omejitev
       Trditve strank
      70      Zvezna republika Nemčija podredno uveljavlja, da so določbe zakona o družbi VW, ki jih graja Komisija, upravičene iz nujnih
         razlogov javnega interesa. Ta zakon, ki ima posebno zgodovinsko ozadje, naj bi namreč vzpostaviti „ustrezno ravnovesje moči“,
         da bi se upoštevali interesi delavcev družbe Volkswagen in zavarovali njeni manjšinski delničarji. Ta zakon naj bi zasledoval
         socialno regionalni politični cilj in gospodarski cilj, ki naj bi se povezoval s cilji industrijske politike.

      71      Za Komisijo, ki izpodbija pomen teh zgodovinskih preudarkov, zakon o družbi VW ne služi javnemu interesu, ker naj razlogi,
         na katere se sklicuje Zvezna republika Nemčija, ne bi veljali za vsako podjetje, ki izvaja dejavnost na področju te države
         članice, temveč gospodarskopolitičnim ciljem, ki ne bi mogli upravičiti omejitev prostega pretoka kapitala (zgoraj navedena
         sodba Komisija proti Portugalski, točki 49 in 52).

       Presoja Sodišča
      72      Prosti pretok kapitala se lahko omeji z nacionalnimi ukrepi, ki so upravičeni iz razlogov, navedenih v členu 58 ES, ali iz
         nujnih razlogov javnega interesa, če ne obstaja usklajevalni ukrep Skupnosti, ki predvideva ukrepe, potrebne za zagotovitev
         teh interesov (glej zgoraj navedene sodbe Komisija proti Portugalski, točka 49; Komisija proti Franciji, točka 45; Komisija
         proti Belgiji, točka 45; Komisija proti Španiji, točka 68; Komisija proti Italiji, točka 35, in Komisija proti Nizozemski,
         točka 32).

      73      Če take uskladitve na ravni Skupnosti ni, morajo načeloma države članice odločiti, na kakšni ravni želijo zagotoviti varstvo
         takih legitimnih interesov in kako je treba to raven doseči. To lahko storijo le v okviru meja, začrtanih v Pogodbi, in zlasti
         ob upoštevanju načela sorazmernosti, ki zahteva, da morajo sprejeti ukrepi zagotavljati uresničevanje zasledovanih ciljev
         in ne smejo presegati tega, kar je potrebno za dosego teh ciljev (glej zgoraj navedene sodbe Komisija proti Portugalski, točka
         49; Komisija proti Franciji, točka 45; Komisija proti Belgiji, točka 45; Komisija proti Španiji, točka 68; Komisija proti
         Italiji, točka 35, in Komisija proti Nizozemski, točka 33).

      74      V zvezi z varovanjem interesov delavcev, na kar se je sklicevala Zvezna republika Nemčija, da bi upravičila sporne določbe
         zakona o družbi VW, je treba ugotoviti, da ta država članica ni mogla pojasniti bolje kot s splošnimi preudarki glede nujnosti
         varovanja pred velikim delničarjem, ki naj bi sam obvladoval družbo, zakaj naj bi bila ohranitev okrepljenega in nespremenljivega
         položaja v korist javnih subjektov v kapitalu družbe Volkswagen primerna in potrebna za uresničitev cilja varovanja delavcev
         te družbe.

      75      Poleg tega je treba glede pravice imenovanja članov v nadzorni svet ugotoviti, da so na podlagi nemške ureditve delavci sami
         zastopani v tem organu.

      76      Zato je treba zavrniti upravičevanje te države članice, ki temelji na varovanju delavcev.

      77      Isto velja za upravičevanje Zvezne republike Nemčije, ki temelji na varovanju manjšinskih delničarjev. Sicer lahko namera,
         da se jih zavaruje, prav tako pomeni legitimni interes in ob upoštevanju v točkah 72 in 73 te sodbe navedenih načel upravičuje
         zakonodajni ukrep, tudi če slednji lahko omejuje prosti pretok kapitala, vendar je treba ugotoviti, da v tem primeru taka
         namera ne more upravičiti sporne določbe zakona o družbi VW.

      78      V zvezi s tem je treba opozoriti, da te določbe sestavljajo pravni okvir, ki zvezni državi in deželi Spodnja Saška omogoča
         izvajanje večjega vpliva, kot bi bilo običajno glede na njune naložbe. Vendar Zvezna republika Nemčija ni dokazala, zakaj
         je ohranitev takega položaja javnih subjektov potrebna ali primerna za varovanje splošnih interesov manjšinskih delničarjev.

      79      Ni namreč mogoče izključiti, da zadevni javni subjekti v posebnih okoliščinah izrabijo svoj položaj, da branijo splošne interese,
         ki so morebiti v nasprotju z gospodarskimi interesi zadevne družbe in s tem interesi njenih drugih delničarjev.

      80      Nazadnje, če Zvezna republika Nemčija uveljavlja, da bi dejavnost tako pomembnega podjetja, kot je Volkswagen, lahko vplivala
         na splošni interes, da bi upravičila obstoj zakonskih jamstev, ki presegajo nadzor, predviden v splošnem pravu družb, je treba
         ugotoviti, da tudi če je ta trditev utemeljena, ta država članica razen splošnih pojasnil glede nevarnosti, da delničarji
         svoje osebne interese postavijo pred interese delavcev, ni pojasnila, zakaj so določbe zakona o družbi VW, ki jih izpodbija
         Komisija, primerne in potrebne za ohranitev delovnih mest, ki jih ustvarja dejavnost družbe Volkswagen.

      81      Glede na vse navedeno je treba ugotoviti, da so očitki Komisije v zvezi s kršitvijo člena 56(1) ES utemeljeni.

      82      Zato je treba ugotoviti, da Zvezna republika Nemčija, s tem ko je ohranila v veljavi člena 4(1) in 2(1) v povezavi s členom
         4(3) zakona o družbi VW, ni izpolnila obveznosti, ki izhajajo iz člena 56(1) ES.

       Stroški
      83      V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Komisija je predlagala,
         naj se Zvezni republiki Nemčija naloži plačilo stroškov, in ker ta s tožbenimi razlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      1)      Zvezna republika Nemčija, s tem da je ohranila v veljavi člena 4(1) in 2(1) v povezavi s členom 4(3) zakona z dne 21. julija
            1960 o prenosu deležev družbe z omejeno odgovornostjo Volkswagenwerk v zasebni sektor (Gesetz über die Überführung der Anteilsrechte
            an der Volkswagenwerk Gesellschaft mit beschränkter Haftung in private Hand), ni izpolnila obveznosti, ki izhajajo iz člena
            56(1) ES.
      2)      V preostalem se tožba zavrne.
      3)      Zvezni republiki Nemčiji se naloži plačilo stroškov.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


Sodba Splošnega sodišča (sedmi senat) z dne 27. junija 2013. # Repsol YPF, SA proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Zadeva T-89/12.


Sodba Sodišča z dne 20. februarja 2001. # Asociación Profesional de Empresas Navieras de Líneas Regulares (Analir) in drugi proti Administración General del Estado. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal Supremo - Španija. # Zadeva C-205/99.


title: Sodba Splošnega sodišča (peti senat) z dne 25. marca 2009.#Kaul GmbH proti Urad Evropske unije za intelektualno lastnino.#Zadeva T-402/07.

text:
      Zadeva T-402/07
      Kaul GmbH
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT)
      „Znamka Skupnosti − Postopek z ugovorom − Prijava besedne znamke Skupnosti ARCOL − Prejšnja besedna znamka Skupnosti CAPOL
         – Izvršitev sodbe o razveljavitvi odločbe odborov za pritožbe UUNT, ki jo opravi UUNT – Relativni razlog za zavrnitev – Neobstoj verjetnosti zmede – Pravica do obrambe – Členi 8(1)(b), 61(2), 63(6), 73, druga poved, in 74(2) Uredbe (ES) št. 40/94“

      Povzetek sodbe
      1.      Znamka Skupnosti – Pritožbeni postopek – Tožba pred sodiščem Skupnosti – Izvršitev sodbe o razveljavitvi odločbe odbora za
            pritožbe
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 63(6))
      2.      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje
            enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede s prejšnjo znamko
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(1)(b))
      3.      Znamka Skupnosti – Pritožbeni postopek – Tožba pred sodiščem Skupnosti – Izvršitev sodbe o razveljavitvi odločbe odbora za
            pritožbe
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 63(6))
      4.      Znamka Skupnosti – Postopkovne določbe – Postopek z ugovorom
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 74(2))
      5.      Znamka Skupnosti – Pritožbeni postopek – Tožba pred sodiščem Skupnosti – Pristojnost sodišča Skupnosti
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 63(6))
      6.      Postopek – Razlaga sodbe
      (Statut Sodišča, člen 43)
      7.      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje
            enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede s prejšnjo znamko
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(1)(b))
      8.      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje
            enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Podobnost med zadevnima znamkama
      9.      Znamka Skupnosti – Odločba Urada – Zakonitost – Prejšnja praksa Urada
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 131(4))
      1.      Da bi izpolnil svojo obveznost iz člena 63(6) Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti, to je sprejetje ukrepov za izvršitev sodbe
         sodišča Skupnosti, s katero je bila razveljavljena odločba enega od njegovih odborov za pritožbe, mora Urad za usklajevanje
         na notranjem trgu (znamke in modeli) zagotoviti, da se s pritožbo doseže nova odločba odbora za pritožbe. Tako lahko zadevo
         vrne drugemu odboru za pritožbe.

