title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 24. januarja 2008.#The Queen, na predlog Ezgi Payir, Burhan Akyuz in Birol Ozturk proti Secretary of State for the Home Department.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Združeno kraljestvo.#Pridružitveni sporazum EGS-Turčija - Prosto gibanje delavcev - Sklep Pridružitvenega sveta št. 1/80 - Člen 6(1), prva alinea - Delavec, vključen v zakoniti trg dela - Dovoljenje za vstop kot študent ali oseba ‚au-pair‘ - Vpliv na pravico do prebivanja.#Zadeva C-294/06.

text:
      Zadeva C-294/06
      The Queen, na predlog:
      Ezgi Payir in drugih
      proti
      Secretary of State for the Home Department
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division))
      „Pridružitveni sporazum EGS-Turčija – Prosto gibanje delavcev – Sklep Pridružitvenega sveta št. 1/80 – Člen 6(1), prva alinea – Delavec, vključen v zakoniti trg dela – Dovoljenje za vstop kot študent ali oseba ‚au-pair‘ – Vpliv na pravico do prebivanja“
      Sklepni predlogi generalne pravobranilke J. Kokott, predstavljeni 18. julija 2007
      Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 24. januarja 2008
      Povzetek sodbe
      Mednarodni sporazumi – Pridružitveni sporazum EGS-Turčija – Prosto gibanje oseb – Delavci – Pravica turških državljanov do
            podaljšanja dovoljenja za prebivanje
      (Sklep št. 1/80Pridružitvenega sveta EGS-Turčija, člen 6(1))
      Dejstvo, da je bilo turškemu državljanu dovoljeno vstopiti na ozemlje države članice kot osebi „au-pair“ ali študentu, ne
         more odvzeti temu državljanu statusa „delavca“ in mu preprečiti vključitve v „zakoniti trg dela“ te države članice v smislu
         člena 6(1) Sklepa št. 1/80 Pridružitvenega sveta EGS‑Turčija. To torej navedenemu državljanu ne more preprečiti, da bi se
         za podaljšanje svojega delovnega dovoljenja in za pridobitev z njim povezane pravice do prebivanja skliceval na to določbo.

      Da bi se namreč preverilo, ali turški državljani izpolnjujejo pogoje iz člena 6(1) obravnavanega sklepa, ni treba upoštevati
         namena, s katerim je bil tem osebam dovoljen vstop na ozemlje zadevne države članice, ker ta člen za priznanje pravic, ki
         jih podeljuje turškim državljanom, ne določa nobenega pogoja, povezanega z namenom, s katerim jim je bila najprej podeljena
         pravica do vstopa, do dela in do prebivanja.

      Če ti turški državljani izpolnijo pogoje, predvidene v treh alineah člena 6(1) Sklepa št. 1/80, se jim ne more odvzeti pravic,
         ki jim jih ta določba postopoma podeljuje glede na trajanje njihove zaposlitve.

      V teh okoliščinah ni mogoče sprejeti trditve, da bi lahko študent ali oseba „au‑pair“ obšla zakonodajo države članice gostiteljice,
         da bi postopoma pridobila neomejeno pravico dostopa do trga dela v tej državi, ker zadevne osebe samo izvršujejo pravico,
         ki je izrecno predvidena s Sklepom št. 1/80. Nasprotno bi veljalo le, če bi te osebe pridobile pravico do vstopa na ozemlje
         države članice z goljufijo, tako da bi lažno zatrjevale namen študija ali opravljanja dejavnosti kot „au‑pair“. Če pa se potrdi
         resničnost njihovega namena z dejanskim študijem ali opravljanjem dejavnosti kot „au‑pair“, če zakonito najdejo delo v državi
         članici gostiteljici in če izpolnijo pogoje iz člena 6(1) obravnavanega sklepa, lahko zadevne osebe uveljavljajo vse pravice,
         ki jim jih ta določba podeljuje.

      (Glej točke 40, 45, 46, 49 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 24. januarja 2008(*)

      „Pridružitveni sporazum EGS-Turčija – Prosto gibanje delavcev – Sklep Pridružitvenega sveta št. 1/80 – Člen 6(1), prva alinea – Delavec, vključen v zakoniti trg dela – Dovoljenje za vstop kot študent ali oseba ‚au-pair‘ – Vpliv na pravico do prebivanja“
      V zadevi C‑294/06,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Court of Appeal (England
         & Wales) (Civil Division) (Združeno kraljestvo) z odločbo z dne 28. junija 2006, ki je prispela na Sodišče 30. junija 2006,
         v postopku

      The Queen, na predlog:

      Ezgi Payir,

      Burhan Akyuz,

      Birol Ozturk
      proti
      Secretary of State for the Home Department,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi A. Rosas, predsednik senata, J. N. Cunha Rodrigues, J. Klučka, P. Lindh (poročevalka) in A. Arabadjiev, sodniki,
      generalna pravobranilka: J. Kokott,
      sodna tajnica: C. Strömholm, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 26. aprila 2007,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –       za E. Payir S. Cox, barrister, in R. Despicht, solicitor,
      –       za B. Akyuza in B. Ozturka N. Rogers, barrister,
      –       za vlado Združenega kraljestva C. Gibbs, zastopnica, skupaj s P. Sainijem, barrister,
      –       za nemško vlado M. Lumma in C. Schulze-Bahr, zastopnika,
      –       za italijansko vlado I. M. Braguglia, zastopnik, skupaj z W. Ferrante, avvocato dello Stato,
      –       za nizozemsko vlado H. G. Sevenster in C. Wissels, zastopnici,
      –       za Komisijo Evropskih skupnosti G. Rozet in N. Yerrell, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 18. julija 2007
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1       Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 6(1) Sklepa Pridružitvenega sveta z dne 19. septembra 1980
         o razvoju pridružitve (v nadaljevanju: Sklep št. 1/80). Pridružitveni svet je bil ustanovljen s sporazumom o pridružitvi med
         Evropsko gospodarsko skupnostjo in Turčijo, ki so ga Republika Turčija na eni strani in države članice EGS in Skupnost na
         drugi strani podpisale v Ankari 12. septembra 1963 in ki je bil v imenu slednje sklenjen, odobren in potrjen s Sklepom Sveta
         64/732/EGS z dne 23. decembra 1963 (UL 1964, 217, str. 3685).

      2       Ta predlog je bil vložen v okviru dveh sporov, in sicer na eni strani E. Payir ter na drugi strani B. Akyuz in B. Ozturk proti
         Secretary of State for the Home Department (v nadaljevanju: Secretary of State), ker je slednji zavrnil podaljšanje njihovih
         dovoljenj za prebivanje.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3       V členu 6(1) Sklepa št. 1/80 je določeno:
      „1. Razen v primerih, določenih s členom 7, ki ureja prost dostop do zaposlitve članov njegove družine, ima turški delavec,
         ki je vključen v zakoniti trg dela države članice:

      –       v tej državi članici po enem letu, odkar je zakonito zaposlen, pravico, da se mu podaljša delovno dovoljenje pri istem delodajalcu,
         če ta razpolaga z delovnim mestom;

      –       v tej državi članici po preteku treh let, odkar je zakonito zaposlen, in ob pogoju, da imajo delavci iz držav članic Skupnosti
         pri tem prednost, pravico, da pri delodajalcu, ki ga sam izbere, sprejme delovno mesto v enakovrstnem poklicu, ponujeno pod
         običajnimi pogoji in prijavljeno pri službah za zaposlovanje v tej državi članici;

      –       v tej državi članici po preteku štirih let, odkar je zakonito zaposlen, pravico do prostega dostopa do zaposlitve po svoji
         izbiri.“

       Nacionalna ureditev
      4       Upoštevne določbe o osebah „au-pair“ so zlasti v točkah od 88 do 93 pravil o priseljevanju, ki jih je sprejel parlament Združenega
         kraljestva leta 1994 (United Kingdom Immigration Rules, House of Commons Paper 395; v nadaljevanju: Immigration Rules). V
         njih je določeno:

      „Opredelitev zaposlitve ‚au-pair‘
      88.      V smislu teh pravil pomeni zaposlitev ‚au-pair‘ dogovor, v skladu s katerim oseba:
      (a)      pride v Združeno kraljestvo z namenom učenja angleškega jezika; [...]
      (b)      živi določeno obdobje v krogu angleško govoreče družine, kjer ima ustrezne možnosti za študij, in
      (c)      pomaga pri hišnih opravilih največ pet ur na dan, za to prejema primerno plačilo in ima na razpolago dva prosta dneva na teden.
      Pogoji za pridobitev dovoljenja za vstop (‚leave to enter‘) kot oseba ‚au-pair‘
      89.      Oseba, ki zaprosi za dovoljenje za vstop v Združeno kraljestvo kot ‚au-pair‘, mora izpolnjevati sledeče pogoje:
      (i)       v Združeno kraljestvo mora priti z namenom izvrševanja predhodnega dogovora o zaposlitvi, ki ga je treba razumeti v smislu
         opredelitve, navedene zgoraj v točki 88; [...]

      (ii)  stara mora biti med 17 in 27 let ali v tej starosti prejeti dovoljenje za vstop; [...]
      (iii)  ne sme biti poročena; [...]
      (iv)  ne sme imeti vzdrževanih družinskih članov; [...]
      (v)       biti mora državljan ene izmed naslednjih držav: […] Turčije; [...]
      (vi)  ne sme imeti namena ostati v Združenem kraljestvu dlje kot dve leti kot ‚au‑pair‘; [...]
      (vii)  mora imeti namen zapustiti Združeno kraljestvo po koncu svojega prebivanja kot ‚au-pair‘; [...]
      (viii)  če je ta oseba pred tem bivala v Združenem kraljestvu v okviru zaposlitve ‚au-pair‘, ne sme zaprositi za dovoljenje za vstop,
         ki bi začelo veljati več kot dve leti po datumu prejetja prvega dovoljenja na tej podlagi, in

      (ix)  mora biti sposobna vzdrževati sebe in si zagotoviti nastanitev, ne da bi za to potrebovala javna sredstva.
      Dovoljenje za vstop kot oseba ‚au‑pair‘
      90.      Osebi, ki zaprosi za dovoljenje za vstop v Združeno kraljestvo v okviru zaposlitve ‚au-pair‘, se to lahko odobri za obdobje,
         ki ni daljše od dveh let, če ne bo opravljala nobenega drugega dela razen dela ‚au-pair‘ in če uradnik iz urada za priseljevanje
         ugotovi, da so izpolnjeni vsi pogoji iz točke 89 […]“

      5       Določbe s področja priseljevanja študentov so v točkah od 57 do 62 Immigration Rules. V njih je določeno:
      „Pogoji za pridobitev dovoljenja za vstop kot študent
      57.      Oseba, ki zaprosi za dovoljenje za vstop v Združeno kraljestvo kot študent, mora izpolnjevati sledeče pogoje:
      (i)       sprejeta mora biti na študijski program:
      (a)      javne visokošolske izobraževalne ustanove ali [nekaterih primernih zasebnih izobraževalnih ustanov]; [...]
      (ii)  biti mora sposobna in imeti namen študirati:
      (a)      bodisi po rednem študijskem programu, ki se zaključi s priznano univerzitetno diplomo, na javni visokošolski izobraževalni
         ustanovi; bodisi [po nekaterih ostalih študijskih programih]; [...]

      […]
      (iv)  imeti mora namen zapustiti Združeno kraljestvo po koncu študija; [...]
      (v)       ne sme imeti namena izvrševati poslovne dejavnosti ali sprejeti zaposlitve, razen dela s krajšim delovnim časom ali počitniškega
         dela, ki ga odobri Secretary of State for Employment, in

      (vi)      sposobna mora biti kriti stroške svojega študija, svojih osebnih potreb in potreb oseb, ki jih vzdržuje, vključno z nastanitvijo,
         ne da bi bila zaposlena, izvrševala poslovno dejavnost ali potrebovala javna sredstva.