      (Glej točko 23.)
      2.      Čeprav je res, da se lahko – v skladu z načelom medsebojne odvisnosti med upoštevnimi elementi v okviru celovite presoje verjetnosti
         zmede in zlasti med podobnostjo znamk in podobnostjo zajetih proizvodov in storitev – nizka stopnja podobnosti med zajetimi
         proizvodi in storitvami izravna z visoko stopnjo podobnosti med znamkami in obratno, je Sodišče z namenom uporabe člena 8(1)(b)
         Uredbe št. 40/94 odločilo, da verjetnost zmede predpostavlja hkrati enakost ali podobnost znamke, katere registracija se zahteva,
         in prejšnje znamke, ter enakost ali podobnost proizvodov ali storitev, na katere se nanaša zahteva za registracijo, in proizvodov
         ali storitev, za katere je prejšnja znamka registrirana. Gre za kumulativne pogoje.

      Ker je namreč Urad za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) ugotovil, da ni podobnosti med prijavljeno in prejšnjo
         znamko, ni zavezan, da upošteva domnevno splošno poznanost prejšnje znamke, saj je pravilno ugotovil da, ne glede na domnevni
         večji razlikovalni učinek prejšnje znamke, ne obstaja nobena verjetnost zmede.

      (Glej točki 28 in 44.)
      3.      Potem ko sodišče Skupnosti razveljavi odločbo odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli),
         s katero je bil zavrnjen ugovor proti registraciji znamke Skupnosti, mora odbor za pritožbe, kateremu je bila zadeva vrnjena
         v odločanje, opraviti nov preizkus pritožbe. Če v sodbi o razveljavitvi ni bilo odločeno o podobnosti ali različnosti nasprotujočih
         si znamk, mora odbor za pritožbe ponovno preizkusiti to vprašanje, o katerem lahko sprejme svoj sklep, ne glede na stališče,
         ki izhaja iz prejšnje razveljavljene odločbe.

      (Glej točki 38 in 39.)
      4.      Upoštevnost dejstev in dokazov, ki jih stranke navajajo v postopku z ugovorom pred Uradom za usklajevanje na notranjem trgu
         (znamke in modeli) zunaj za to predpisanih rokov, pomeni eno od meril, ki ga mora Urad pri izvajanju svoje diskrecijske pravice
         na podlagi člena 74(2) Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti upoštevati pri odločanju, ali je treba upoštevati omenjena dejstva
         in dokaze ali ne.

      (Glej točko 42.)
      5.      Sodišče Skupnosti izvaja nadzor nad zakonitostjo odločb organov Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli).
         Če presodi, da je takšna odločba, glede katere je vložena tožba pred njim, nezakonita, jo mora razveljaviti. Ne sme pa zavrniti
         tožbe, tako da svojo obrazložitev nadomesti z obrazložitvijo pristojnega organa Urada, ki je izdal izpodbijan akt. Zato sodišče
         Skupnosti, če ugotovi, da iz obrazložitve odločbe odbora za pritožbe Urada, s katero je potrjena odločba oddelka za ugovore
         o zavrnitvi ugovora, izhaja napačna uporaba prava, nima samo pravice zavrniti ugovora iz razloga, ki ni naveden v odločbi,
         ki se izpodbija pred njim.

      (Glej točki 47 in 49.)
      6.      V primeru nejasnosti glede pomena in posledic sodbe, poda razlago sodišče Skupnosti v skladu s členom 43 Statuta Sodišča.
         Zato ne obstaja nobena takšna domneva, da je treba med različnimi mogočimi razlagami sodbe o razveljavitvi odločbe odbora
         za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) upoštevati tisto, ki je najbolj ugodna za tožečo stranko.
         Odboru za pritožbe, ki mu je po razveljavitvi vrnjena zadeva, ni treba zaslišati pritožnika glede razlage sodbe o razveljavitvi.
         Če bi tožeča stranka ali Urad, obe stranki v postopku pred sodiščem Skupnosti, imeli težavo pri razlagi sodbe o razveljavitvi,
         bi morali to predložiti pristojnemu sodišču Skupnosti.

      (Glej točki 62 in 63.)
      7.      Za proizvajalce živil in slaščic ne obstaja verjetnost zmede v smislu člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti med
         besednim znakom ARCOL, za katerega se zahteva registracija kot znamke Skupnosti za „kemične proizvode za konzerviranje živil“
         iz razreda 1 v smislu Nicejskega aranžmaja ter za proizvode iz razredov 17 in 20 v smislu tega aranžmaja, in prejšnjo besedno
         znamko Skupnosti CAPOL za proizvode, ki se imenujejo: „Kemični proizvodi namenjeni konzerviranju pripravljene hrane, in sicer
         surove snovi za konzerviranje končnih prehrambnih izdelkov, predvsem slaščic“, in spadajo v razred 1 v smislu navedenega aranžmaja,
         ker nasprotujoči si znamki nikakor nista enaki ali podobni in se zato ta določba ne uporabi, čeprav bi bili proizvodi, ki
         jih zajemata omenjeni znamki, enaki.

      (Glej točki 76 in 92.)
      8.      Enako število črk, ki sestavljajo besedni znamki, kot tako namreč nima posebnega pomena za javnost, na katero se nanašata
         ti znamki, in to celo za strokovno javnost. Ker je abeceda sestavljena iz omejenega števila črk, ki poleg tega niso vse uporabljane
         enako pogosto, je neizogibno, da je več besed sestavljenih iz istega števila črk in istih črk, to pa ne pomeni, da jih le
         zato lahko štejemo za podobne na vidni ravni.

      Poleg tega se javnost na splošno ne zaveda natančnega števila črk, ki sestavljajo besedno znamko, in zato v večini primerov
         ne bo zaznala, da sta nasprotujoči si znamki sestavljeni iz enakega števila črk.

      Kar je pomembneje pri presoji vidne podobnosti obeh znamk, je obstoj enakega vrstnega reda več črk v vsaki izmed njiju.
      (Glej točke od 81 do 83.)
      9.      Odločitve o registraciji znaka kot znamke Skupnosti, ki jih morajo sprejeti odbori za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem
         trgu (znamke in modeli) v okviru Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti, so namreč v vezani pristojnosti in jih ne pokriva diskrecijska
         pravica. Ali je znak mogoče registrirati kot znamko Skupnosti, je mogoče ugotoviti samo na podlagi te uredbe, kot jo razlaga
         sodišče Skupnosti, in ne na podlagi prejšnje prakse Urada. Te ugotovitve veljajo a fortiori glede domnevne izjave zastopnika Urada pred sodiščem Skupnosti predvsem zato, ker ob upoštevanju neodvisnosti predsednika
         in članov odborov za pritožbe Urada, določene v členu 131(4) navedene uredbe, teh ne zavezuje stališče Urada v sporu pred
         sodiščem Skupnosti.

      (Glej točki 98 in 99.)
SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (peti senat)
      z dne 25. marca 2009(*)

      „Znamka Skupnosti − Postopek z ugovorom − Prijava besedne znamke Skupnosti ARCOL − Prejšnja besedna znamka Skupnosti CAPOL
         – Izvršitev sodbe o razveljavitvi odločbe odborov za pritožbe UUNT s strani UUNT – Relativni razlog za zavrnitev – Neobstoj verjetnosti zmede – Pravice do obrambe – Členi 8(1)(b), 61(2), 63(6), 73, druga poved, in 74(2) Uredbe (ES) št. 40/94“

      V zadevi T‑402/07,
      Kaul GmbH, s sedežem v Elmshornu (Nemčija), ki jo zastopata G. Würtenberger in R. Kunze, odvetnika,

      tožeča stranka,
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopa G. Schneider, zastopnik,
      tožena stranka,
      Druga stranka v postopku pred odborom za pritožbe UUNT:
      Bayer AG, s sedežem v Leverkusnu (Nemčija),

      katere predmet je tožba zoper odločbo drugega odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (UUNT) z dne 1. avgusta
         2007 (zadeva R 782/2000-2), ki se nanaša na postopek z ugovorom med družbama Kaul GmbH in Bayer AG,

      SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (peti senat),
      v sestavi M. Vilaras (poročevalec), predsednik, M. Prek in V. M. Ciucă, sodnika,
      sodni tajnik: N. Rosner, administrator,
      na podlagi tožbe, vložene v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 6. novembra 2007,
      na podlagi odgovora na tožbo, vloženega v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 21. februarja 2008,
      na podlagi obravnave z dne 20. novembra 2008
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Dejansko stanje
      1        Družba Atlantic Richfield Co. je 3. aprila 1996 na Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) na podlagi
         Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL L 1994, L 11, str. 1), kot je bila spremenjena,
         vložila prijavo znamke Skupnosti.

      2        Znamka, za katero je bila zahtevana registracija, je besedni znak ARCOL.

      3        Proizvodi, za katere je bila zahtevana registracija znamke, spadajo v razrede 1, 17 in 20 v smislu Nicejskega aranžmaja o
         mednarodni klasifikaciji proizvodov in storitev za klasifikacijo znamk z dne 15. junija 1957, kot je bil revidiran in spremenjen.
         Med proizvodi iz razreda 1, na katere se nanaša zahteva za registracijo, so navedeni „kemični proizvodi za konzerviranje živil“.

      4        Prijava znamke je bila 20. julija 1998 objavljena v Biltenu znamk Skupnosti.

      5        Tožeča stranka, družba Kaul Gmbh, je 20. oktobra 1998 na podlagi člena 42(1) Uredbe št. 40/94 zoper registracijo prijavljene
         znamke vložila ugovor glede „kemičnih proizvodov za konzerviranje živil“, ki spadajo v razred 1. Ugovor je temeljil na obstoju
         prejšnje znamke Skupnosti, ki je bila registrirana 24. februarja 1998 pod številko 49106. Ta prejšnja znamka je sestavljena
         iz besednega znaka CAPOL in se nanaša na proizvode, ki se imenujejo „kemični proizvodi, namenjeni konzerviranju pripravljene
         hrane, in sicer surove snovi za konzerviranje končnih prehrambnih izdelkov, predvsem slaščic“, in spadajo v razred 1. Pri
         utemeljevanju ugovora se je tožeča stranka sklicevala na relativni razlog za zavrnitev iz člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94.

      6        Oddelek za ugovore je z odločbo z dne 30. junija 2000 zavrnil ugovor, ker je izključena vsakršna verjetnost zmede med zadevnima
         znakoma zaradi njunih vidnih in fonetičnih razlik, čeprav je priznal enakost proizvodov.

      7        Družba Bayer AG je z dopisom z dne 17. julija 2000, vročenim 24. julija 2000, obvestila UUNT o prenosu zahteve za registracijo
         znamke ARCOL, ki jo je vložila družba Atlantic Richfield, v svojo korist. Prenos je bil v register znamk Skupnosti vpisan
         17. novembra 2000 v skladu s členoma 17(5) in 24 Uredbe št. 40/94.

      8        Tožeča stranka je 24. julija 2000 na podlagi členov od 57 do 62 Uredbe št. 40/94 vložila pritožbo zoper odločbo oddelka za
         ugovore.

      9        V podporo pritožbi je tožeča stranka zlasti zatrjevala, kot je navajala že pred oddelkom za ugovore, da je prejšnja znamka
         imela večji razlikovalni učinek, tako da bi morala v skladu s sodno prakso uživati večje varstvo. Vendar je v zvezi s tem
         tožeča stranka trdila, da takšen večji razlikovalni učinek ne izhaja le iz neobstoja opisnosti izraza „capol“ za zadevne proizvode,
         ampak – kot je že navajala pred oddelkom za ugovore – prav tako iz okoliščine, da je zadevna znamka z uporabo postala splošno
         znana. Tožeča stranka je, da bi dokazala to splošno poznanost, v prilogi k svoji vlogi odboru za pritožbe predložila častno
         izjavo svojega generalnega direktorja in seznam svojih strank.

      10      Tretji odbor za pritožbe UUNT je z odločbo z dne 4. marca 2002, ki je bila tožeči stranki vročena 25. marca 2002 (v nadaljevanju:
         odločba iz leta 2002), pritožbo zavrnil. Po ugotovitvi enakosti zadevnih proizvodov, na katere se nanašata prijavljena in
         prejšnja znamka, ter po vidni, fonetični  in pojmovni primerjavi nasprotujočih si znakov je opravil celovito presojo verjetnosti
         zmede, v okviru katere je med drugim ugotovil, da ne more upoštevati morebitnega večjega razlikovalnega učinka prejšnje znamke,
         ki naj bi bil povezan z njeno splošno poznanostjo, saj so bili ta element in zgoraj navedeni dokazi za njegovo utemeljitev
         prvič navedeni šele za utemeljitev pritožbe pred odborom za pritožbe.

      11      Tožeča stranka je 24. maja 2002 v tajništvu Sodišča prve stopnje vložila tožbo zoper odločbo iz leta 2002, ki je bila vpisana
         pod opravilno številko T-164/02. V podporo navedeni tožbi tožeča stranka navaja štiri tožbene razloge, ki se nanašajo na kršitev,
         prvič, obveznosti preizkusa dokazov, ki jih je tožeča stranka predložila odboru za pritožbe, drugič, člena 8(1)(b) Uredbe
         št. 40/94, tretjič, načel procesnega prava, priznanih v državah članicah, in postopkovnih pravil, ki se uporabljajo pred UUNT,
         ter četrtič, obveznosti obrazložitve.

      12      Sodišče prve stopnje je s sodbo z dne 10. novembra 2004 v zadevi Kaul proti UUNT − Bayer (ARCOL) (T‑164/02, ZOdl., str. II‑3807)
         ugodilo prvemu tožbenemu razlogu in razveljavilo odločbo iz leta 2002, pri čemer se ni izreklo o drugih tožbenih razlogih.
         Sodišče prve stopnje je v bistvu ugotovilo, da je tretji odbor za pritožbe z odločbo iz leta 2002 kršil člen 74 Uredbe št. 40/94
         s tem, da je zavrnil preizkus dejanskih elementov, ki mu jih je tožeča stranka prvič predložila, da bi dokazala večji razlikovalni
         učinek prejšnje znamke, ki izhaja iz uporabe te znamke na trgu, na katero se sklicuje tožeča stranka.

      13      UUNT je 25. januarja 2005 na Sodišču vložil pritožbo zoper zgoraj v točki 12 navedeno sodbo ARCOL. Sodišče je s sodbo z dne
         13. marca 2007 v zadevi UUNT proti Kaul (C‑29/05 P, ZOdl., str. I‑2213) ugodilo pritožbi in razveljavilo zgoraj v točki 12
         navedeno sodbo ARCOL. Potem ko je Sodišče samo dokončno odločilo o zadevi, je razveljavilo odločbo iz leta 2002.

      14      Sodišče je ugotovilo, da tretji odbor za pritožbe v odločbi iz leta 2002 ni hotel upoštevati dejstev in dokazov, ki jih je
         tožeča stranka predložila v podporo svoji pritožbi, pri čemer je v bistvu menil, da je tako upoštevanje izključeno po uradni
         dolžnosti, ker ta dejstva in dokazi niso bili že prej predloženi oddelku za ugovore v rokih, ki jih je ta določil. Po mnenju
         Sodišča ta trditev krši člen 47(2) Uredbe št. 40/94, ki odboru za pritožbe, ki so mu tako prepozno predložena dejstva ali
         dokazi, daje široko pooblastilo za odločanje po prostem preudarku za odločitev, ali jih mora pri odločbi, ki jo mora sprejeti,
         upoštevati ali ne. Ker je odbor za pritožbe, namesto da bi izvajal svoje pooblastilo za odločanje po prostem preudarku, v
         obravnavanem primeru napačno presodil, da nima nikakršnega pooblastila za odločanje po prostem preudarku v zvezi z morebitnim
         upoštevanjem zadevnih dejstev in dokazov, je Sodišče odločilo, da je treba odločbo iz leta 2002 razveljaviti (zgoraj v točki 13
         navedena sodba UUNT proti Kaul, točke od 67 do 70).

      15      S sklepom z dne 19. junija 2007, ki je bil strankam v postopku pred UUNT vročen 22. junija, je predsedstvo odborov za pritožbe
         UUNT zadevo dodelilo drugemu odboru za pritožbe.

      16      Z odločbo z dne 1. avgusta 2007 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba), ki je bila tožeči stranki vročena 6. septembra 2007,
         je drugi odbor za pritožbe UUNT zavrnil pritožbo tožeče stranke ter potrdil odločbo oddelka za ugovore, ki je ugovor zavrnil.
         Drugi odbor za pritožbe je po tem, ko je ugotovil, da upoštevna javnost, ki jo sestavljajo proizvajalci živil in slaščic,
         nasprotujočih si znamk ni mogla nikakor šteti za podobni, v bistvu sklenil, da eden od nujnih pogojev za uporabo člena 8(1)(b)
         Uredbe št. 40/94 ni bil izpolnjen ter da je oddelek za ugovore pravilno zavrnil ugovor. V zvezi s to ugotovitvijo je drugi
         odbor za pritožbe presodil, da so dejstva in dokazi, ki jih je tožeča stranka v podporo svoje trditve, da je prejšnja znamka
         z uporabo na trgu pridobila večji razlikovalni učinek, prvič predložila v fazi pritožbe pred odborom za pritožbe, neupoštevni,
         saj ta trditev, tudi če bi bila dokazana, v obravnavanem primeru ne bi mogla vplivati na uporabo člena 8(1)(b) Uredbe št.
         40/94.