      Dovoljenje za vstop kot študent
      58.      Osebi, ki zaprosi za dovoljenje za vstop v Združeno kraljestvo kot študent, se to lahko odobri za primerno obdobje, ki se
         izračuna na podlagi trajanja študijskega programa in sredstev, s katerimi razpolaga ta oseba, ter pod pogojem, ki tej osebi
         omejuje pravico sprejeti zaposlitev […]“

      6       V prilogi A, točka 4, k poglavju 3 navodil direktorata za priseljevanje pri Secretary of State („Immigrations Directorate’s
         Instructions“) je določeno:

      „Študenti, ki so starejši od 16 let in za katere veljajo pogoji, določeni v Code 2 (pogoj, ki omejuje njihovo pravico sprejeti
         zaposlitev), lahko opravljajo delo s krajšim delovnim časom ali počitniško delo, ne da bi potrebovali odobritev območne agencije
         za zaposlovanje [‚območni Jobcenter‘]. Prav tako lahko zasedejo delovno mesto v okviru univerzitetnega programa, ki vključuje
         delo, ali opravljajo poklicno prakso, ne da bi potrebovali delovno dovoljenje [ki ga izdajo pristojni organi Združenega kraljestva].
         Študenti ne smejo delati več kot 20 ur na teden med šolskim letom […]“.

       Spora o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      7       Spora se nanašata na eni strani na E. Payir, ki je bila „au‑pair“, in na drugi strani na B. Akyuza in B. Ozturka, ki sta bila
         študenta.

      8       E. Payir, ki je bila tedaj stara 21 let, je pridobila odobritev za vstop v Združeno kraljestvo in nato aprila 2000 dovoljenje
         za vstop, ki je veljalo do aprila 2002. To dovoljenje za vstop je vsebovalo pogoj, da E. Payir ne sme sprejeti nobene druge
         plačane ali neplačane zaposlitve, ki ni zaposlitev „au-pair“.

      9       Od svojega vstopa v Združeno kraljestvo je bila E. Payir zaposlena kot „au-pair“ pri prvi družini in od marca 2001 pri drugi
         družini, za katero je delala med 15 in 25 ur na teden. Nudili so ji hrano ter nastanitev in prejemala je plačilo v višini
         70 GBP (okoli 103 eure) na teden.

      10     Aprila 2002, pred iztekom veljavnosti dovoljenja za vstop, je E. Payir pri Secretary of State zaprosila za nadaljnje dovoljenje
         za prebivanje v Združenem kraljestvu in pri tem na podlagi člena 6(1) Sklepa št. 1/80 navedla, da je bila zaposlena več kot
         eno leto pri istem delodajalcu in da želi delo pri njem nadaljevati. Njena prošnja je bila zavrnjena z odločbo z dne 18. avgusta 2004.

      11     E. Payir je zoper to odločbo vložila tožbo pri High Cour of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative
         Court). To sodišče, ki je dopustilo to tožbo, je navedeno odločbo razglasilo za nično in Secretary of State naložilo, naj
         podaljša dovoljenje za vstop E. Payir in odpravi prvotni pogoj, ki omejuje dostop tožeče stranke do trga dela. Dovoljenje
         za vstop E. Payir je bilo podaljšano do 2. avgusta 2006. E. Payir se je oktobra 2005 zaposlila kot prodajalka v trgovini.

      12     Secretary of State je vložilo pritožbo zoper odločitev High Court, ker naj se člen 6(1) Sklepa št. 1/80 ne bi nanašal na osebe
         „au-pair“.

      13     B. Akyuz in B. Ozturk sta v Združeno kraljestvo prišla leta 1999 oziroma leta 1997 kot študenta na podlagi dovoljenj za vstop,
         nato pa sta pridobila dovoljenji za prebivanje. V slednjih je bilo določeno, da lahko B. Akyuz in B. Ozturk delata največ
         20 ur na teden med šolskim letom.

      14     Ob študiju sta ta turška državljana delala s krajšim delovnim časom kot natakarja v restavraciji in njuna delodajalca sta
         jima ponudila podaljšanje njunih pogodb o zaposlitvi. Pred iztekom njunih dovoljenj za vstop ali prebivanje kot študenta sta
         B. Akyuz in B. Ozturk julija 2003 oziroma januarja 2004 pri Secretary of State zaprosila za dovoljenji za prebivanje na podlagi
         člena 6(1) Sklepa št. 1/80. Njuni prošnji sta bili 18. avgusta 2004 zavrnjeni, zato sta B. Akyuz in B. Ozturk vložila tožbi
         pri High Court, ki ju je dopustilo. Secretary of State je vložilo pritožbo zoper odločbi, ki ju je sprejelo High Court, ker
         naj se člen 6(1) Sklepa št. 1/80 ne bi nanašal na študente.

      15     Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) je zadevi E. Payir ter B. Akyuz in B. Ozturk združilo.
      16     To sodišče je ugotovilo, da je High Court obravnavalo te tri turške državljane kot delavce v smislu, kot je ta pojem opredelilo
         Sodišče, in sicer v sodbi z dne 26. novembra 1998 v zadevi Birden (C‑1/97, Recueil, str. I‑7747, točka 24).

      17     Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) kljub sprejemanju te ugotovitve High Court meni, da je treba upoštevati
         tudi sodno prakso Sodišča, v skladu s katero lahko države članice vzpostavijo ureditve s socialnim namenom. Iz te sodne prakse
         naj bi izhajalo, da čeprav te ureditve zajemajo opravljanje dejavnosti s strani zadevnih oseb kot delavcev, ne vodijo nujno
         k njihovi vključitvi v zakoniti trg dela teh držav.

      18     Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) v zadevah v glavni stvari ni gotovo, ali se lahko zadevni turški državljani
         sklicujejo na določbe člena 6(1) Sklepa 1/80. V teh okoliščinah je to sodišče prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje
         predložilo ti vprašanji:

      „1.      Ali je v primeru, če:
      –       je bilo turški državljanki izdano dovoljenje za vstop v Združeno kraljestvo za dve leti v okviru zaposlitve ‚au pair‘, kot
         je opredeljeno v [Immigration Rules]; [...]

      –       je njeno dovoljenje za vstop vključevalo dovoljenje za zaposlitev v tem okviru; [...]
      –       je bila v tem okviru nepretrgoma zaposlena pri istem delodajalcu za obdobje, daljše od enega leta, v času veljavnosti svojega
         dovoljenja za vstop; [...]

      –       je bila ta zaposlitev resnična in dejanska gospodarska dejavnost, in
      –       je bila ta zaposlitev v skladu z nacionalno zakonodajo v zvezi z zaposlovanjem in priseljevanjem,
      bila zadevna turška državljanka v času svoje zaposlitve:
      –       delavka v smislu člena 6 Sklepa št. 1/80 [...]?
      –       vključena v zakoniti trg dela Združenega kraljestva v smislu tega člena?
      2.      Ali je v primeru, če:
      –       je bilo turškemu državljanu izdano dovoljenje za vstop v Združeno kraljestvo v skladu z [Immigration Rules] z namenom študija
         v tej državi; [...]

      –       je njegovo dovoljenje za vstop vključevalo dovoljenje, da sprejme katerokoli zaposlitev, ki med šolskim letom ne sme preseči
         20 ur na teden na delovno obdobje; [...]

      –       je bil nepretrgoma zaposlen pri istem delodajalcu za obdobje, daljše od enega leta, v času veljavnosti svojega dovoljenja
         za vstop;

      –       je bila ta zaposlitev resnična in dejanska gospodarska dejavnost, in
      –       je bila ta zaposlitev v skladu z nacionalno zakonodajo v zvezi z zaposlovanjem in priseljevanjem,
      bil zadevni turški državljan v času svoje zaposlitve:
      –       delavec v smislu člena 6 Sklepa št. 1/80 [...]?
      –       vključen v zakoniti trg dela Združenega kraljestva v smislu tega člena?“
       Vprašanji za predhodno odločanje
       Uvodne ugotovitve
      19     Vprašanji, postavljeni v obeh zadevah, sta enaki in se nanašata na eni strani na osebe „au-pair“ ter na drugi strani na študente.
      20     Iz teh vprašanj izhaja, da predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali dejstvo, da je bilo turškemu državljanu dovoljeno
         vstopiti na ozemlje države članice kot osebi „au-pair“ ali študentu, odvzame temu državljanu status „delavca“ in mu prepreči
         vključitev v zakoniti trg dela te države članice v smislu člena 6(1) Sklepa št. 1/80, tako da se ne more sklicevati na to
         določbo, da bi se mu njegovo delovno dovoljenje podaljšalo in da bi pridobil z njim povezano pravico do prebivanja.

       Sodišču predložena stališča
      21     E. Payir, B. Akyuz in B. Ozturk ter Komisija Evropskih skupnosti izražajo podobna stališča. Po njihovem mnenju naj bi turški
         državljani, kot so ti iz postopkov v glavni stvari, izpolnjevali pogoje, da se jih opredeli kot „delavce“ v smislu člena 6(1)
         Sklepa št. 1/80. Pod vodstvom druge osebe naj bi opravljali dejanske in resnične storitve z določeno ekonomsko vrednostjo,
         za katere naj bi prejemali plačilo.

      22     Ti turški državljani naj bi bili vključeni v zakoniti trg dela države članice gostiteljice. Na ozemlje te države naj bi vstopili
         zakonito in se na isti način vključili v zakoniti trg dela navedene države. Zlasti naj ne bi storili nobene goljufije, da
         bi pridobili in izvrševali njim zaupano delo. Njihov položaj na trgu dela naj bi bil torej trden in gotov.

      23     Če ti turški državljani izpolnjujejo pogoje iz člena 6(1) Sklepa št. 1/80, bi se lahko sklicevali na to določbo, da bi se
         jim njihovo delovno dovoljenje podaljšalo in da bi pridobili z njim povezano pravico do prebivanja. Ne bi bilo niti nujno
         niti smiselno preučevati razloge, zaradi katerih je Združeno kraljestvo podelilo njihova dovoljenja za vstop in prebivanje,
         to je, dovolilo vstop mladim samo kot osebam „au-pair“ ali študentom, za določen čas.

      24     Vlada Združenega kraljestva ter nemška, italijanska in nizozemska vlada pa nasprotno menijo, da so razlogi za prebivanje pomembni.
         Člen 6(1) Sklepa št. 1/80 naj bi se nanašal na pravico do dostopa do dela turških državljanov, ki jim je bilo dovoljeno vstopiti
         na ozemlje države članice kot delavcem. Turški državljani kot so E. Payir ter B. Akyuz in B. Ozturk naj se ne bi mogli sklicevati
         na to določbo, ker niso prišli v Združeno kraljestvo kot delavci. Čeprav se lahko dejavnost, ki so jo opravljali ti državljani,
         opredeli kot resnično in dejansko gospodarsko dejavnost, naj torej iz tega ne bi izhajalo, da naj bi imele zadevne osebe status
         delavcev niti da naj bi bile vključene v zakoniti trg dela države članice gostiteljice v smislu navedene določbe.

      25     Sklepanje, da se lahko turški državljani, ki jim je bil dovoljen vstop na ozemlje države članice kot osebam „au-pair“ ali
         študentom, sklicujejo na določbe člena 6(1) Sklepa št. 1/80, naj bi imelo hude posledice. Iz tega naj bi najprej izhajalo,
         da države članice ne bi mogle svobodno določati pogojev za vstop turških državljanov na svoje ozemlje. Spodbujalo naj bi tudi
         obid nacionalnih zakonodaj, saj naj bi zadevne osebe imele interes, da se predstavljajo kot študenti ali osebe „au-pair“,
         da bi se vključile v trg dela države članice, na ozemlje katere so vstopile. Nazadnje naj bi to vodilo države članice k strožji
         politiki sprejemanja turških študentov in oseb „au-pair“ v škodo teh dveh skupin oseb.

      26     Nemška in nizozemska vlada dodajata, da je izenačevanje položaja študenta ali osebe „au-pair“, ki opravljata delo s krajšim
         delovnim časom, s položajem običajnega delavca v nasprotju s pristopom, ki ga je izbral normodajalec Skupnosti v Direktivi
         Sveta 2004/114/ES z dne 13. decembra 2004 o pogojih za sprejem državljanov tretjih držav za namene študija, izmenjav učencev,
         neplačanega usposabljanja ali prostovoljnega dela (UL L 375, str. 12). Po njunem mnenju naj bi ta direktiva jasno razločevala
         med študentom in delavcem.

       Odgovor Sodišča
      27     Pri odgovoru na postavljeni vprašanji, kot sta bili preoblikovani v točki 20, je treba opozoriti na tri pogoje, določene v
         členu 6(1) Sklepa št. 1/80.