       Predlogi strank
      17      Tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

      –        razveljavi izpodbijano odločbo;
      –        ugodi ugovoru;
      –        UUNT naloži plačilo stroškov.
      18      UUNT Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

      –        tožbo zavrne;
      –        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
       Pravo
       Prvi tožbeni razlog: kršitev členov 63(6) in 74(2) Uredbe št. 40/94
      19      Tožeča stranka zatrjuje, da odbor za pritožbe ni upošteval izreka in obrazložitve zgoraj v točki 13 navedene sodbe UUNT proti
         Kaul, saj sploh ni oziroma je nepravilno izvajal diskrecijsko pravico, ki izhaja iz člena 74(2) Uredbe št. 40/94, za morebitno
         upoštevanje dejstev in dokazov, ki jih je tožeča stranka prvič navajala pred njim. Po mnenju tožeče stranke bi moral odbor
         za pritožbe, če bi pravilno upošteval navedbe Sodišča v tej sodbi, izdati odločbo v njeno korist.

      20      UUNT prereka trditve tožeče stranke.

      21      V skladu z ustaljeno sodno prakso sodba za razglasitev ničnosti, tako kot zgoraj v točki 13 navedena sodba UUNT proti Kaul,
         učinkuje ex tunc in zato retroaktivno iz pravnega reda odstrani akt, ki je bil razglašen za ničen (sodba Sodišča z dne 26. aprila 1988 v združenih
         zadevah Asteris in drugi proti Komisiji, 97/86, 99/86, 193/86 in 215/86, Recueil, str. 2181, točka 30; sodbi Sodišča prve
         stopnje z dne 13. decembra 1995 v združenih zadevah Exporteurs in Levende Varkens in drugi proti Komisiji, T‑481/93 in T‑484/93,
         Recueil, str. II‑2941, točka 46, in z dne 10. oktobra 2001 v zadevi Corus UK proti Komisiji, T‑171/99, Recueil, str. II‑2967,
         točka 50).

      22      V skladu z isto sodno prakso mora institucija, ki je sprejela akt, pozneje razglašen za ničen, da bi se ravnala po ničnostni
         sodbi in jo v celoti izvršila, upoštevati izrek sodbe in tudi njeno obrazložitev, saj je pomembna za določitev natančnega
         pomena tistega, o čemer je bilo razsojeno v izreku. Ta obrazložitev po eni strani natančno opredeljuje določbo, ki se šteje
         za nezakonito, in po drugi strani razkriva natančne razloge za nezakonitost, ki je ugotovljena v izreku, zadevna institucija
         pa jo mora upoštevati, ko nadomesti akt, ki je bil razglašen za ničen (sklep Sodišča z dne 13. julija 2000 v zadevi Gómez de Enterría y Sanchez
         proti Parlamentu, C‑8/99 P, Recueil, str. I‑6031, točki 19 in 20; glej sodbo Sodišča prve stopnje z dne 17. decembra 2003
         v zadevi McAuley proti Svetu, T‑324/02, RecFP, str. I‑A‑337 in II‑1657, točka 56 in navedena sodna praksa).

      23      V obravnavanem primeru je po razveljavitvi odločbe iz leta 2002 pritožba tožeče stranke pred odborom za pritožbe spet postala
         predmet pritožbenega postopka. UUNT je, da bi izpolnil svojo obveznost sprejetja ukrepov, potrebnih za izvršitev sodbe Sodišča,
         ki izhaja iz člena 63(6) Uredbe št. 40/94, moral zagotoviti, da se s pritožbo doseže nova odločba odbora za pritožbe. To se
         je dejansko zgodilo, ker je bila zadeva vrnjena drugemu odboru za pritožbe, ki je sprejel izpodbijano odločbo.

      24      Tožeča stranka ne izpodbija zakonitosti vrnitve zadeve drugemu odboru za pritožbe. Vendar pa trdi, da se je ta omejil na ugotovitev,
         da je bila odločba iz leta 2002 utemeljena in da so bili dejstva in dokazi, ki jih je tožeča stranka prvič predložila v fazi
         pritožbe pred odborom za pritožbe, neupoštevni in zato nedopustni, ne da bi pri odločanju, ali je treba omenjena dejstva in
         dokaze upoštevati ali ne, izvajal svojo diskrecijsko pravico, ki izhaja iz člena 74(2) Uredbe št. 40/94.

      25      Pri preizkusu te trditve, je treba opozoriti, da se po določbah člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 ob ugovoru imetnika prejšnje
         znamke, znamka, za katero je vložena prijava, ne registrira, „če zaradi enakosti ali podobnosti s prejšnjo znamko in enakosti
         ali podobnosti blaga ali storitev, ki jih označujejo znamke, obstaja verjetnost zmede v javnosti na ozemlju, na katerem je
         varovana prejšnja znamka; verjetnost zmede zajema verjetnost povezovanja s prejšnjo znamko“.

      26      V skladu z ustaljeno sodno prakso verjetnost zmede obstaja takrat, kadar bi javnost lahko verjela, da zadevni proizvodi ali
         storitve izvirajo iz istega podjetja ali, odvisno od primera, iz gospodarsko povezanih podjetij. Iz iste sodne prakse je razvidno,
         da je treba verjetnost zmede presojati celovito, in sicer po tem, kako upoštevna javnost zazna znake in zadevne proizvode
         ali storitve, in ob upoštevanju vseh upoštevnih dejavnikov v zadevi, zlasti soodvisnosti med podobnostjo znakov in podobnostjo
         proizvodov ali storitev, ki jih ti označujejo (sklep Sodišča z dne 24. aprila 2007 v zadevi Castellblanch proti UUNT, C‑131/06 P,
         neobjavljen v ZOdl., točka 55; glej sodbo Sodišča prve stopnje z dne 9. julija 2003 v zadevi Laboratorios RTB proti UUNT –
         Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), T‑162/01, Recueil, str. II‑2821, točke od 30 do 33 in navedena sodna praksa).

      27      Poleg tega je verjetnost zmede toliko večja, kolikor večji razlikovalni učinek je imela prejšnja znamka. Tako imajo znamke
         z velikim razlikovalnim učinkom, bodisi po svojem bistvu bodisi zaradi poznavanja teh znamk na trgu, širše varstvo kot znamke
         z manj razlikovalnim učinkom. Pri presoji, ali obstaja verjetnost zmede, je torej treba upoštevati razlikovalni učinek prejšnje
         znamke ter zlasti njen ugled (glej sodbo Sodišča z dne 17. aprila 2008 v zadevi Ferrero Deutschland proti UUNT in Cornu, C‑108/07 P,
         neobjavljena v ZOdl., točki 32 in 33 ter navedena sodna praksa).

      28      Čeprav je res, da se lahko – v skladu z načelom medsebojne odvisnosti med upoštevnimi elementi v okviru celovite presoje verjetnosti
         zmede in zlasti med podobnostjo znamk in podobnostjo zajetih proizvodov in storitev – nizka stopnja podobnosti med zajetimi
         proizvodi in storitvami izravna z visoko stopnjo podobnosti med znamkami in obratno (sodba Sodišča z dne 15. marca 2007 v
         zadevi T.I.M.E. ART proti UUNT, C‑171/06 P, neobjavljena v ZOdl., točka 35), je Sodišče z namenom uporabe člena 8(1)(b) Uredbe
         št. 40/94 odločilo, da se za verjetnost zmede predpostavljata hkrati enakost ali podobnost znamke, katere registracija se
         zahteva, in prejšnje znamke ter enakost ali podobnost proizvodov ali storitev, na katere se nanaša zahteva za registracijo,
         in proizvodov ali storitev, za katere je prejšnja znamka registrirana. Gre za kumulativne pogoje (sodbi Sodišča z dne 12. oktobra
         2004 v zadevi Vedial proti UUNT, C‑106/03 P, ZOdl., str. I‑9573, točka 51, in z dne 13. septembra 2007 v zadevi Il Ponte Finanziaria
         proti UUNT, C‑234/06 P, ZOdl., str. I‑7333, točka 48).

      29      V skladu s tem je v primeru, ko so proizvodi ali storitve, ki jih zajemajo nasprotujoče si znamke, enaki in te znamke, obravnavane
         posamično, ne kažejo minimalne stopnje podobnosti, potrebne za to, da bi se lahko ugotovila verjetnost zmede le na podlagi
         večjega razlikovalnega učinka prejšnjih znamk ali enakosti proizvodov in storitev, na katere se te znamke nanašajo, in proizvodov
         znamke, katere registracija se zahteva, ugovor treba zavrniti, ne da bi temu v okviru celovite presoje verjetnosti zmede nasprotovalo
         načelo medsebojne odvisnosti (glej v tem smislu zgoraj v točki 28 navedeno sodbo Il Ponte Finanziaria proti UUNT, točki 50 in 51).