      28     Prvi izmed teh pogojev se nanaša na pojem delavca. Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da mora turški državljan za izpolnitev
         tega pogoja opravljati resnično in dejansko dejavnost, z izjemo dejavnosti, ki so tako majhne, da jih je mogoče šteti za postranske
         in pomožne. Bistvena značilnost delovnega razmerja je okoliščina, da oseba določen čas v korist druge osebe in pod vodstvom
         slednje opravlja dela, za katera v zameno prejme plačilo (glej zgoraj navedeno sodbo Birden, točka 25, in navedeno sodno prakso).

      29     Drugi pogoj se nanaša na vključenost v zakoniti trg dela. Sodišče je presodilo, da ta pojem označuje vse delavce, ki so upoštevali
         zakone in druge predpise države članice gostiteljice in ki imajo torej pravico opravljati poklicno dejavnost na njenem ozemlju
         (glej zgoraj navedeno sodbo Birden, točka 51).

      30     V členu 6(1) Sklepa št. 1/80 je kot tretji pogoj določen obstoj zakonite zaposlitve, to je trdnega in gotovega položaja na
         trgu dela države članice gostiteljice, in na tej podlagi obstoj nesporne pravice do prebivanja (glej sodbo z dne 19. novembra
         2002 v zadevi Kurz, C‑188/00, Recueil, str. I‑10691, točka 48).

      31     Glede na predložitveno odločbo so E. Payir ter B. Akyuz in B. Ozturk opravljali storitve, ki se jih lahko opredeli kot resnične
         in dejanske gospodarske dejavnosti. Iz spisa izhaja, da so delali pod vodstvom delodajalca in prejemali plačilo za svoje storitve.
         E. Payir je delala med 15 in 25 ur na teden, B. Akyuz in B. Ozturk pa sta delala največ 20 ur na teden. Ne zatrjuje se, da
         so dejavnosti, ki so jih te osebe opravljale, le postranske. Glede na njihov opis imajo tako te dejavnosti značilnosti, na
         podlagi katerih se načeloma lahko osebe, ki jih izvršujejo, opredeli kot „delavce“ v smislu člena 6(1) Sklepa št. 1/80.

      32     Glede drugih dveh pogojev predložitveno sodišče pojasnjuje, da so E. Payir ter B. Akyuz in B. Ozturk spoštovali nacionalno
         zakonodajo o priseljevanju in so torej zakonito vstopili v Združeno kraljestvo. To sodišče dodaja, da so se te osebe zaposlile
         v skladu ne samo s pravili s področja priseljevanja ampak tudi z delovnim pravom in zlasti da so bile te zaposlitve v skladu
         s pogoji iz njihovega dovoljenja za vstop na nacionalno ozemlje. Ugotovljeno naj bi bilo, da so imele nesporno pravico do
         prebivanja.

      33     Značilnosti zaposlitev, ki so jih sprejeli trije turški državljani iz postopka v glavni stvari, kot jih je predstavilo predložitveno
         sodišče, tako izpolnjujejo tudi druga dva pogoja iz člena 6(1) Sklepa št. 1/80, ki sta vključenost v zakoniti trg dela in
         opravljanje zakonite zaposlitve.

      34     Kljub temu se postavlja vprašanje, ali status oseb „au-pair“ ali študentov turških državljanov, katerih dejavnosti izpolnjujejo
         med drugim vse tri pogoje iz tega člena 6(1), odvzame tem državljanom status delavcev in jim prepreči, da bi se lahko vključili
         v zakoniti trg dela države članice v smislu te določbe.

      35     V zvezi s tem je najprej treba poudariti, da morebitni socialni namen dovoljenja za vstop, ki je izdan študentom ali osebam
         „au-pair“, in pravice do dela, ki jim je odobrena, sam po sebi ne odvzame značilnosti zakonitosti dejavnostim, ki so jih zadevne
         osebe izvrševale, in jim torej ne prepreči, da bi se vključile v zakoniti trg dela države članice gostiteljice. V točki 51
         zgoraj navedene sodbe Birden je Sodišče presodilo, da se pojem zakonitega trga dela ne more razlagati tako, da označuje splošni
         trg dela v nasprotju s posebnim trgom s socialnim namenom in podporo javnih organov.

      36     Nato je treba opozoriti, da Sklep št. 1/80 ne posega v pristojnost držav članic, da uredijo tako vstop turških državljanov
         na svoje ozemlje kot tudi pogoje njihove prve zaposlitve, ampak ureja v členu 6 le položaj turških delavcev, ki so že zakonito
         vključeni v trg dela države članice gostiteljice (sodba z dne 30. septembra 1997 v zadevi Ertanir, C‑98/96, Recueil, str. I‑5179,
         točka 23).

      37     V skladu z ustaljeno sodno prakso je cilj člena 6(1) Sklepa št. 1/80 postopna utrditev položaja turških delavcev v državi
         članici gostiteljici (glej zlasti sodbo z dne 10. januarja 2006 v zadevi Sedef, C‑230/03, ZOdl., str. I‑157, točka 34).

      38     Ta določba se tako nanaša na turške državljane, ki imajo status delavcev v državi članici gostiteljici, ne da bi se zahtevalo,
         da so vstopili v Skupnost kot delavci. Ta status lahko pridobijo po svojem vstopu v Skupnost. Tako je bil v zadevi, v kateri
         je bila izrečena zgoraj navedena sodba Birden, M. Birden, ki mu je bilo dovoljeno vstopiti na ozemlje države članice, najprej
         brezposeln v tej državi, preden je našel zaposlitev. V zadevi, ki je vodila do zgoraj navedene sodbe Kurz, je bilo zadevnemu
         turškemu državljanu dovoljeno vstopiti v Skupnost, ko je bil star 15 let, in to ne kot delavcu, ampak da bi opravil poklicno
         izobraževanje za inštalaterja vodovodnih in plinskih cevi.

      39     Če izpolnjuje pogoje iz člena 6(1), prva alinea, Sklepa št. 1/80, lahko turški državljan po izteku prvega leta dela zahteva
         podaljšanje svojega delovnega dovoljenja pri istem delodajalcu in uveljavlja z njim povezano pravico do prebivanja.

      40     Da bi se preverilo, ali turški državljani izpolnjujejo te pogoje, ni treba upoštevati namena, s katerim je bil tem osebam
         dovoljen vstop na ozemlje zadevne države članice. Sodišče je namreč večkrat presodilo, da člen 6(1) Sklepa št. 1/80 za priznanje
         pravic, ki jih podeljuje turškim državljanom, ne določa nobenega pogoja, povezanega z namenom, s katerim jim je bila najprej
         podeljena pravica do vstopa, do dela in do prebivanja (glej sodbo z dne 30. septembra 1997 v zadevi Günaydin, C‑36/96, Recueil,
         str. I‑5143, točki 51 in 52, in navedeno sodno prakso). Sodišče je tako presodilo, da namen, ki ga je izrazil turški državljan,
         da se vrne v svojo državo izvora po nekaj letih prebivanja v državi članici gostiteljici, le‑temu ne more preprečiti uveljavljanja
         pravice, določene v navedenem členu 6(1). Nasprotno bi veljalo le, če bi ta državljan skušal prevarati pristojne organe, s
         tem da bi izrazil lažen namen izključno zato, da bi mu ti organi neupravičeno izdali potrebna dovoljenja (glej v tem smislu
         zgoraj navedeno sodbo Günaydin, točki 54 in 60).

      41     Kot izhaja iz zgoraj navedene sodbe Günaydin, okoliščina, da je bil navedenemu turškemu državljanu dovoljen vstop na ozemlje
         države članice, da bi tam študiral, in da so njegova dovoljenja za prebivanje najprej vsebovala prepoved opravljanja plačane
         dejavnosti, temu državljanu ne preprečuje uveljavljanja določb člena 6(1) Sklepa št. 1/80, če je pozneje zakonito pridobil
         zaposlitev in je delal vsaj eno leto pri istem delodajalcu.

      42     Morebitna časovna omejitev pogodbe o zaposlitvi prav tako ne more biti ovira za uporabo člena 6(1) Sklepa 1/80. Sodišče je
         namreč presodilo, da bi države članice lahko turškim delavcem migrantom, ki so jim dovolile vstop na svoje ozemlje in ki tam
         opravljajo zakonito gospodarsko dejavnost neprekinjeno vsaj eno leto, neupravičeno odvzele pravice, ki jih lahko uveljavljajo
         neposredno na podlagi navedenega člena 6(1), če bi se zaradi začasnosti delovnega razmerja lahko podvomilo o zakonitosti zaposlitve,
         ki jo ima zadevna oseba v skladu s predpisi (glej zgoraj navedeno sodbo Birden, točka 64).

      43     Da bi tako ugotovili, ali lahko turški državljan, ki je zakonito vstopil na ozemlje države članice, po enem letu dela na tem
         ozemlju uveljavlja pravice iz člena 6(1) Sklepa št. 1/80, je treba preveriti, ali ta državljan izpolnjuje objektivne pogoje,
         navedene v tej določbi, ne da bi bilo treba upoštevati namene, za katere je bila pravica do vstopa na navedeno ozemlje prvotno
         podeljena, niti morebitne časovne omejitve njegove pravice do dela. Na podlagi ustaljene sodne prakse nacionalni organi ne
         morejo pogojevati ali omejevati uveljavljanja takih pravic, saj bi v nasprotnem primeru onemogočali polni učinek navedenega
         sklepa (glej zgoraj navedene sodbe Günaydin, točke od 37 do 40 in 50; Birden, točka 19; Kurz, točka 26; sodbo z dne 21. oktobra
         2003 v zadevi Abatay in drugi, C‑317/01 in C‑369/01, Recueil, str. I‑12301, točka 78, in zgoraj navedeno sodbo Sedef, točka
         34).

      44     Tako v zadevah, kot so te iz postopkov v glavni stvari, nameni, za katere je bilo dovoljenje za vstop odobreno zadevnim turškim
         državljanom, to je za opravljanje dejavnosti kot „au-pair“ ali študij, tem osebam ne morejo sami po sebi preprečiti uveljavljanja
         določb člena 6(1) Sklepa št. 1/80. To velja tudi za izjave o namenu, ki jih morajo dati ti državljani, da ne želijo ostati
         v državi članici gostiteljici več kot dve leti ali jo nameravajo zapustiti po koncu študija, ter za časovne omejitve njihovih
         dovoljenj za prebivanje.

      45     Če so pogoji, na katere je bilo opozorjeno v točkah od 27 do 30 te sodbe, izpolnjeni in zlasti če je potrjena resničnost dela,
         ki so ga sporni turški državljani opravljali, dejstvo, da so te osebe vstopile kot študenti z namenom študija ali kot oseba
         „au‑pair“ z namenom izboljšanja znanja jezika države članice gostiteljice, ni pomembno. Če ti turški državljani izpolnijo
         pogoje, predvidene v treh alineah člena 6(1) Sklepa št. 1/80, se jim ne more odvzeti pravic, ki jim jih ta določba postopoma
         podeljuje glede na trajanje njihove zaposlitve (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Günaydin, točka 37).

      46     V teh okoliščinah ni mogoče sprejeti utemeljitve držav članic, ki so predstavile svoja stališča, v skladu s katero bi lahko
         študent ali oseba „au‑pair“ obšla zakonodajo države članice gostiteljice, da bi postopoma pridobila neomejeno pravico dostopa
         do trga dela v tej državi. Do obida te zakonodaje namreč ne more priti, dokler zadevne osebe samo izvršujejo pravico, ki je
         izrecno predvidena s Sklepom št. 1/80. Nasprotno bi veljalo le, če bi te osebe pridobile pravico do vstopa na ozemlje države
         članice na goljufiv način, tako da bi lažno zatrjevale namen študija ali opravljanja dejavnosti kot „au‑pair“. Na drugi strani
         pa, če se potrdi resničnost njihovega namena z dejanskim študijem ali opravljanjem dejavnosti kot „au‑pair“, če zakonito najdejo
         delo v državi članici gostiteljici in če izpolnijo pogoje iz člena 6(1) Sklepa št. 1/80, lahko zadevne osebe uveljavljajo
         vse pravice, ki jim jih ta določba podeljuje.

      47     Nemška in nizozemska vlada se nazadnje sklicujeta na Direktivo 2004/114. Na podlagi zgradbe te direktive sklepata, da je normodajalec
         Skupnosti hotel omogočiti študentu, da se zaposli in da opravi določeno število ur dela, vendar ne da bi se ga obravnavalo
         kot delavca in torej ne da bi imel na podlagi tega dostop do trga dela države članice gostiteljice.