      30      V obravnavanem primeru je tretji odbor za pritožbe v točkah od 30 do 35 odločbe iz leta 2002 celovito presodil verjetnost
         zmede in ugotovil, da „kljub enakosti proizvodov […] ob upoštevanju pomembnih razlik med znamkama, ugotovljenih na vidni in
         glasovni ravni (ki so očitno pomembnejše od vidnih in fonetične  podobnosti, na obstoj katerih se sklicuje [tožeča stranka]),
         specifičnosti trga ter verjetne strokovne presoje povprečnega potrošnika“, ni obstajala nikakršna verjetnost zmede med nasprotujočima
         si znamkama v obravnavanem primeru.

      31      Vendar v skladu s sodno prakso, omenjeno v točkah 26 in 27 zgoraj, celovita presoja verjetnosti zmede med nasprotujočima si
         znamkama vključuje upoštevanje vseh upoštevnih dejavnikov obravnavane zadeve, med katerimi je morebiten večji razlikovalni
         učinek prejšnje znamke. Ker je tretji odbor za pritožbe v odločbi iz leta 2002 odločil, da bo opravil celovito presojo verjetnosti
         zmede med nasprotujočima si znamkama, bi moral, kot je razvidno iz zgoraj v točki 13 navedene sodbe UUNT proti Kaul, točke od 67 do 70,
         predhodno preizkusiti dopustnost novih trditev tožeče stranke, ki jih je ta prvič navedla v fazi pritožbe pred odborom za
         pritožbe, v zvezi s splošno poznanostjo prejšnje znamke in dokazov v podporo tem trditvam.

      32      Prav pri tem predhodnem preizkusu je tretji odbor za pritožbe napačno uporabil pravo, kar je pripeljalo do razveljavitve odločbe
         iz leta 2002 z zgoraj v točki 13 navedeno sodbo UUNT proti Kaul. Kot je razsodilo Sodišče v tej sodbi, je tretji odbor za
         pritožbe, namesto da bi izvajal svojo diskrecijsko pravico, ki jo ima v skladu s členom 74(2) Uredbe št. 40/94, da bi morebiti
         upošteval dejstva in dokaze v zvezi z zatrjevano splošno poznanostjo prejšnje znamke, v točkah od 10 do 12 odločbe iz leta
         2002 napačno sklenil, da ni imel takšne pravice, kar je vplivalo na to, da je zavrnil dejstva in dokaze, ki jih je tožeča
         stranka pred njim prvič navajala v fazi pritožbe proti odločbi oddelka za ugovore.

      33      Drugi odbor za pritožbe, ki mu je bila zadeva vrnjena po razveljavitvi odločbe iz leta 2002, pa je po ponovnem preizkusu zavrnil
         pritožbo tožeče stranke proti odločbi oddelka za ugovore, ker prejšnje znamke in prijavljene znamke upoštevna javnost ne bi
         mogla nikakor šteti za enake ali podobne in je bila zato verjetnost zmede v smislu člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 v obravnavanem
         primeru izključena (točke od 26 do 28 izpodbijane odločbe).

      34      Ne glede na preizkus ugotovitve drugega odbora za pritožbe v zvezi z neobstojem vsakršne podobnosti med nasprotujočima si
         znamkama, ki jo tožeča stranka izpodbija v okviru tretjega tožbenega razloga, obravnavanega spodaj, je treba ugotoviti, da
         je drugi odbor za pritožbe s tem, da je zavrnil pritožbo tožeče stranke proti odločbi oddelka za ugovore, ter s tem, da je
         potrdil to odločbo zato, ker nasprotujoči si znamki nista bili ne enaki ne podobni, pravilno uporabil sodno prakso, navedeno
         v točki 28 zgoraj, na katero se prav tako sklicuje v točki 26 izpodbijane odločbe.

      35      Poleg tega se drugi odbor za pritožbe v nasprotju s trditvami tožeče stranke v izpodbijani odločbi ni omejil na ugotovitev,
         da odločba iz leta 2002 ne vsebuje nobene napake.

      36      V zvezi s tem je najprej treba poudariti, da je drugi odbor za pritožbe v točki 24 izpodbijane odločbe ugotovil, da le obrazložitev
         odločbe iz leta 2002 v zvezi z vidno, fonetično  in pojmovno primerjavo nasprotujočih si znamk, povzeta v točki 23 izpodbijane
         odločbe, ni imela nobene napake in je bila zato lahko z njo utemeljena ugotovitev, navedena v točkah od 25 do 28 izpodbijane
         odločbe, da med omenjenima znamkama ni bilo nobene podobnosti.

      37      Dalje je treba ugotoviti, da tretji odbor za pritožbe te ugotovitve v odločbi iz leta 2002 ni navedel jasno in nedvoumno,
         kar potrjuje dejstvo, da je v točkah od 30 do 35 iste odločbe celovito presodil verjetnost zmede, kar pa v skladu s sodno
         prakso, omenjeno v točki 29 zgoraj, ni potrebno, če je isti odbor za pritožbe že odločil, da so bile zadevne znamke, primerjane
         celovito, različne.

      38      V nasprotju s tem pa je drugi odbor za pritožbe v točkah od 26 do 28 izpodbijane odločbe jasno navedel ugotovitev, da nasprotujoči
         si znamki nista bili niti enaki niti podobni. Ker je moral drugi odbor za pritožbe po razveljavitvi odločbe iz leta 2002 znova
         preizkusiti pritožbo tožeče stranke zoper odločbo oddelka za ugovore, je moral prav tako še enkrat preizkusiti enakost ali
         podobnost nasprotujočih si znamk, kar je lahko ugotovil sam, ne glede na sprejeto stališče tretjega odbora za pritožbe.

      39      S tega stališča drugi odbor za pritožbe ni bil več vezan na izrek in obrazložitev zgoraj v točki 13 navedene sodbe UUNT proti
         Kaul, saj v njej Sodišče nikakor ni sprejelo stališča glede podobnosti ali nepodobnosti nasprotujočih si znamk. To vprašanje
         je lahko, če je treba, obravnavano le v okviru tožbenega razloga glede kršitve člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94. Vendar je Sodišče,
         tako kot sicer Sodišče prve stopnje pred njim, ugodilo tožbi, ne da bi preizkusilo ta tožbeni razlog.

      40      Drugi odbor za pritožbe je v točki 25 izpodbijane odločbe ob upoštevanju svoje ugotovitve, da nasprotujoči si znamki nikakor
         nista bili podobni, presodil, da dejstva in dokazi v zvezi z domnevno splošno poznanostjo prejšnje znamke, ki jih je tožeča
         stranka prvič navajala v fazi pritožbe pred odborom za pritožbe, „[niso bili] upoštevni glede ugovora in [so bili] zato nedopustni,
         saj tudi če bi bila navajana dejstva popolnoma dokazana, to v tej zadevi ne bi moglo imeti nobenega vpliva na uporabo člena
         8(1)(b) Uredbe št. 40/94“.

      41      Tožeča stranka navaja, da je drugi odbor za pritožbe s tem, da ni hotel upoštevati omenjenih dejstev in dokazov, kršil člen
         74(2) Uredbe št. 40/94, kot je bil razložen v zgoraj v točki 13 navedeni sodbi UUNT proti Kaul.

      42      Upoštevnost dejstev in dokazov, ki jih stranke navajajo v postopku z ugovorom pred UUNT zunaj za to predpisanih rokov, je
         eno od meril, ki ga mora UUNT pri izvajanju svoje diskrecijske pravice na podlagi člena 74(2) Uredbe št. 40/94 upoštevati
         pri odločanju, ali je treba omenjena dejstva in dokaze upoštevati ali ne (glej v tem smislu zgoraj v točki 13 navedeno sodbo
         UUNT proti Kaul, točka 44).

      43      Drugemu odboru za pritožbe zato ni mogoče očitati, da je kršil to zadnje navedeno določbo in da ni upošteval zgoraj v točki 13
         navedene sodbe UUNT proti Kaul, ker je pri zavrnitvi dejstev in dokazov, ki jih je tožeča stranka prvič navajala v fazi pritožbe
         proti odločbi oddelka za ugovore, upošteval neobstoj vsakršne upoštevnosti omenjenih dejstev in dokazov za rešitev spora.

      44      Vsekakor je očitek tožeče stranke o domnevni kršitvi člena 74(2) Uredbe št. 40/94 brezpredmeten. Ker je namreč drugi odbor
         za pritožbe ugotovil, da ni podobnosti med prijavljeno in prejšnjo znamko, ni bil zavezan, da upošteva domnevno splošno poznanost
         prejšnje znamke, saj je pravilno ugotovil, da ne glede na domnevni večji razlikovalni učinek prejšnje znamke ne obstaja nobena
         verjetnost zmede (glej v tem smislu sodbo Sodišča prve stopnje z dne 25. junija 2008 v zadevi Otto proti UUNT – L’Altra Moda
         (l’Altra Moda), T‑224/06, neobjavljena v ZOdl., točka 50).