      48     Vendar navedena direktiva ni upoštevna. Na podlagi člena 4(1)(a) te direktive se ta uporablja namreč samo, če ne obstajajo
         ugodnejše določbe dvostranskih ali večstranskih sporazumov med Skupnostjo ali Skupnostjo in njenimi državami članicami na
         eni strani in eno ali več tretjimi državami na drugi strani. Kot je generalna pravobranilka opozorila v točki 57 svojih sklepnih
         predlogov, z Direktivo 2004/114 tako ni mogoče utemeljiti ozkega razumevanja člena 6(1) Sklepa št. 1/80 in z njo te določbe
         ni mogoče razlagati.

      49     Na postavljeno vprašanje je torej treba odgovoriti, da dejstvo, da je bilo turškemu državljanu dovoljeno vstopiti na ozemlje
         države članice kot osebi „au-pair“ ali študentu, ne more odvzeti temu državljanu statusa „delavca“ in mu preprečiti vključitve
         v „zakoniti trg dela“ te države članice v smislu člena 6(1) Sklepa št. 1/80. To dejstvo torej navedenemu državljanu ne more
         preprečiti, da bi se za podaljšanje svojega delovnega dovoljenja in za pridobitev z njim povezane pravice do prebivanja skliceval
         na to določbo.

       Stroški
      50     Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      Dejstvo, da je bilo turškemu državljanu dovoljeno vstopiti na ozemlje države članice kot osebi „au-pair“ ali študentu, ne
            more odvzeti temu državljanu statusa „delavca“ in mu preprečiti vključitve v „zakoniti trg dela“ te države članice v smislu
            člena 6(1) Sklepa št. 1/80 Pridružitvenega sveta z dne 19. septembra 1980 o razvoju pridružitve. To dejstvo torej navedenemu
            državljanu ne more preprečiti, da bi se za podaljšanje svojega delovnega dovoljenja in za pridobitev z njim povezane pravice
            do prebivanja skliceval na to določbo.
      Podpisi
      * Jezik postopka: angleščina.


Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 24. aprila 1996. # Ga. A. proti Evropskemu parlamentu. # Uradniki - Neupravičena odsotnost - Plačilo - Nedopustnost. # Zadeva T-6/94.


Sodba Sodišča z dne 12. novembra 1974. # Alliance nationale des mutualités chrétiennes in Institut national d'assurance maladie-invalidité proti Thomas Rzepa. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal du travail de Mons - Belgija. # Zadeva 35-74.


Sodba Sodišča z dne 15. maja 1974. # Bestuur van de Nieuwe Algemene Bedrijfsvereniging proti H. W. Kaufmann. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Centrale Raad van Beroep - Nizozemska. # Zadeva 184-73.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 22. marca 1990. # Openbaar Ministerie in Minister van Financïen proti Vincent Houben. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Hof van Beroep te Antwerpen - Belgija. # Prost pretok blaga - Dokazno breme. # Zadeva C-83/89.


Sodba Splošnega sodišča (osmi senat) z dne 7. februarja 2013. # Acron OAO proti Svet Evropske unije. # Damping - Uvoz raztopin sečnine in amonijevega nitrata s poreklom, med drugim, iz Rusije - Zahteva za ponovno preiskavo iz naslova novega izvoznika - Normalna vrednost - Izvozna cena - Členi 1, 2 in 11(4) in (9) Uredbe (ES) št. 384/96 (postali členi 1, 2 in 11(4) in (9) Uredbe (ES) št. 1225/2009). # Zadeva T-118/10.


Sodba Sodišča z dne 17. februarja 1976. # Hauptzollamt Göttingen in Bundesfinanzminister proti Wolfgang Miritz GmbH & Co. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesfinanzhof - Nemčija. # Zadeva 91-75.


Sodba Sodišča z dne 17. oktobra 1991. # Komisija Evropskih skupnosti proti Zvezni republiki Nemčiji. # Zadeva C-58/89.


title: Sodba Splošnega sodišča (osmi senat) z dne 21. maja 2014. # Research and Production Company "Melt Water" UAB proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Prijava figurativne znamke Skupnosti NUEVA - Člen 60 Uredbe (ES) št. 207/2009 - Neizpolnitev obveznosti plačila pristojbine v roku - Dvoumnost v jezikovni različici - Enotna razlaga - Nepredvidljive okoliščine in višja sila - Opravičljiva zmota - Dolžnost vestnosti in skrbnosti. # Zadeva T-61/13.

text:
               Stranke
               Razlogi za odločitev
               Izrek

            Stranke
            V zadevi T‑61/13,
            Research and Production Company „Melt Water“ UAB  s sedežem v Klaipėdi (Litva), ki jo zastopata V. Viešūnaitė in J. Stucka, odvetnika,
            tožeča stranka,
            proti
            Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) , ki ga zastopata V. Melgar in J. Ivanauskas, agenta,
            tožena stranka,
            zaradi pritožbe zoper odločbo četrtega odbora za pritožbe UUNT z dne 3. decembra 2012 (zadeva R 1794/2012‑4) v zvezi z zahtevo za registracijo figurativnega znaka NUEVA kot znamke Skupnosti,
            SPLOŠNO SODIŠČE (osmi senat),
            v sestavi M. Jaeger, predsednik, D. Gratsias, sodnik, in M. Kančeva (poročevalka), sodnica,
            sodna tajnica: J. Weychert, administratorka,
            na podlagi tožbe, vložene v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 6. februarja 2013,
            na podlagi odgovora na tožbo, vloženega v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 22. aprila 2013
            na podlagi obravnave z dne 9. januarja 2014,
            izreka naslednjo
            Sodbo

            Razlogi za odločitev
            Dejansko stanje
            1. Tožeča stranka, Research and Production Company „Melt Water“ UAB, je 19. januarja 2012 pri Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) vložila zahtevo za registracijo znamke Skupnosti na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 207/2009 z dne 26. februarja 2009 o znamki Skupnosti (UL L 78, str. 1).
            2. Znamka, katere registracija je bila zahtevana, je spodaj prikazani figurativni znak:
            >image>3
            3. Proizvodi, za katere je bila zahtevana registracija, spadajo v razred 32 Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji proizvodov in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kot je bil revidiran in spremenjen, in ustrezajo temu opisu: „Mineralne vode in sodavice ter druge brezalkoholne pijače; (nemedicinska) mineralna voda; mineralne vode [pijače], mineralna voda; mineralne vode in sodavice ter druge brezalkoholne pijače; ustekleničena voda, voda; izvirska voda; (pitna) (ustekleničena) voda; pitna (ustekleničena) voda; sodavice; mineralne vode [pijače], toniki [nemedicinske pijače], sodavice, namizne vode; (nemedicinska) mineralna voda, negazirane vode; mineralne vode“.
            4. Preizkuševalec je z odločbo z dne 18. julija 2012 na podlagi člena 7(1)(b) in (c) in člena 7(2) Uredbe št. 207/2009 zavrnil zahtevo za registracijo za vse proizvode iz točke 3 zgoraj z obrazložitvijo, da je zadevni znak opisen in brez razlikovalnega učinka.
            5. Preizkuševalec je v zadnjem odstavku svoje odločbe o zavrnitvi registracije v litovščini navedel:
            „Pravico imate, da zoper to odločbo vložite pritožbo [v litovščini: ‚apeliacija‘] v skladu s členom 59 Uredbe št. 207/2009. V skladu s členom 60 Uredbe št. 207/2009 se pritožba [v litovščini: ‚pranešimas apie apeliaciją‘] pisno vloži pri UUNT v dveh mesecih po vročitvi obvestila o odločbi, pisno izjavo [v litovščini: ‚rašytinis prašymas‘], v kateri so navedeni razlogi za pritožbo, pa je treba vložiti v roku štirih mesecev od tega datuma. Šteje se, da je izjava [v litovščini: ‚prašymas‘] vložena šele, ko je plačana pristojbina za pritožbo v višini 800 EUR.“
            6. Tožeča stranka je 28. julija 2012 prejela obvestilo o odločbi preizkuševalca.
            7. Zoper odločbo preizkuševalca je tožeča stranka 25. septembra 2012 vložila pritožbo na podlagi členov od 58 do 64 Uredbe št. 207/2009.
            8. UUNT je 4. oktobra 2012 po telefonu navezal stik s tožečo stranko in jo opozoril, da pristojbina za pritožbo ni bila plačana. Tožeča stranka je v dopisu z istega dne v odgovor na to opozorilo UUNT pojasnila, da iz odločbe preizkuševalca in iz člena 60 Uredbe št. 207/2009 izhaja, da je navedeno pristojbino mogoče plačati do datuma vložitve izjave, v kateri so navedeni razlogi za pritožbo, to je v roku štirih mesecev od obvestila o odločbi.
            9. UUNT je 5. oktobra 2012 tožeči stranki poslal obvestilo, da pristojbina ni bila plačana v predpisanem roku, ki se je po navedbah UUNT iztekel 28. septembra 2012. Tožeča stranka, ki je bila pozvana, naj poda stališča, se je sklicevala na svoj dopis z dne 4. oktobra 2012.
            10. Tožeča stranka je 9. oktobra 2012 vložila izjavo, v kateri so navedeni razlogi za pritožbo. UUNT je 10. oktobra 2012 prejel plačilo pristojbine za pritožbo, ki ga je tožeča stranka izvršila dan prej.
            11. Z odločbo z dne 3. decembra 2012 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) je četrti odbor za pritožbe UUNT štel, da pritožba tožeče stranke ni bila vložena. Najprej je presodil, da je bilo besedilo člena 60 Uredbe št. 207/2009 v odločbi preizkuševalca pravilno povzeto. Nato je navedel, da se poved „[š]teje se, da je pritožba vložena šele, ko je plačana pristojbina za pritožbo“ v tem členu lahko navezuje le na prejšnjo poved, ki se nanaša na vložitev pritožbe in ki določa dvomesečni rok, ne pa na naslednjo poved, ki se nanaša na vložitev izjave in ki določa štirimesečni rok. Poudaril je tudi, da je v pravilu 49(3) Uredbe Komisije (ES) št. 2868/95 z dne 13. decembra 1995 za izvedbo Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 o znamki Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 189) navedeno, da če je pristojbina plačana po izteku roka za vložitev pritožbe, določenega v členu 60 Uredbe št. 207/2009, se pritožba ne šteje za vloženo, pristojbina za pritožbo pa se vrne prijavitelju. V obravnavanem primeru je tako ugotovil, da je tožeča stranka pristojbino za pritožbo plačala 10. oktobra 2012, po izteku dvomesečnega roka, določenega za vložitev pritožbe in za plačilo pristojbine, to je 28. septembra 2012. Zato je na podlagi člena 60 Uredbe št. 207/2009 v bistvu štel, da pritožba ni bila vložena, in odredil vračilo navedene pristojbine na podlagi pravila 49(3) Uredbe št. 2868/95.
            Predlogi strank
            12. Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:
            – razveljavi izpodbijano odločbo;
            – šteje, da je bila njena pritožba pri odboru za pritožbe vložena;
            – UUNT naloži plačilo stroškov.
            13. UUNT Splošnemu sodišču predlaga, naj:
            – tožbo zavrne;
            – tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
            Pravo
            Dopustnost drugega predloga tožeče stranke
            14. Tožeča stranka v svojem drugem predlogu navaja, naj se njena pritožba pred odborom za pritožbe šteje za vloženo in naj s tem, v bistvu, Splošno sodišče odboru za pritožbe naloži, da navedeno pritožbo razglasi za vloženo.
            15. V zvezi s tem zadostuje spomniti, da mora v skladu z ustaljeno sodno prakso v okviru tožbe, vložene pri sodišču Evropske unije zoper odločbo odbora za pritožbe UUNT, UUNT v skladu s členom 65(6) Uredbe št. 207/2009 sprejeti ukrepe za uskladitev s sodbo sodišča Unije. Torej Splošno sodišče ni pristojno, da bi UUNT naložilo, kako naj odloči, temveč je UUNT tisti, ki mora odločiti na podlagi izreka in obrazložitve sodbe sodišča Unije (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 11. julija 2007 v zadevi El Corte Inglés proti UUNT – Bolaños Sabri (PiraÑAM diseño original Juan Bolaños), T‑443/05, ZOdl., str. II‑2579, točka 20 in navedena sodna praksa).
            16. Predlog tožeče stranke, naj Splošno sodišče UUNT naloži, da pritožbo razglasi za vloženo, je torej nedopusten.
            Vsebinska presoja
            17. Tožeča stranka v utemeljitev tožbe kot edini razlog navaja kršitev člena 60 Uredbe št. 207/2009. V bistvu meni, da je bila njena pritožba pred odborom za pritožbe vložena, saj je pristojbino za pritožbo plačala v roku, določenem v navedenem členu v verodostojni, litovski različici. Trdi, da je v besedilu tega člena v litovski različici jasno in nedvoumno navedeno, da je plačilo pristojbine za pritožbo vezano na vložitev izjave, v kateri so navedeni razlogi za pritožbo, in da je v ta namen določen štirimesečni, in ne dvomesečni rok kot za vložitev pritožbe.
            18. UUNT prereka trditve tožeče stranke.
            19. V členu 60 Uredbe št. 207/2009, naslovljenem „Rok in oblika pritožbe“, je navedeno:
            „Pritožba [zoper odločbe UUNT iz člena 58 te uredbe, zlasti odločbe preizkuševalca (v litovščini: ‚pranešimas apie apeliaciją‘),] se pisno vloži pri [UUNT] v dveh mesecih po datumu [vročitvi] obvestila o odločbi, zoper katero je vložena pritožba. Šteje se, da je pritožba [v litovščini: ‚prašymas‘] vložena šele, ko je plačana pristojbina za pritožbo. V roku štirih mesecev po datumu [vročitvi] obvestila o odločbi je treba vložiti pisno izjavo [v litovščini: ‚rašytinis prašymas‘], ki navaja vzroke za pritožbo.“
            20. V skladu z ustaljeno sodno prakso, ki se zgleduje po členu 314 ES in členu 55 EU, so vse jezikovne različice določbe prava Unije enako verodostojne in jim je treba načeloma priznati enako vrednost, ki zlasti ne sme biti odvisna od števila prebivalcev držav članic, ki govorijo zadevni jezik (glej v tem smislu sodbi Sodišča z dne 2. aprila 1998 v zadevi EMU Tabac in drugi, C‑296/95, Recueil, str. I‑1605, točka 36, in z dne 20. novembra 2003 v zadevi Kyocera, C‑152/01, Recueil, str. I‑13821, točka 32, ter sodbo Splošnega sodišča z dne 20. septembra 2012 v zadevi Madžarska proti Komisiji, T‑407/10, točka 39).
            21. V obravnavanem primeru ni sporno, da je litovska različica člena 60 Uredbe št. 207/2009 verodostojna, tako kot ostale različice te določbe v uradnih jezikih Unije.
            22. V zvezi z besedilom litovske različice člena 60 Uredbe št. 207/2009 je treba v prvi povedi izpostaviti izraz „pranešimas“, ki dobesedno pomeni „sporočilo“ in označuje pritožbo, ki se vloži pri UUNT, v tretji povedi pa izraz „prašymas“, ki dobesedno pomeni „vloga“ in označuje izjavo, v kateri so navedeni razlogi za pritožbo. V drugi povedi navedenega besedila je poleg tega navedeno, da se šteje, da je izjava (prašymas) vložena šele, ko je plačana pristojbina za pritožbo.
            23. Ugotoviti je treba, da je izraz „prašymas“ v drugi povedi člena 60 Uredbe št. 207/2009 dvoumen. Kot navaja tožeča stranka, se na eni strani zdi, da se ne navezuje na drug izraz, uporabljen v prvi povedi, ki označuje pritožbo, ki se vloži pri UUNT, temveč na enak izraz, uporabljen v tretji povedi, ki označuje izjavo, v kateri so navedeni razlogi za pritožbo, s čimer namiguje, da je rok za plačilo pristojbine za pritožbo, tako kot za vložitev izjave, štiri mesece. Na drugi strani, kot zatrjuje UUNT, umestitev navedenega izraza v drugo poved kaže na to, da je vezan na prejšnjo poved, ki se nanaša na pritožbo, ki se vloži pri UUNT v roku dveh mesecev, in ne na naslednjo poved, ki se nanaša na izjavo, v kateri so navedeni razlogi za pritožbo.
            24. Iz tega izhaja, da drugače od nasprotujočih si prepričanj glede jasnosti, ki sta jih stranki izrazili v svojih pisnih stališčih, litovska različica člena 60 Uredbe št. 207/2009 ni nedvoumna in vzbuja dvome glede njene razlage in uporabe.
            25. Zato je treba določiti pravilno in enotno razlago člena 60 Uredbe št. 207/2009 ter preučiti pravne posledice uporabe navedenega člena v obravnavanem primeru s strani UUNT.
            26. V skladu z ustaljeno sodno prakso se formulacija določbe prava Unije v eni od jezikovnih različic ne more uporabljati kot edina podlaga za razlago te določbe in glede tega ne more imeti prednosti pred drugimi jezikovnimi različicami. Tak pristop namreč ne bi bil združljiv z zahtevo po enotni uporabi prava Unije (sodbe Sodišča z dne 12. novembra 1998 v zadevi Institute of the Motor Industry, C‑149/97, Recueil, str. I‑7053, točka 16; z dne 3. aprila 2008 v zadevi Endendijk, C‑187/07, ZOdl., str. I‑2115, točka 23, in z dne 9. oktobra 2008 v zadevi Sabatauskas in drugi, C‑239/07, ZOdl., str. I‑7523, točka 38).
            27. Na eni strani potreba po enotni razlagi prava Unije izključuje, da bi se v dvomu besedilo neke določbe obravnavalo ločeno, in zahteva, da se razlaga in uporablja ob upoštevanju različic v vseh drugih uradnih jezikih (sodba Sodišča z dne 12. julija 1979 v zadevi Koschniske, 9/79, Recueil, str. 2717, točka 6; glej tudi sodbo Sodišča z dne 17. oktobra 1996 v zadevi Lubella, C‑64/95, Recueil, str. I‑5105, točka 17 in navedena sodna praksa, in sodbo Splošnega sodišča z dne 15. septembra 2011 v zadevi Prinz Sobieski zu Schwarzenberg proti UUNT – British-American Tobacco Polska (Romuald Prinz Sobieski zu Schwarzenberg), T‑271/09, neobjavljena v ZOdl., točka 38 in navedena sodna praksa).
            28. Na drugi strani potreba po enotni razlagi prava Unije v primeru razhajanj med različnimi jezikovnimi različicami določbe zahteva, da se ta določba razlaga glede na splošno sistematiko in namen ureditve, katere del je (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 27. oktobra 1977 v zadevi Bouchereau, 30/77, Recueil, str. 1999, točka 14; zgoraj v točki 20 navedeno sodbo Kyocera, točka 33, in sodbo Sodišča z dne 22. marca 2012 v zadevi Génesis, C‑190/10, točka 42 in navedena sodna praksa).
            29. Glede različic člena 60 Uredbe št. 207/2009 v drugih uradnih jezikih Unije, zlasti v petih delovnih jezikih UUNT, je treba poudariti, prvič, da se v francoski, angleški, nemški, italijanski in španski različici izrazi „recours“, „notice“, „Beschwerde“, „ricorso“ in „recurso“, ki so uporabljeni v drugi povedi navedenega člena, jasno navezujejo na enak izraz, uporabljen v prvi povedi, in označujejo pritožbo, ki se vloži pri UUNT v dveh mesecih od obvestila o odločbi, zoper katero je vložena pritožba, in ne na drug izraz, uporabljen v tretji povedi, s katerim bi bila označena izjava, v kateri so navedeni razlogi za pritožbo, v roku štirih mesecev.
            30. Drugič, z vidika splošne sistematike in namena druge povedi člena 60 Uredbe št. 207/2009 je treba šteti, da se želijo s to povedjo preprečiti povsem formalne pritožbe, ki jim ne bi bila priložena izjava, v kateri so navedeni razlogi za pritožbo, oziroma se želi odvrniti od vlaganja neresnih pritožb.
            31. Zato je treba člen 60 Uredbe št. 207/2009 razlagati enotno, in sicer tako, da se za to, da bi se lahko štelo, da je pritožba vložena, zahteva plačilo pristojbine za pritožbo, plačilo pa je vezano na vložitev pritožbe in mora biti izvršeno, tako kot pritožba, v dveh mesecih od vročitve obvestila o odločbi, zoper katero je vložena pritožba. Štirimesečni rok od vročitve obvestila o odločbi velja samo za vložitev izjave, v kateri so navedeni razlogi za pritožbo, in ne za plačilo pristojbine za pritožbo.
            32. Poleg tega je treba poudariti, kot je to storil odbor za pritožbe v točki 13 izpodbijane odločbe, da to enotno razlago potrjuje pravilo 49(3) Uredbe št. 2868/95. To pravilo, katerega besedilo je jasno in nedvoumno tako v litovščini kot v drugih jezikih, navedenih zgoraj v točki 29, določa, da če je pristojbina za pritožbo plačana po izteku roka za vložitev pritožbe v skladu s členom 60 Uredbe št. 207/2009, se pritožba ne šteje za vloženo, pristojbina za pritožbo pa se vrne prijavitelju. Šteti je treba, da se izraz „rok za vložitev pritožbe“ navezuje na dvomesečni rok za vložitev pritožbe, in ne na štirimesečni rok za vložitev izjave, v kateri so navedeni razlogi za pritožbo.
            33. V zvezi z navedbo tožeče stranke v njenih pisnih vlogah, da je treba za zagotovitev pravne varnosti člen 60 Uredbe št. 207/2009 razlagati čim bolj v korist njenih interesov, je treba najprej poudariti, da je tožeča stranka na obravnavi pojasnila, da ta navedba ni samostojen očitek, ki se nanaša na kršitev načela pravne varnosti, temveč je bila podana zgolj v podporo njenemu edinemu tožbenemu razlogu, ki se nanaša na kršitev navedenega člena, kar je bilo zabeleženo v zapisnik obravnave.
            34. Vendar zadostuje poudariti, da je prav načelo pravne varnosti v povezavi z načelom enakosti in prepovedi diskriminacije odbor za pritožbe zavezovalo k temu, da člen 60 Uredbe št. 207/2009 razlaga enotno, v skladu z razlago, navedeno zgoraj v točki 31, in mu onemogočalo, da se od te razlage odmakne v korist tožeče stranke. Ker navedena enotna razlaga temelji na različicah tega člena v drugih uradnih jezikih Unije ter na njegovi splošni sistematiki in namenu, je edina, ki je v skladu z načelom pravne varnosti. Spoštovanje procesnih rokov, zlasti za pritožbo, je namreč vprašanje javnega reda in vse razlage, drugačne od te enotne razlage, lahko škodujejo pravni varnosti (glej v tem smislu in po analogiji sodbo Splošnega sodišča z dne 19. septembra 2012 v zadevi Video Research USA proti UUNT (VR), T‑267/11, točka 35, in sklep Splošnega sodišča z dne 24. oktobra 2013 v zadevi Stromberg Menswear proti UUNT – Leketoy Stormberg Inter (STORMBERG), T‑451/12, točka 38).
            35. Odbor za pritožbe je v točki 12 izpodbijane odločbe člen 60 Uredbe št. 207/2009 torej upravičeno razlagal tako, da se za to, da bi se pritožba štela za vloženo, zahteva plačilo pristojbine za pritožbo v dvomesečnem roku, določenim za njeno vložitev.
            36. Glede navedbe tožeče stranke, da je preizkuševalec UUNT v svoji odločbi izrecno ponovil litovsko različico člena 60 Uredbe št. 207/2009, brez dodatnega pojasnila, je treba najprej poudariti, da je preizkuševalec UUNT v obvestilu o svoji odločbi o zavrnitvi registracije (glej točko 5 zgoraj) povzel dvoumnost iz litovske različice navedenega člena v zvezi z rokom plačila pristojbine za pritožbo, kakor je ugotovljena zgoraj (glej točke od 22 do 24), ne da bi tožečo stranko opozoril na to dvoumnost niti na razhajanje te različice in ostalih verodostojnih jezikovnih različic. Poleg tega je UUNT na obravnavi priznal obstoj te dvoumnosti in tega razhajanja, za katera, kot pravi, do obravnavane zadeve ni vedel, je pa zatrdil, da to ne vpliva na potrebo po enotni razlagi navedene določbe.
            37. Preučiti je torej treba, ali se tožeča stranka v obravnavanem primeru lahko sklicuje na to, da je preizkuševalec UUNT povzel dvoumnost, ki vpliva na zakonitost litovske različice člena 60 Uredbe št. 207/2009, da bi se tako odstopilo od enotne razlage navedenega člena in da bi tožeča stranka s tem upravičila neplačilo pristojbine za pritožbo v predpisanem roku.
            38. V skladu z ustaljeno sodno prakso je od uporabe predpisov Unije v zvezi s procesnimi roki mogoče odstopiti le v izjemnih okoliščinah, saj stroga uporaba teh pravil ustreza zahtevam po pravni varnosti in nujnosti, da se prepreči vsakršna diskriminacija ali vsakršno samovoljno ravnanje pri vodenju sodnih postopkov (sodba Sodišča z dne 26. novembra 1985 v zadevi Cockerill-Sambre proti Komisiji, 42/85, Recueil, str. 3749, točka 10). Ne glede na to, ali so te okoliščine opredeljene kot nepredvidljive, kot višja sila ali kot opravičljiva zmota, v vsakem primeru vsebujejo subjektivni element, ki za dobroverno stranko prinaša obveznost, da dokaže vso zahtevano vestnost in skrbnost, ki se zahteva od običajno obveščenega subjekta, da bi bil tako nadzorovan potek postopka in da bi bili spoštovani predpisani roki (glej v tem smislu sodbi Sodišča z dne 15. decembra 1994 v zadevi Bayer proti Komisiji, C‑195/91 P, Recueil, str. I‑5619, točki 31 in 32, in z dne 22. septembra 2011 v zadevi Bell & Ross proti UUNT, C‑426/10 P, ZOdl., str. I‑8849, točki 47 in 48, ter sklep Splošnega sodišča z dne 1. aprila 2011 v zadevi Doherty proti Komisiji, T‑468/10, ZOdl., str. II‑1497, točke 18, 19, 27 in 28 ter navedena sodna praksa).
            39. V obravnavanem primeru pa je treba ugotoviti, da tožeča stranka ni dokazala vestnosti in skrbnosti, ki se zahteva za namene nadzora in spoštovanja roka, določenega za plačilo pristojbine za pritožbo.
            40. Najprej je treba namreč šteti, da bi morala običajno vestna in skrbna prijaviteljica znamke Skupnosti člen 60 Uredbe št. 207/2009 primerjati s pravilom 49(3) Uredbe št. 2868/95 (glej točko 32 zgoraj), katerega besedilo je jasno in nedvoumno tako v litovščini kot v drugih jezikih, navedenih zgoraj v točki 29, in ki vložitev pritožbe pogojuje s plačilom pristojbine za to pritožbo v roku, določenim za njeno vložitev, ne glede na rok, ki ga navedeni člen določa za naknadno vložitev izjave, v kateri so navedeni razlogi za pritožbo. Tožeča stranka je poleg tega na obravnavi potrdila, da je navedeno pravilo v času vložitve svoje pritožbe poznala.
            41. Običajno vestna in skrbna prijaviteljica znamke Skupnosti, ki je, tako kot tožeča stranka, v svoji prijavi znamke Skupnosti kot drugi jezik izbrala angleščino, bi lahko vsaj preverila besedilo člena 60 Uredbe št. 207/2009 v angleški različici, v skladu s katerim se „[š]teje […], da je pritožba vložena šele, ko je plačana pristojbina za pritožbo“ ([t]he notice shall be deemed to have been filed only when the fee for appeal has been paid). Navedeno besedilo v angleškem jeziku tako plačilo pristojbine za pritožbo (fee for appeal) jasno navezuje na vložitev pritožbe (notice of appeal), za katero jo določen dvomesečni rok, in ne na vložitev izjave, v kateri so navedeni razlogi za pritožbo (statement setting out the grounds of appeal), za katero je določen štirimesečni rok.
            42. Zaradi pomanjkanja vestnosti in skrbnosti se tožeča stranka ne more uspešno sklicevati na nikakršno nepredvidljivo okoliščino, višjo silo ali opravičljivo zmoto, da bi upravičila svojo neizvršitev plačila pristojbine za pritožbo v predpisanem roku (glej po analogiji sklep Splošnega sodišča z dne 15. aprila 2011 v zadevi Longevity Health Products proti UUNT – Biofarma (VITACHRON female), T‑96/11, neobjavljen v ZOdl., točka 19). Poleg tega se tožeča stranka ni oprla na noben očitek, ki bi se izrecno nanašal na nepredvidljive okoliščine ali na opravičljivost te neizvršitve.
            43. Vsekakor je treba še ugotoviti, da tožeči stranki, potem ko jo je UUNT obvestil o neplačilu pristojbine za pritožbo v predpisanem roku in na nevarnost, da se bo zato štelo, da njena pritožba ni bila vložena, ni bila odvzeta pravica do pritožbe pred samim UUNT. Namreč, tudi ob predpostavki, da je tožeča stranka nameravala zatrditi, da kljub dokazanemu vestnemu ravnanju, ki so ga zahtevale okoliščine, ni mogla upoštevati časovnega roka za plačilo pristojbine za pritožbo, je imela še vedno na voljo postopek restitutio in integrum pred UUNT in bi lahko vložila tožbo na podlagi člena 81 Uredbe št. 207/2009 (glej po analogiji sodbo Splošnega sodišča z dne 11. maja 2011 v zadevi Flaco-Geräte proti UUNT – Delgado Sánchez (FLACO), T‑74/10, neobjavljena v ZOdl., točka 26).
            44. V teh okoliščinah odboru za pritožbe ni mogoče očitati, da je kršil člen 60 Uredbe št. 207/2009, ker je ob uporabi navedenega člena v povezavi s pravilom 49(3) Uredbe št. 2868/95 ugotovil, da je tožeča stranka pristojbino za pritožbo plačala po izteku dvomesečnega roka, določenega za njeno plačilo, ter odločil, da je zaradi neupoštevanja tega roka treba šteti, da tožeča stranka pritožbe ni vložila in da je treba pristojbino za pritožbo tožeči stranki povrniti.
            45. Glede na vse navedeno je treba edini tožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen in s tem zavrniti tudi tožbo v celoti.
            Stroški
            46. V skladu s členom 87(2) Poslovnika Splošnega sodišča se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Vendar člen 87(3), prvi odstavek, in fine , tega poslovnika določa, da lahko Splošno sodišče v izjemnih okoliščinah odloči, da se stroški delijo.
            47. V obravnavanem primeru je treba uravnotežiti na eni strani potrebo po enotni razlagi člena 60 Uredbe št. 207/2009 ter dolžnost vestnosti in skrbnosti tožeče stranke in na drugi strani dvoumnost litovske različice navedenega člena, kakor jo je povzel preizkuševalec UUNT v svojem obvestilu o odločbi o zavrnitvi registracije.
            48. Ob upoštevanju izjemnih okoliščin v smislu člena 87(3), prvi pododstavek, in fine , Poslovnika se zaradi pravičnosti UUNT naloži plačilo njegovih stroškov in stroškov tožeče stranke (glej v tem smislu in po analogiji sodbo Splošnega sodišča z dne 23. novembra 2011 v zadevi Jones in drugi proti Komisiji, T‑320/07, neobjavljena v ZOdl., točka 158, in sklep Splošnega sodišča z dne 13. novembra 2012 v zadevi ClientEarth in drugi proti Komisiji, T‑278/11, točka 51).