      45      Zato tudi če bi drugi odbor za pritožbe z zavrnitvijo, da bi v okviru izvajanja svoje diskrecijske pravice na podlagi člena
         74(2) Uredbe št. 40/94 upošteval domnevno splošno poznanost prejšnje znamke ter dokaze v zvezi s tem, napačno uporabil pravo,
         taka napaka nikakor ne bi vplivala na izrek izpodbijane odločbe, ki je bila pravno zadostno utemeljena z ugotovitvijo, da
         prejšnja in prijavljena znamka nista niti enaki niti podobni.

      46      Nazadnje, tožeča stranka zatrjuje, da trditev drugega odbora za pritožbe v točki 30 izpodbijane odločbe, da „napačna uporaba
         prava tretjega odbora za pritožbe, in sicer kršitev člena 74(2) [Uredbe št. 40/94], ni zadostovala za razveljavitev [odločbe
         iz leta 2002]“, dokazuje, da drugi odbor za pritožbe ni upošteval ugotovitev iz zgoraj v točki 13 navedene sodbe UUNT proti
         Kaul.

      47      Te trditve ni mogoče sprejeti. Res se zdi, da v točki 30 izpodbijane odločbe ni upoštevano dejstvo, da Sodišče, potem ko je
         ugotovilo napačno uporabo prava v obrazložitvi odločbe iz leta 2002 v zvezi z uporabo člena 74(2) Uredbe št. 40/94, ne bi
         smelo samo zavrniti ugovora zaradi neobstoja vsakršne podobnosti med nasprotujočima si znamkama, kar v odločbi iz leta 2002
         ni bilo navedeno.

      48      Čeprav člen 63(3) Uredbe št. 40/94 določa, da je sodišče Skupnosti „pristojno za razveljavitev ali spremembo izpodbijane odločbe“,
         je namreč treba ta odstavek brati v zvezi s prejšnjim, ki določa, da „[se] tožba lahko vloži zaradi kršitve pravil o pristojnosti,
         kršitve bistvenih določb postopka, kršitve Pogodbe, [Uredbe št. 40/94] ali kateregakoli pravnega pravila v zvezi z njihovo
         uporabo ali zaradi zlorabe pooblastil“ ter glede na člena 229 ES in 230 ES (sodbi Sodišča prve stopnje z dne 8. julija 1999
         v zadevi Procter & Gamble proti UUNT (BABY‑DRY), T‑163/98, Recueil, str. II‑2383, točki 50 in 51, in z dne 31. maja 2005 v
         zadevi Solo Italia proti UUNT − Nuova Sala (PARMITALIA), T‑373/03, ZOdl., str. II‑1881, točka 25).

      49      Iz tega je razvidno, da Sodišče prve stopnje in Sodišče, kadar razveljavi sodbo Sodišča prve stopnje in samo odloči o tožbi,
         izvajata nadzor nad zakonitostjo odločb organov UUNT. Če presodita, da je takšna odločba, glede katere je pri njiju vložena
         tožba, nezakonita, jo morata razveljaviti. Ne smeta zavrniti tožbe tako, da svojo obrazložitev nadomestita z obrazložitvijo
         pristojnega organa UUNT, ki je izdal izpodbijan akt (glej v tem smislu in po analogiji sodbo Sodišča z dne 27. januarja 2000
         v zadevi DIR International Film in drugi proti Komisiji, C‑164/98 P, Recueil, str. I‑447, točka 38).

      50      Vendar je treba poudariti, da drugi odbor za pritožbe ni bil pozvan, naj odloči o utemeljenosti odločbe iz leta 2002, ki je
         z razveljavitvijo Sodišča retroaktivno prenehala obstajati v pravnem redu, niti o pravilnosti razveljavitve. Drugi odbor za
         pritožbe je bil pozvan, naj odloči le o pritožbi tožeče stranke zoper odločbo oddelka za ugovore. Le tisti del obrazložitve
         izpodbijane odločbe, ki se nanaša na ugovor tožeče stranke, je torej potrebna utemeljitev izreka, s katerim je drugi odbor
         za pritožbe zavrnil pritožbo tožeče stranke.

      51      Nasprotno pa ugotovitve glede pravilnosti ali nepravilnosti razveljavitve odločbe iz leta 2002 s strani Sodišča, kot so tiste,
         navedene v točki 30 izpodbijane odločbe, ne vplivajo na izrek omenjene odločbe. Zato čeprav bi bilo pri teh ugotovitvah napačno
         uporabljeno pravo, to ne bi povzročilo razveljavitve izpodbijane odločbe.

      52      Glede na vse navedeno je treba prvi tožbeni razlog zavrniti.

       Drugi tožbeni razlog: kršitev pravice do izjave
      53      Tožeča stranka zatrjuje, da je drugi odbor za pritožbe kršil člena 61(2) in 73, druga poved, Uredbe št. 40/94 s tem, da ji
         pred sprejetjem izpodbijane odločbe ni dal možnosti, da poda pripombe, predvsem glede obsega in razlage zgoraj v točki 13
         navedene sodbe UUNT proti Kaul.

      54      UUNT prereka trditve tožeče stranke.

      55      Poudariti je treba, da v skladu s členom 73, druga poved, Uredbe št. 40/94 odločbe UUNT lahko temeljijo le na razlogih ali
         dokazih, na katere so imele zadevne stranke priložnost podati pripombe. Ta določba v okviru prava znamk Skupnosti zagotavlja
         splošno načelo varstva pravic do obrambe. Na podlagi tega splošnega načela prava Skupnosti je treba osebam, na interese katerih
         odločbe javnih organov oblasti občutno vplivajo, dati priložnost, da podajo pripombe. Pravica do izjave se nanaša na vsa dejstva
         in dokaze, na katerih temelji odločitveni akt, in ne na končno stališče, ki ga namerava sprejeti uprava (glej sodbo Sodišča
         prve stopnje z dne 7. februarja 2007 v zadevi Kustom Musical Amplification proti UUNT (oblika kitare), T‑317/05, ZOdl., str. II‑427,
         točke 24, 26 in 27 ter navedena sodna praksa).

      56      V obravnavanem primeru ni sporno, da je tožeča stranka v postopku pred tretjim odborom za pritožbe, ki se je končal s sprejetjem
         odločbe iz leta 2002, imela možnost podati pripombe v zvezi z vsemi vidiki ugovora, ki ga je vložila, vključno z domnevno
         podobnostjo nasprotujočih si znamk. Povzetek teh pripomb je namreč v točki 6 odločbe iz leta 2002.

      57      Ko je Sodišče odločbo iz leta 2002 razveljavilo, je bila zadeva vrnjena drugemu odboru za pritožbe, ki je bil pozvan, naj
         po ponovni preučitvi zadeve odloči o pritožbi tožeče stranke zoper odločbo oddelka za ugovore, ki je zavrnil ugovor.

      58      Kot je bilo poudarjeno v okviru preizkusa prvega tožbenega razloga, je drugi odbor za pritožbe z izpodbijano odločbo zavrnil
         pritožbo tožeče stranke, ker prijavljena in prejšnja znamka v nasprotju s trditvami tožeče stranke nista bili niti enaki niti
         podobni.

      59      Iz izpodbijane odločbe nikakor ni razvidno, da bi se drugi odbor za pritožbe ob sprejetju izpodbijane odločbe oprl na dejanske
         in pravne elemente, ki so drugačni od tistih, s katerimi je ob sprejetju odločbe iz leta 2002 razpolagal tretji odbor za pritožbe
         in glede katerih je lahko tožeča stranka podala pripombe. To velja še toliko bolj, ker je drugi odbor za pritožbe povzel velik
         del obrazložitve odločbe iz leta 2002 v zvezi z vidno, fonetično  in pojmovno primerjavo nasprotujočih si znakov.

      60      Čeprav je res, da je drugi odbor za pritožbe na podlagi obrazložitve odločbe iz leta 2002, povzete v njegovi odločbi, ugotovil,
         da nasprotujoči si znamki nista podobni, kar iz odločbe iz leta 2002 ni razvidno, še vedno ostane dejstvo, da v zvezi s končnim
         stališčem, ki ga je nameraval sprejeti, glede na sodno prakso, navedeno v točki 55 zgoraj, nikakor ni bil zavezan, da pred
         sprejetjem svoje odločbe znova zasliši tožečo stranko.

      61      Vendar tožeča stranka v bistvu trdi, da je zgoraj v točki 13 navedena sodba UUNT proti Kaul pomenila nov pravni element, glede
         katerega bi morala dati izjavo pred sprejetjem izpodbijane odločbe.

      62      V istem kontekstu tožeča stranka zatrjuje obstoj domneve, da je treba med različnimi mogočimi razlagami sodbe o razveljavitvi,
         kot je zgoraj v točki 13 navedena sodba UUNT proti Kaul, upoštevati za tožečo stranko najugodnejšo.

      63      V odgovor zadnjenavedeni trditvi je treba poudariti, da v skladu s členom 43 Statuta Sodišča ob nejasnosti glede pomena in
         posledic sodbe poda razlago Sodišče. Zato ne obstaja nobena takšna domneva, kot jo navaja tožeča stranka, in je drugi odbor
         za pritožbe ni bil zavezan zaslišati glede razlage zgoraj v točki 13 navedene sodbe UUNT proti Kaul. Če bi tožeča stranka
         ali UUNT, obe stranki v postopku pred Sodiščem, imeli težavo pri razlagi omenjene sodbe, bi to lahko predložili Sodišču.