            Izrek
            Iz teh razlogov je
            SPLOŠNO SODIŠČE (osmi senat)
            razsodilo:
            1. Tožba se zavrne.
            2. Urad za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) nosi svoje stroške in stroške družbe Research and Production Company „Melt Water“ UAB.

    ---documentbreak---

         SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (osmi senat)
      z dne 21. maja 2013 (
            *1
         )
      „Znamka Skupnosti — Prijava figurativne znamke Skupnosti NUEVA — Člen 60 Uredbe (ES) št. 207/2009 — Neizpolnitev obveznosti plačila pristojbine v roku — Dvoumnost v jezikovni različici — Enotna razlaga — Nepredvidljive okoliščine in višja sila — Opravičljiva zmota — Dolžnost vestnosti in skrbnosti“
      V zadevi T‑61/13,

         Research and Production Company „Melt Water“ UAB s sedežem v Klaipėdi (Litva), ki jo zastopata V. Viešūnaitė in J. Stucka, odvetnika,
      tožeča stranka,
      proti

         Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopata V. Melgar in J. Ivanauskas, agenta,
      tožena stranka,
      zaradi pritožbe zoper odločbo četrtega odbora za pritožbe UUNT z dne 3. decembra 2012 (zadeva R 1794/2012‑4) v zvezi z zahtevo za registracijo figurativnega znaka NUEVA kot znamke Skupnosti,
      SPLOŠNO SODIŠČE (osmi senat),
      v sestavi M. Jaeger, predsednik, D. Gratsias, sodnik, in M. Kančeva (poročevalka), sodnica,
      sodna tajnica: J. Weychert, administratorka,
      na podlagi tožbe, vložene v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 6. februarja 2013,
      na podlagi odgovora na tožbo, vloženega v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 22. aprila 2013
      na podlagi obravnave z dne 9. januarja 2014,
      izreka naslednjo

         Sodbo

         Dejansko stanje

               1

               Tožeča stranka, Research and Production Company „Melt Water“ UAB, je 19. januarja 2012 pri Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) vložila zahtevo za registracijo znamke Skupnosti na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 207/2009 z dne 26. februarja 2009 o znamki Skupnosti (UL L 78, str. 1).

               2

               Znamka, katere registracija je bila zahtevana, je spodaj prikazani figurativni znak:

               3

               Proizvodi, za katere je bila zahtevana registracija, spadajo v razred 32 Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji proizvodov in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kot je bil revidiran in spremenjen, in ustrezajo temu opisu: „Mineralne vode in sodavice ter druge brezalkoholne pijače; (nemedicinska) mineralna voda; mineralne vode [pijače], mineralna voda; mineralne vode in sodavice ter druge brezalkoholne pijače; ustekleničena voda, voda; izvirska voda; (pitna) (ustekleničena) voda; pitna (ustekleničena) voda; sodavice; mineralne vode [pijače], toniki [nemedicinske pijače], sodavice, namizne vode; (nemedicinska) mineralna voda, negazirane vode; mineralne vode“.

               4

               Preizkuševalec je z odločbo z dne 18. julija 2012 na podlagi člena 7(1)(b) in (c) in člena 7(2) Uredbe št. 207/2009 zavrnil zahtevo za registracijo za vse proizvode iz točke 3 zgoraj z obrazložitvijo, da je zadevni znak opisen in brez razlikovalnega učinka.

               5

               Preizkuševalec je v zadnjem odstavku svoje odločbe o zavrnitvi registracije v litovščini navedel:
               „Pravico imate, da zoper to odločbo vložite pritožbo [v litovščini: ‚apeliacija‘] v skladu s členom 59 Uredbe št. 207/2009. V skladu s členom 60 Uredbe št. 207/2009 se pritožba [v litovščini: ‚pranešimas apie apeliaciją‘] pisno vloži pri UUNT v dveh mesecih po vročitvi obvestila o odločbi, pisno izjavo [v litovščini: ‚rašytinis prašymas‘], v kateri so navedeni razlogi za pritožbo, pa je treba vložiti v roku štirih mesecev od tega datuma. Šteje se, da je izjava [v litovščini: ‚prašymas‘] vložena šele, ko je plačana pristojbina za pritožbo v višini 800 EUR.“

               6

               Tožeča stranka je 28. julija 2012 prejela obvestilo o odločbi preizkuševalca.

               7

               Zoper odločbo preizkuševalca je tožeča stranka 25. septembra 2012 vložila pritožbo na podlagi členov od 58 do 64 Uredbe št. 207/2009.

               8

               UUNT je 4. oktobra 2012 po telefonu navezal stik s tožečo stranko in jo opozoril, da pristojbina za pritožbo ni bila plačana. Tožeča stranka je v dopisu z istega dne v odgovor na to opozorilo UUNT pojasnila, da iz odločbe preizkuševalca in iz člena 60 Uredbe št. 207/2009 izhaja, da je navedeno pristojbino mogoče plačati do datuma vložitve izjave, v kateri so navedeni razlogi za pritožbo, to je v roku štirih mesecev od obvestila o odločbi.

               9

               UUNT je 5. oktobra 2012 tožeči stranki poslal obvestilo, da pristojbina ni bila plačana v predpisanem roku, ki se je po navedbah UUNT iztekel 28. septembra 2012. Tožeča stranka, ki je bila pozvana, naj poda stališča, se je sklicevala na svoj dopis z dne 4. oktobra 2012.

               10

               Tožeča stranka je 9. oktobra 2012 vložila izjavo, v kateri so navedeni razlogi za pritožbo. UUNT je 10. oktobra 2012 prejel plačilo pristojbine za pritožbo, ki ga je tožeča stranka izvršila dan prej.

               11

               Z odločbo z dne 3. decembra 2012 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) je četrti odbor za pritožbe UUNT štel, da pritožba tožeče stranke ni bila vložena. Najprej je presodil, da je bilo besedilo člena 60 Uredbe št. 207/2009 v odločbi preizkuševalca pravilno povzeto. Nato je navedel, da se poved „[š]teje se, da je pritožba vložena šele, ko je plačana pristojbina za pritožbo“ v tem členu lahko navezuje le na prejšnjo poved, ki se nanaša na vložitev pritožbe in ki določa dvomesečni rok, ne pa na naslednjo poved, ki se nanaša na vložitev izjave in ki določa štirimesečni rok. Poudaril je tudi, da je v pravilu 49(3) Uredbe Komisije (ES) št. 2868/95 z dne 13. decembra 1995 za izvedbo Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 o znamki Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 189) navedeno, da če je pristojbina plačana po izteku roka za vložitev pritožbe, določenega v členu 60 Uredbe št. 207/2009, se pritožba ne šteje za vloženo, pristojbina za pritožbo pa se vrne prijavitelju. V obravnavanem primeru je tako ugotovil, da je tožeča stranka pristojbino za pritožbo plačala 10. oktobra 2012, po izteku dvomesečnega roka, določenega za vložitev pritožbe in za plačilo pristojbine, to je 28. septembra 2012. Zato je na podlagi člena 60 Uredbe št. 207/2009 v bistvu štel, da pritožba ni bila vložena, in odredil vračilo navedene pristojbine na podlagi pravila 49(3) Uredbe št. 2868/95.

         Predlogi strank

               12

               Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:

                        —

                        razveljavi izpodbijano odločbo;

                        —

                        šteje, da je bila njena pritožba pri odboru za pritožbe vložena;

                        —

                        UUNT naloži plačilo stroškov.

               13

               UUNT Splošnemu sodišču predlaga, naj:

                        —

                        tožbo zavrne;

                        —

                        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.

         Pravo

         Dopustnost drugega predloga tožeče stranke

               14

               Tožeča stranka v svojem drugem predlogu navaja, naj se njena pritožba pred odborom za pritožbe šteje za vloženo in naj s tem, v bistvu, Splošno sodišče odboru za pritožbe naloži, da navedeno pritožbo razglasi za vloženo.

               15

               V zvezi s tem zadostuje spomniti, da mora v skladu z ustaljeno sodno prakso v okviru tožbe, vložene pri sodišču Evropske unije zoper odločbo odbora za pritožbe UUNT, UUNT v skladu s členom 65(6) Uredbe št. 207/2009 sprejeti ukrepe za uskladitev s sodbo sodišča Unije. Torej Splošno sodišče ni pristojno, da bi UUNT naložilo, kako naj odloči, temveč je UUNT tisti, ki mora odločiti na podlagi izreka in obrazložitve sodbe sodišča Unije (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 11. julija 2007 v zadevi El Corte Inglés proti UUNT – Bolaños Sabri (PiraÑAM diseño original Juan Bolaños), T-443/05, ZOdl., str. II-2579, točka 20 in navedena sodna praksa).

               16

               Predlog tožeče stranke, naj Splošno sodišče UUNT naloži, da pritožbo razglasi za vloženo, je torej nedopusten.

         Vsebinska presoja

               17

               Tožeča stranka v utemeljitev tožbe kot edini razlog navaja kršitev člena 60 Uredbe št. 207/2009. V bistvu meni, da je bila njena pritožba pred odborom za pritožbe vložena, saj je pristojbino za pritožbo plačala v roku, določenem v navedenem členu v verodostojni, litovski različici. Trdi, da je v besedilu tega člena v litovski različici jasno in nedvoumno navedeno, da je plačilo pristojbine za pritožbo vezano na vložitev izjave, v kateri so navedeni razlogi za pritožbo, in da je v ta namen določen štirimesečni, in ne dvomesečni rok kot za vložitev pritožbe.

               18

               UUNT prereka trditve tožeče stranke.

               19

               V členu 60 Uredbe št. 207/2009, naslovljenem „Rok in oblika pritožbe“, je navedeno:
               „Pritožba [zoper odločbe UUNT iz člena 58 te uredbe, zlasti odločbe preizkuševalca (v litovščini: ‚pranešimas apie apeliaciją‘),] se pisno vloži pri [UUNT] v dveh mesecih po datumu [vročitvi] obvestila o odločbi, zoper katero je vložena pritožba. Šteje se, da je pritožba [v litovščini: ‚prašymas‘] vložena šele, ko je plačana pristojbina za pritožbo. V roku štirih mesecev po datumu [vročitvi] obvestila o odločbi je treba vložiti pisno izjavo [v litovščini: ‚rašytinis prašymas‘], ki navaja vzroke za pritožbo.“

               20

               V skladu z ustaljeno sodno prakso, ki se zgleduje po členu 314 ES in členu 55 EU, so vse jezikovne različice določbe prava Unije enako verodostojne in jim je treba načeloma priznati enako vrednost, ki zlasti ne sme biti odvisna od števila prebivalcev držav članic, ki govorijo zadevni jezik (glej v tem smislu sodbi Sodišča z dne 2. aprila 1998 v zadevi EMU Tabac in drugi, C-296/95, Recueil, str. I-1605, točka 36, in z dne 20. novembra 2003 v zadevi Kyocera, C-152/01, Recueil, str. I-13821, točka 32, ter sodbo Splošnega sodišča z dne 20. septembra 2012 v zadevi Madžarska proti Komisiji, T‑407/10, točka 39).

               21

               V obravnavanem primeru ni sporno, da je litovska različica člena 60 Uredbe št. 207/2009 verodostojna, tako kot ostale različice te določbe v uradnih jezikih Unije.

               22

               V zvezi z besedilom litovske različice člena 60 Uredbe št. 207/2009 je treba v prvi povedi izpostaviti izraz „pranešimas“, ki dobesedno pomeni „sporočilo“ in označuje pritožbo, ki se vloži pri UUNT, v tretji povedi pa izraz „prašymas“, ki dobesedno pomeni „vloga“ in označuje izjavo, v kateri so navedeni razlogi za pritožbo. V drugi povedi navedenega besedila je poleg tega navedeno, da se šteje, da je izjava (prašymas) vložena šele, ko je plačana pristojbina za pritožbo.

               23

               Ugotoviti je treba, da je izraz „prašymas“ v drugi povedi člena 60 Uredbe št. 207/2009 dvoumen. Kot navaja tožeča stranka, se na eni strani zdi, da se ne navezuje na drug izraz, uporabljen v prvi povedi, ki označuje pritožbo, ki se vloži pri UUNT, temveč na enak izraz, uporabljen v tretji povedi, ki označuje izjavo, v kateri so navedeni razlogi za pritožbo, s čimer namiguje, da je rok za plačilo pristojbine za pritožbo, tako kot za vložitev izjave, štiri mesece. Na drugi strani, kot zatrjuje UUNT, umestitev navedenega izraza v drugo poved kaže na to, da je vezan na prejšnjo poved, ki se nanaša na pritožbo, ki se vloži pri UUNT v roku dveh mesecev, in ne na naslednjo poved, ki se nanaša na izjavo, v kateri so navedeni razlogi za pritožbo.

               24

               Iz tega izhaja, da drugače od nasprotujočih si prepričanj glede jasnosti, ki sta jih stranki izrazili v svojih pisnih stališčih, litovska različica člena 60 Uredbe št. 207/2009 ni nedvoumna in vzbuja dvome glede njene razlage in uporabe.

               25

               Zato je treba določiti pravilno in enotno razlago člena 60 Uredbe št. 207/2009 ter preučiti pravne posledice uporabe navedenega člena v obravnavanem primeru s strani UUNT.

               26

               V skladu z ustaljeno sodno prakso se formulacija določbe prava Unije v eni od jezikovnih različic ne more uporabljati kot edina podlaga za razlago te določbe in glede tega ne more imeti prednosti pred drugimi jezikovnimi različicami. Tak pristop namreč ne bi bil združljiv z zahtevo po enotni uporabi prava Unije (sodbe Sodišča z dne 12. novembra 1998 v zadevi Institute of the Motor Industry, C-149/97, Recueil, str. I-7053, točka 16; z dne 3. aprila 2008 v zadevi Endendijk, C-187/07, ZOdl., str. I-2115, točka 23, in z dne 9. oktobra 2008 v zadevi Sabatauskas in drugi, C-239/07, ZOdl., str. I-7523, točka 38).

               27

               Na eni strani potreba po enotni razlagi prava Unije izključuje, da bi se v dvomu besedilo neke določbe obravnavalo ločeno, in zahteva, da se razlaga in uporablja ob upoštevanju različic v vseh drugih uradnih jezikih (sodba Sodišča z dne 12. julija 1979 v zadevi Koschniske, 9/79, Recueil, str. 2717, točka 6; glej tudi sodbo Sodišča z dne 17. oktobra 1996 v zadevi Lubella, C-64/95, Recueil, str. I-5105, točka 17 in navedena sodna praksa, in sodbo Splošnega sodišča z dne 15. septembra 2011 v zadevi Prinz Sobieski zu Schwarzenberg proti UUNT – British-American Tobacco Polska (Romuald Prinz Sobieski zu Schwarzenberg), T‑271/09, neobjavljena v ZOdl., točka 38 in navedena sodna praksa).

               28

               Na drugi strani potreba po enotni razlagi prava Unije v primeru razhajanj med različnimi jezikovnimi različicami določbe zahteva, da se ta določba razlaga glede na splošno sistematiko in namen ureditve, katere del je (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 27. oktobra 1977 v zadevi Bouchereau, 30/77, Recueil, str. 1999, točka 14; zgoraj v točki 20 navedeno sodbo Kyocera, točka 33, in sodbo Sodišča z dne 22. marca 2012 v zadevi Génesis, C‑190/10, točka 42 in navedena sodna praksa).

               29

               Glede različic člena 60 Uredbe št. 207/2009 v drugih uradnih jezikih Unije, zlasti v petih delovnih jezikih UUNT, je treba poudariti, prvič, da se v francoski, angleški, nemški, italijanski in španski različici izrazi „recours“, „notice“, „Beschwerde“, „ricorso“ in „recurso“, ki so uporabljeni v drugi povedi navedenega člena, jasno navezujejo na enak izraz, uporabljen v prvi povedi, in označujejo pritožbo, ki se vloži pri UUNT v dveh mesecih od obvestila o odločbi, zoper katero je vložena pritožba, in ne na drug izraz, uporabljen v tretji povedi, s katerim bi bila označena izjava, v kateri so navedeni razlogi za pritožbo, v roku štirih mesecev.

               30

               Drugič, z vidika splošne sistematike in namena druge povedi člena 60 Uredbe št. 207/2009 je treba šteti, da se želijo s to povedjo preprečiti povsem formalne pritožbe, ki jim ne bi bila priložena izjava, v kateri so navedeni razlogi za pritožbo, oziroma se želi odvrniti od vlaganja neresnih pritožb.

               31

               Zato je treba člen 60 Uredbe št. 207/2009 razlagati enotno, in sicer tako, da se za to, da bi se lahko štelo, da je pritožba vložena, zahteva plačilo pristojbine za pritožbo, plačilo pa je vezano na vložitev pritožbe in mora biti izvršeno, tako kot pritožba, v dveh mesecih od vročitve obvestila o odločbi, zoper katero je vložena pritožba. Štirimesečni rok od vročitve obvestila o odločbi velja samo za vložitev izjave, v kateri so navedeni razlogi za pritožbo, in ne za plačilo pristojbine za pritožbo.