      64      V zvezi z vprašanjem, ali bi moral drugi odbor za pritožbe na podlagi pojasnil glede razlage in uporabe člena 74(2) Uredbe
         št. 40/94 v zgoraj v točki 13 navedeni sodbi UUNT proti Kaul pred sprejetjem izpodbijane odločbe še enkrat zaslišati tožečo
         stranko glede uporabe te določbe, zadostuje opozoriti, da čeprav bi drugi odbor za pritožbe v okviru izvajanja diskrecijske
         pravice na podlagi člena 74(2) Uredbe št. 40/94 z zavrnitvijo dejstev in dokazov v zvezi z domnevno splošno poznanostjo prejšnje
         znamke napačno uporabil pravo, taka napaka ne bi imela nobenega vpliva na odločitev, sprejeto z izpodbijano odločbo.

      65      Ker se glede na sodno prakso, navedeno v točki 55 zgoraj, pravica do izjave iz člena 73 Uredbe št. 40/94 nanaša zlasti na
         pravne elemente, na katerih temelji odločitveni akt, drugi odbor za pritožbe ni bil zavezan zaslišati tožeče stranke glede
         uporabe člena 74(2) Uredbe št. 40/94, saj dejstva in dokazi v zvezi s splošno poznanostjo prejšnje znamke, ki jih je navajala
         na podlagi te določbe, niso del utemeljitve izpodbijane odločbe.

      66      V skladu z vsem navedenim je treba drugi tožbeni razlog zavrniti.

       Tretji tožbeni razlog: kršitev člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94
      67      Tožeča stranka navaja, da je odbor za pritožbe kršil člen 8(1)(b) Uredbe št. 40/94. V zvezi s tem trdi, najprej, da odbor
         za pritožbe ni preizkusil dejstev in trditev, ki jih je navedla, vključno s tistimi, ki jih je navedla v postopku pred Sodiščem
         prve stopnje in Sodiščem. Odbor za pritožbe naj poleg tega ne bi upošteval izjave zastopnika UUNT na obravnavah pred Sodiščem
         prve stopnje in pred Sodiščem v okviru postopka, ki se je končal z izdajo zgoraj v točki 13 navedene sodbe UUNT proti Kaul,
         glede na katero bi si bili, če bi bila splošna poznanost prejšnje znamke ugotovljena, nasprotujoči si znamki dovolj podobni
         za utemeljitev verjetnosti zmede v smislu člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94.

      68      Drugič, ugotovitev iz izpodbijane odločbe, da nasprotujoči si znamki nista bili v ničemer vidno ali fonetično podobni, naj
         bi bila zmotna in naj ne bi upoštevala sodne prakse, po kateri znamke z večjim razlikovalnim učinkom uživajo večje varstvo.

      69      Tretjič in nazadnje, odbor za pritožbe naj ne bi zadostno upošteval „varovalne funkcije“ znamke in medsebojnega vpliva različnih
         meril, ki jih je treba upoštevati pri presoji verjetnosti zmede.

      70      UUNT prereka trditve tožeče stranke.

      71      Najprej je treba kot brezpredmetne zavrniti očitke tožeče stranke, da odbor za pritožbe ni upošteval, po eni strani, sodne
         prakse v zvezi s širšim varstvom znamk z večjim razlikovalnim učinkom, ter po drugi strani, medsebojne odvisnosti različnih
         meril, ki jih je treba upoštevati pri celoviti presoji verjetnosti zmede.

      72      Kot je bilo poudarjeno pri presoji prvega tožbenega razloga, je bila namreč zavrnitev ugovora v obravnavanem primeru utemeljena
         z neobstojem vsakršne podobnosti med nasprotujočima si znamkama, in ne s celovito presojo verjetnosti zmede.

      73      Tudi ob predpostavki, da je iz obrazložitve izpodbijane odločbe, vključno z obrazložitvijo odločbe iz leta 2002, vključeno
         v člen 23 izpodbijane odločbe, razvidna kakršna koli napačna uporaba prava v zvezi z medsebojno odvisnostjo meril, ki jih
         je treba upoštevati pri celoviti presoji verjetnosti zmede, to ne bi moglo povzročiti razveljavitve izpodbijane odločbe, ki
         je pravno zadostno utemeljena z ugotovitvijo, da prijavljena in prejšnja znamka nista niti enaki niti podobni.

      74      V zvezi z očitkom, da odbor za pritožbe domnevno ni upošteval „varovalne funkcije“ znamke, je treba poudariti, da tožeča stranka
         v zvezi s tem zatrjuje, da ima znamka poleg funkcije označitve trgovskega izvora, kakovosti proizvoda ali storitve in orodja
         oglaševanja tudi konkurenčno funkcijo, če njenemu imetniku zagotavlja konkurenčno prednost.

      75      Vendar te navedbe tudi ob domnevi, da so pravilne, nikakor ne morejo vplivati na presojo, ali sta znamki podobni ali ne. Ta
         očitek je zato prav tako brezpredmeten.

      76      V zvezi z očitkom o domnevno napačni opredelitvi upoštevne javnosti, ki jo je treba upoštevati pri presoji verjetnosti zmede
         v obravnavanem primeru, tožeča stranka ne izpodbija ugotovitve odločbe iz leta 2002, povzete v izpodbijani odločbi, da omenjeno
         javnost sestavljajo proizvajalci živil in slaščic. Tožeča stranka predvsem ugovarja trditvam v točki 34 odločbe iz leta 2002,
         povzetim v točki 23 izpodbijane odločbe, da bodo na izbiro zadevne strokovne javnosti za eno ali drugo vrsto proizvoda, ki
         jih zajemata nasprotujoči si znamki, „le malo vplivali znaki, povezani s proizvodi in sestavinami v proizvodnji“, in „da v
         takšnem položaju obstoj verjetnosti zmede nujno predpostavlja večjo stopnjo podobnosti med znamkama“.

      77      Zato je tudi ta očitek brezpredmeten. Ne da bi bilo namreč treba v obravnavanem primeru določiti, kakšna stopnja podobnosti
         nasprotujočih si znamk bi povzročila verjetnost zmede v smislu člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94, zadostuje opozoriti, da je
         odbor za pritožbe ugotovil, da omenjeni znamki nista bili podobni in da sta bili različni.

      78      Zato za odgovor na ta tožbeni razlog zadostuje preizkus te zadnje ugotovitve iz izpodbijane odločbe ob upoštevanju, po eni
         strani, zaznavanja nasprotujočih si znamk zgoraj omenjene javnosti, ki ga je pravilno opredelil odbor za pritožbe v izpodbijani
         odločbi, in, po drugi strani, trditev tožeče stranke v zvezi z domnevnimi nepravilnostmi, ki naj bi jih storil odbor za pritožbe
         pri vidnih in fonetičnih  primerjavah omenjenih znamk.

      79      Odbor za pritožbe je v točki 27 odločbe iz leta 2002, ki je bila povzeta v točki 23 izpodbijane odločbe, opravil vidno primerjavo
         nasprotujočih si znamk. V zvezi s tem je poudaril, da je „verjetno naključje“, da sta obe sestavljeni iz petih črk. Poleg
         tega je dodal, da bi bili znamki, čeprav sta imeli obe črko „a“ in končnico „ol“, na vidni ravni „jasno različni“.

      80      Tožeča stranka izpodbija te ugotovitve kot nejasne in nesmiselne. Po njenem mnenju odbor za pritožbe v nasprotju s sodno prakso
         ni pojasnil, zakaj na presojo podobnosti znamk ni vplivalo dejstvo, da sta obe nasprotujoči si znamki sestavljeni iz istega
         števila črk.

      81      Te trditve ni mogoče sprejeti. Enako število črk, ki sestavljajo besedni znamki, kot tako namreč nima posebnega pomena za
         javnost, na katero se nanašata ti znamki, in to celo za strokovno javnost, kot je primer v obravnavani zadevi. Ker je abeceda
         sestavljena iz omejenega števila črk, ki poleg tega niso vse uporabljane enako pogosto, je neizogibno, da je več besed sestavljenih
         iz istega števila črk in istih črk, kar pa ne pomeni, da jih le zato lahko štejemo za podobne na vidni ravni.

      82      Poleg tega se javnost na splošno ne zaveda natančnega števila črk, ki sestavljajo besedno znamko, in zato v večini primerov
         ne bo zaznala, da sta nasprotujoči si znamki sestavljeni iz enakega števila črk.

      83      Kar je pomembneje pri presoji vidne podobnosti obeh znamk, je obstoj enakega vrstnega reda več črk v vsaki. Odbor za pritožbe
         zato upravičeno ni pripisal posebne pomembnosti obstoju črke „a“ v obeh nasprotujočih si znamkah, ker se ta v prijavljeni
         znamki pojavlja na prvem mestu in ji sledi skupina črk „rc“, medtem ko se v prejšnji znamki pojavlja na drugem mestu in je
         obdana z dvema različnima črkama, in sicer s črko „c“ in črko „p“.