               32

               Poleg tega je treba poudariti, kot je to storil odbor za pritožbe v točki 13 izpodbijane odločbe, da to enotno razlago potrjuje pravilo 49(3) Uredbe št. 2868/95. To pravilo, katerega besedilo je jasno in nedvoumno tako v litovščini kot v drugih jezikih, navedenih zgoraj v točki 29, določa, da če je pristojbina za pritožbo plačana po izteku roka za vložitev pritožbe v skladu s členom 60 Uredbe št. 207/2009, se pritožba ne šteje za vloženo, pristojbina za pritožbo pa se vrne prijavitelju. Šteti je treba, da se izraz „rok za vložitev pritožbe“ navezuje na dvomesečni rok za vložitev pritožbe, in ne na štirimesečni rok za vložitev izjave, v kateri so navedeni razlogi za pritožbo.

               33

               V zvezi z navedbo tožeče stranke v njenih pisnih vlogah, da je treba za zagotovitev pravne varnosti člen 60 Uredbe št. 207/2009 razlagati čim bolj v korist njenih interesov, je treba najprej poudariti, da je tožeča stranka na obravnavi pojasnila, da ta navedba ni samostojen očitek, ki se nanaša na kršitev načela pravne varnosti, temveč je bila podana zgolj v podporo njenemu edinemu tožbenemu razlogu, ki se nanaša na kršitev navedenega člena, kar je bilo zabeleženo v zapisnik obravnave.

               34

               Vendar zadostuje poudariti, da je prav načelo pravne varnosti v povezavi z načelom enakosti in prepovedi diskriminacije odbor za pritožbe zavezovalo k temu, da člen 60 Uredbe št. 207/2009 razlaga enotno, v skladu z razlago, navedeno zgoraj v točki 31, in mu onemogočalo, da se od te razlage odmakne v korist tožeče stranke. Ker navedena enotna razlaga temelji na različicah tega člena v drugih uradnih jezikih Unije ter na njegovi splošni sistematiki in namenu, je edina, ki je v skladu z načelom pravne varnosti. Spoštovanje procesnih rokov, zlasti za pritožbo, je namreč vprašanje javnega reda in vse razlage, drugačne od te enotne razlage, lahko škodujejo pravni varnosti (glej v tem smislu in po analogiji sodbo Splošnega sodišča z dne 19. septembra 2012 v zadevi Video Research USA proti UUNT (VR), T‑267/11, točka 35, in sklep Splošnega sodišča z dne 24. oktobra 2013 v zadevi Stromberg Menswear proti UUNT – Leketoy Stormberg Inter (STORMBERG), T‑451/12, točka 38).

               35

               Odbor za pritožbe je v točki 12 izpodbijane odločbe člen 60 Uredbe št. 207/2009 torej upravičeno razlagal tako, da se za to, da bi se pritožba štela za vloženo, zahteva plačilo pristojbine za pritožbo v dvomesečnem roku, določenim za njeno vložitev.

               36

               Glede navedbe tožeče stranke, da je preizkuševalec UUNT v svoji odločbi izrecno ponovil litovsko različico člena 60 Uredbe št. 207/2009, brez dodatnega pojasnila, je treba najprej poudariti, da je preizkuševalec UUNT v obvestilu o svoji odločbi o zavrnitvi registracije (glej točko 5 zgoraj) povzel dvoumnost iz litovske različice navedenega člena v zvezi z rokom plačila pristojbine za pritožbo, kakor je ugotovljena zgoraj (glej točke od 22 do 24), ne da bi tožečo stranko opozoril na to dvoumnost niti na razhajanje te različice in ostalih verodostojnih jezikovnih različic. Poleg tega je UUNT na obravnavi priznal obstoj te dvoumnosti in tega razhajanja, za katera, kot pravi, do obravnavane zadeve ni vedel, je pa zatrdil, da to ne vpliva na potrebo po enotni razlagi navedene določbe.

               37

               Preučiti je torej treba, ali se tožeča stranka v obravnavanem primeru lahko sklicuje na to, da je preizkuševalec UUNT povzel dvoumnost, ki vpliva na zakonitost litovske različice člena 60 Uredbe št. 207/2009, da bi se tako odstopilo od enotne razlage navedenega člena in da bi tožeča stranka s tem upravičila neplačilo pristojbine za pritožbo v predpisanem roku.

               38

               V skladu z ustaljeno sodno prakso je od uporabe predpisov Unije v zvezi s procesnimi roki mogoče odstopiti le v izjemnih okoliščinah, saj stroga uporaba teh pravil ustreza zahtevam po pravni varnosti in nujnosti, da se prepreči vsakršna diskriminacija ali vsakršno samovoljno ravnanje pri vodenju sodnih postopkov (sodba Sodišča z dne 26. novembra 1985 v zadevi Cockerill-Sambre proti Komisiji, 42/85, Recueil, str. 3749, točka 10). Ne glede na to, ali so te okoliščine opredeljene kot nepredvidljive, kot višja sila ali kot opravičljiva zmota, v vsakem primeru vsebujejo subjektivni element, ki za dobroverno stranko prinaša obveznost, da dokaže vso zahtevano vestnost in skrbnost, ki se zahteva od običajno obveščenega subjekta, da bi bil tako nadzorovan potek postopka in da bi bili spoštovani predpisani roki (glej v tem smislu sodbi Sodišča z dne 15. decembra 1994 v zadevi Bayer proti Komisiji, C-195/91 P, Recueil, str. I-5619, točki 31 in 32, in z dne 22. septembra 2011 v zadevi Bell & Ross proti UUNT, C-426/10 P, ZOdl., str. I-8849, točki 47 in 48, ter sklep Splošnega sodišča z dne 1. aprila 2011 v zadevi Doherty proti Komisiji, T-468/10, ZOdl., str. II-1497, točke 18, 19, 27 in 28 ter navedena sodna praksa).

               39

               V obravnavanem primeru pa je treba ugotoviti, da tožeča stranka ni dokazala vestnosti in skrbnosti, ki se zahteva za namene nadzora in spoštovanja roka, določenega za plačilo pristojbine za pritožbo.

               40

               Najprej je treba namreč šteti, da bi morala običajno vestna in skrbna prijaviteljica znamke Skupnosti člen 60 Uredbe št. 207/2009 primerjati s pravilom 49(3) Uredbe št. 2868/95 (glej točko 32 zgoraj), katerega besedilo je jasno in nedvoumno tako v litovščini kot v drugih jezikih, navedenih zgoraj v točki 29, in ki vložitev pritožbe pogojuje s plačilom pristojbine za to pritožbo v roku, določenim za njeno vložitev, ne glede na rok, ki ga navedeni člen določa za naknadno vložitev izjave, v kateri so navedeni razlogi za pritožbo. Tožeča stranka je poleg tega na obravnavi potrdila, da je navedeno pravilo v času vložitve svoje pritožbe poznala.

               41

               Običajno vestna in skrbna prijaviteljica znamke Skupnosti, ki je, tako kot tožeča stranka, v svoji prijavi znamke Skupnosti kot drugi jezik izbrala angleščino, bi lahko vsaj preverila besedilo člena 60 Uredbe št. 207/2009 v angleški različici, v skladu s katerim se „[š]teje […], da je pritožba vložena šele, ko je plačana pristojbina za pritožbo“ ([t]he notice shall be deemed to have been filed only when the fee for appeal has been paid). Navedeno besedilo v angleškem jeziku tako plačilo pristojbine za pritožbo (fee for appeal) jasno navezuje na vložitev pritožbe (notice of appeal), za katero jo določen dvomesečni rok, in ne na vložitev izjave, v kateri so navedeni razlogi za pritožbo (statement setting out the grounds of appeal), za katero je določen štirimesečni rok.

               42

               Zaradi pomanjkanja vestnosti in skrbnosti se tožeča stranka ne more uspešno sklicevati na nikakršno nepredvidljivo okoliščino, višjo silo ali opravičljivo zmoto, da bi upravičila svojo neizvršitev plačila pristojbine za pritožbo v predpisanem roku (glej po analogiji sklep Splošnega sodišča z dne 15. aprila 2011 v zadevi Longevity Health Products proti UUNT – Biofarma (VITACHRON female), T‑96/11, neobjavljen v ZOdl., točka 19). Poleg tega se tožeča stranka ni oprla na noben očitek, ki bi se izrecno nanašal na nepredvidljive okoliščine ali na opravičljivost te neizvršitve.

               43

               Vsekakor je treba še ugotoviti, da tožeči stranki, potem ko jo je UUNT obvestil o neplačilu pristojbine za pritožbo v predpisanem roku in na nevarnost, da se bo zato štelo, da njena pritožba ni bila vložena, ni bila odvzeta pravica do pritožbe pred samim UUNT. Namreč, tudi ob predpostavki, da je tožeča stranka nameravala zatrditi, da kljub dokazanemu vestnemu ravnanju, ki so ga zahtevale okoliščine, ni mogla upoštevati časovnega roka za plačilo pristojbine za pritožbo, je imela še vedno na voljo postopek restitutio in integrum pred UUNT in bi lahko vložila tožbo na podlagi člena 81 Uredbe št. 207/2009 (glej po analogiji sodbo Splošnega sodišča z dne 11. maja 2011 v zadevi Flaco-Geräte proti UUNT – Delgado Sánchez (FLACO), T‑74/10, neobjavljena v ZOdl., točka 26).

               44

               V teh okoliščinah odboru za pritožbe ni mogoče očitati, da je kršil člen 60 Uredbe št. 207/2009, ker je ob uporabi navedenega člena v povezavi s pravilom 49(3) Uredbe št. 2868/95 ugotovil, da je tožeča stranka pristojbino za pritožbo plačala po izteku dvomesečnega roka, določenega za njeno plačilo, ter odločil, da je zaradi neupoštevanja tega roka treba šteti, da tožeča stranka pritožbe ni vložila in da je treba pristojbino za pritožbo tožeči stranki povrniti.

               45

               Glede na vse navedeno je treba edini tožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen in s tem zavrniti tudi tožbo v celoti.

         Stroški

               46

               V skladu s členom 87(2) Poslovnika Splošnega sodišča se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Vendar člen 87(3), prvi odstavek, in fine, tega poslovnika določa, da lahko Splošno sodišče v izjemnih okoliščinah odloči, da se stroški delijo.

               47

               V obravnavanem primeru je treba uravnotežiti na eni strani potrebo po enotni razlagi člena 60 Uredbe št. 207/2009 ter dolžnost vestnosti in skrbnosti tožeče stranke in na drugi strani dvoumnost litovske različice navedenega člena, kakor jo je povzel preizkuševalec UUNT v svojem obvestilu o odločbi o zavrnitvi registracije.

               48

               Ob upoštevanju izjemnih okoliščin v smislu člena 87(3), prvi pododstavek, in fine, Poslovnika se zaradi pravičnosti UUNT naloži plačilo njegovih stroškov in stroškov tožeče stranke (glej v tem smislu in po analogiji sodbo Splošnega sodišča z dne 23. novembra 2011 v zadevi Jones in drugi proti Komisiji, T‑320/07, neobjavljena v ZOdl., točka 158, in sklep Splošnega sodišča z dne 13. novembra 2012 v zadevi ClientEarth in drugi proti Komisiji, T‑278/11, točka 51).

               Iz teh razlogov je
               SPLOŠNO SODIŠČE (osmi senat)
               razsodilo:

                           1.

                           Tožba se zavrne.

                           2.

                           Urad za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) nosi svoje stroške in stroške družbe Research and Production Company „Melt Water“ UAB.

                           Jaeger

                           Gratsias

                           Kančeva

                     Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 21. maja 2014.
                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: litovščina.


Sodba Sodišča z dne 31. marca 1977. # Société pour l'exportation des sucres SA proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 88-76.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 12. julija 1973. # Anna di Blasi proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 74-72.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 13. julija 2000. # Union nationale interprofessionnelle des légumes transformés (Unilet) in Gilles Le Bars proti Association Comité économique régional agricole fruits et légumes de Bretagne (Cerafel). # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Cour de cassation - Francija. # Kmetijstvo - Skupna ureditev trgov. # Zadeva C-117/99.


Sodba Sodišča prve stopnje (peti razširjeni senat) z dne 25. septembra 1997. # UK Steel Association, nekdanji British Iron and Steel Producers Association proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Ničnostna tožba - Državne pomoči. # Zadeva T-150/95.