      84      Nasprotno pa je končnica „ol“ pri nasprotujočih si znamkah, kot je priznal odbor za pritožbe, njun skupni element. Ker pa
         se ta skupina črk pojavlja na koncu omenjenih znamk in sta pred njo v vsaki znamki skupini popolnoma različnih črk (skupina
         črk „arc“ in „cap“ v posameznih znamkah), je odbor za pritožbe pravilno ugotovil, da s tem ni bilo mogoče izpodbiti sklepa,
         da omenjeni znamki, presojani celovito, nista bili vidno podobni.

      85      To velja še toliko bolj, saj je, kot je Sodišče prve stopnje večkrat razsodilo, potrošnik na splošno pozornejši na začetek
         kakor na konec znamke (glej sodbo Sodišča prve stopnje z dne 7. septembra 2006 v zadevi Meric proti UUNT – Arbora & Ausonia
         (PAM‑PIM’S BABY‑PROP), T‑133/05, ZOdl., str. II‑2737, točka 51, in zgoraj v točki 44 navedeno sodbo Altra Moda, točka 43).

      86      Odbor za pritožbe je v zvezi s fonetično primerjavo nasprotujočih si znamk v točki 28 odločbe iz leta 2002, ki je povzeta
         v točki 23 izpodbijane odločbe, opredelil različne mogoče načine izgovarjave prijavljene znamke in ugotovil, da bi bila, čeprav
         bi bili obe omenjeni znamki sestavljeni iz dveh zlogov, izgovarjava nasprotujočih si znamk v državah članicah različna.

      87      Tem ugotovitvam je treba pritrditi. V nasprotju s trditvami tožeče stranke, drugemu odboru za pritožbe ni mogoče očitati sklicevanja
         na „mogoče“ načine izgovarjave prijavljene znamke. O njeni mogoči izgovarjavi ni mogoče dvomiti, dokler znamka ni registrirana
         in se ne uporablja za označbo proizvodov, saj je domišljijski izraz, za katerega v jezikih Skupnosti ne obstaja beseda.

      88      Poleg tega, medtem ko tožeča stranka očita pristojnim organom UUNT, da niso preizkusili izgovarjave obeh nasprotujočih si
         znamk v vseh jezikih držav članic Skupnosti, pa pri tem ni opredelila jezika oziroma jezikov, ki jih odbor za pritožbe domnevno
         ni upošteval in v katerih bi bili znamki izgovorjeni tako, da bi bila utemeljena ali dokazana fonetična podobnost med njima.

      89      Tudi dejstvo, ki ga prav tako navaja tožeča stranka, da imata obe nasprotujoči si znamki enako število zlogov, in sicer dva,
         nima nobenega posebnega vpliva na zaznavanje nasprotujočih si znamk v splošni javnosti in natančneje v upoštevni strokovni
         javnosti ter samo po sebi ne more pripeljati do ugotovitve, da so si omenjene znamke fonetično  podobne.

      90      V teh okoliščinah in ob upoštevanju dejstva, da je ne glede na to, kakšna je natančna izgovarjava skupine različnih črk „arc“,
         ki se pojavljajo na začetku prijavljene znamke, ta vsekakor zelo različna od izgovarjave skupine črk „cap“, ki je na začetku
         prejšnje znamke, obstoj skupine črk „ol“ na koncu obeh znamk, ki bo verjetno v obeh primerih enako izgovarjana, ne zadostuje,
         da bi omenjeni znamki skupaj šteli za glasovno podobni.

      91      Nazadnje, kot je bilo poudarjeno v točki 29 odločbe iz leta 2002 in povzeto v izpodbijani odločbi, nobena od teh dveh znamk
         nima pomena, ki bi bil povezan s posebnim pojmom in zato med njima ne more obstajati nikakršna pojmovna podobnost. Tožeča
         stranka te ugotovitve niti ni izpodbijala.

      92      Na podlagi navedenih ugotovitev in preudarkov je treba skleniti, da drugi odbor za pritožbe ni kršil člena 8(1)(b) Uredbe
         št. 40/94, ko je v točkah od 26 do 28 izpodbijane odločbe odločil, da nasprotujoči si znamki nikakor nista bili enaki ali
         podobni in da se zato ta določba ne uporabi, čeprav bi bili proizvodi, ki jih zajemata omenjeni znamki, enaki.

      93      V zvezi z očitkom tožeče stranke, da drugi odbor za pritožbe ni odgovoril na njene trditve, vključno s tistimi, ki jih je
         navedla pred sodiščema Skupnosti v okviru postopka, ki se je končal z izdajo zgoraj v točki 13 navedene sodbe UUNT proti Kaul,
         je treba ugotoviti, da tožeča stranka ni z ničimer pojasnila, katerih trditev naj drugi odbor za pritožbe ne bi upošteval.

      94      V zvezi s tem je treba poudariti, da je drugi odbor za pritožbe pri sprejetju izpodbijane odločbe vsekakor moral upoštevati
         le trditve tožeče stranke, ki jih je ta izrazila v svojih stališčih med postopkom pred različnimi organi UUNT. Nasprotno pa
         trditve tožeče stranke v postopku pred sodiščema Skupnosti niso bile naslovljene na UUNT in jih odbor za pritožbe v svoji
         odločbi ni bil zavezan niti upoštevati niti na njih posebej odgovoriti.

      95      V zvezi s trditvami tožeče stranke pred organi UUNT iz branja spisa v postopku pred odborom za pritožbe, ki je bil Sodišču
         prve stopnje posredovan v skladu s členom 133(3) Poslovnika Sodišča prve stopnje, izhaja, da je tožeča stranka navajala trditve
         v zvezi z upoštevno javnostjo, enakostjo ali podobnostjo proizvodov, ki jih zajemata nasprotujoči si znamki, v zvezi s podobnostjo
         omenjenih znamk ter domnevnim večjim razlikovalnim učinkom tako v ugovoru in stališčih pred oddelkom za ugovore kakor v pritožbenih
         razlogih vloge pred odborom za pritožbe.

      96      Vendar je odbor za pritožbe ta vprašanja in trditve tožeče stranke, ki se na njih nanašajo, v izpodbijani odločbi obravnaval.
         Zato je treba ta očitek tožeče stranke zavrniti kot neutemeljen.

      97      Prav tako je treba zavrniti očitek tožeče stranke, da odbor za pritožbe ni upošteval stališča, ki naj bi ga domnevno zagovarjal
         zastopnik UUNT v postopku pred sodiščema Skupnosti.

      98      Odločitve o registraciji znaka kot znamke Skupnosti, ki jih morajo sprejeti odbori za pritožbe v okviru Uredbe št. 40/94,
         so namreč v vezani pristojnosti in jih ne pokriva diskrecijska pravica. Ali je znak mogoče registrirati kot znamko Skupnosti,
         se da ugotoviti samo na podlagi te uredbe, kot jo razlaga sodišče Skupnosti, in ne na podlagi prejšnje prakse UUNT (glej sodbo
         Sodišča prve stopnje z dne 9. julija 2008 v zadevi Reber proti UUNT – Chocoladefabriken Lindt & prüngli (Mozart), T‑304/06,
         še neobjavljena v ZOdl., točka 45 in navedena sodna praksa).

      99      Te ugotovitve veljajo a fortiori glede domnevne izjave zastopnika UUNT pred sodiščem Skupnosti predvsem zato, ker ob upoštevanju neodvisnosti predsednika
         in članov odborov za pritožbe UUNT, določene v členu 131(4) Uredbe 40/94, teh v sporu pred sodiščem Skupnosti ne zavezuje
         stališče UUNT.

      100    Zato tudi ob domnevi, da je zastopnik UUNT dejansko izjavil to, kar zatrjuje tožeča stranka, odbor za pritožbe na izjavo ni
         bil vezan in v izpodbijani odločbi ni bil zavezan obrazložiti, zakaj je ni upošteval.

      101    V skladu z navedenim ta tožbeni razlog ni utemeljen in ga je treba zavrniti, zavrniti pa je treba tudi tožbo v celoti.

       Stroški
      102    V skladu s členom 87(2) Poslovnika Sodišča prve stopnje se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili priglašeni.
         Ker tožeča stranka ni uspela, se ji v skladu s predlogi UUNT naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE PRVE STOPNJE (peti senat)
      razsodilo:
      1)      Tožba se zavrne.
      2)      Kaul GmbH se naloži plačilo stroškov.

               Vilaras

               Prek

               Ciucǎ

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 25. marca 2009.
      Podpisi
      * Jezik postopka: angleščina.


Sodba Splošnega sodišča (četrti senat) z dne 6. septembra 2013. # Good Luck Shipping LLC proti Svetu Evropske unije. # Zadeva T-57/12.


Sodba Sodišča z dne 23. marca 1994. # Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Španiji. # Neizpolnitev obveznosti. # Zadeva C-268/93.