title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 7. junija 2007. # Komisija Evropskih skupnosti proti Helenski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države - Direktiva 83/182/EGS - Začasni uvoz prevoznih sredstev - Davčne oprostitve - Običajno prebivališče v državi članici. # Zadeva C-156/04.

text:
      Zadeva C-156/04
      Komisija Evropskih skupnosti
      proti
      Helenski republiki
      „Neizpolnitev obveznosti države – Direktiva 83/182/EGS – Začasni uvoz prevoznih sredstev – Davčne oprostitve – Običajno prebivališče v državi članici“
      Povzetek sodbe
      1.        Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Davčne oprostitve glede začasnega uvoza prevoznih sredstev
      (Direktiva Sveta 83/182, člen 7(1))
      2.        Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Davčne oprostitve glede začasnega uvoza prevoznih sredstev
      (Direktiva Sveta 83/182)
      3.        Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Davčne oprostitve glede začasnega uvoza prevoznih sredstev
      (Direktiva Sveta 83/182)
      4.        Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Davčne oprostitve glede začasnega uvoza prevoznih sredstev
      (Direktiva Sveta 83/182)
      5.        Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Davčne oprostitve glede začasnega uvoza prevoznih sredstev
      (Direktiva Sveta 83/182)
      6.        Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Davčne oprostitve glede začasnega uvoza prevoznih sredstev
      (Direktiva Sveta 83/182)
      1.        Glede ugotavljanja kraja običajnega prebivališča v smislu člena 7(1) Direktive 83/182 o davčnih oprostitvah znotraj Skupnosti
         za določena prevozna sredstva, začasno uvožena iz ene države članice v drugo, je treba hkrati upoštevati poklicne in osebne
         vezi zadevne osebe v določenem kraju kot tudi trajanje teh vezi in dejstvo, da treba dati prednost, če teh vezi ni v eni sami
         državi članici, osebnim vezem. V okviru ugotavljanja osebnih in poklicnih vezi zadevne osebe morajo biti upoštevana vsa zadevna
         dejstva, kot so zlasti njena fizična navzočnost in fizična navzočnost njenih družinskih članov, posedovanje stanovanja, kraj
         opravljanja poklicnih dejavnosti in kraj njenih premoženjskih interesov. Prvič, pristojni upravni organi držav članic so zavezani
         ugotoviti in pretehtati vsa upoštevna dejstva vsakega posameznega primera.

      (Glej točki 45 in 46.)
      2.        Preprostega dejstva, da abstraktno nacionalno pravilo izogibanje običajno uporabljenim carinskim in davčnim določbam šteje
         za kaznivo dejanje, samega po sebi ni mogoče šteti kot neizpolnitev obveznosti iz Direktive 83/182 o davčnih oprostitvah znotraj
         Skupnosti za določena prevozna sredstva, začasno uvožena iz ene države članice v drugo. Nujnost kaznovanja in preprečevanja
         kaznivih dejanj lahko upravičuje, da država članica predpiše kazni z določeno mero strogosti, vendar pa ni mogoče izključiti,
         da se lahko te kazni v določenih okoliščinah izkažejo kot nesorazmerne.

      (Glej točko 72.)
      3.        Država članica, s tem da je določila, da se v primeru imetništva ali uporabe vozila – ki ga posameznik, ki ima svoje običajno
         prebivališče v Grčiji, registrira v drugi državi članici – na grškem ozemlju običajno predvideni kazenski pregon ne začne,
         če zadevna oseba plača naloženo pristojbino za registracijo in se hkrati odpove vsem nacionalnim pravnim sredstvom zoper odločbo
         o odmeri te pristojbine, ni izpolnila obveznosti iz Direktive 83/182 o davčnih oprostitvah znotraj Skupnosti za določena prevozna
         sredstva, začasno uvožena iz ene države članice v drugo. Taka ureditev namreč lahko odtegne posameznikom učinkovito sodno
         varstvo, izhajajoče iz prava Skupnosti, in jih, zato da bi se izognili kazenskemu pregonu, napelje, da se odpovejo pravnim
         sredstvom, ki so običajno predvidena v nacionalnem pravu.

      (Glej točki 77 in 97 ter izrek.)
      4.        Sankcije, ki jih določi država članica za primere, ko vozilo, za katerega velja začasna davčna oprostitev na grškem ozemlju,
         upravlja druga, neupravičena oseba in ko zadevno vozilo upravlja neupravičena oseba, medtem ko se upravičenec do davčne oprostitve
         med kršitvijo ne nahaja na grškem ozemlju, izhajajo iz okvira uporabe Direktive 83/182 o davčnih oprostitvah znotraj Skupnosti
         za določena prevozna sredstva, začasno uvožena iz ene države članice v drugo.

      (Glej točki 80 in 81.)
      5.        Država članica, s tem da je določila, da se v primeru naložitve glob zaradi kršitve uporabljive zakonodaje vozila tudi začasno
         odvzamejo in so ponovno na voljo po plačilu glob in morebitnih drugih predvidenih pristojbin, ni izpolnila obveznosti iz Direktive
         83/182 o davčnih oprostitvah znotraj Skupnosti za določena prevozna sredstva, začasno uvožena iz ene države članice v drugo.
         Glede na to, da je upravičencu lahko onemogočeno, da uporablja svoje vozilo v obdobju, ki je lahko dolgo, in glede na pomen
         pravice upravljanja vozila za učinkovito uveljavljanje pravic v zvezi s prostim gibanjem oseb je tak ukrep nesorazmeren glede
         na zastavljeni cilj pobiranja glob, ki ga je mogoče doseči s sredstvi, ki so skladnejša z ureditvijo v Skupnosti.

      (Glej točki 83 in 97 ter izrek.)
      6.        Neizpolnitve obveznosti iz Direktive 83/182 o davčnih oprostitvah znotraj Skupnosti za določena prevozna sredstva, začasno
         uvožena iz ene države članice v drugo, ni mogoče ugotoviti glede države članice, ki določa, da morajo oškodovanci zaradi tatvine
         drugega začasno uvoženega vozila v državo članico plačati pristojbino za registracijo. V direktivi namreč ni nobenega znaka,
         na podlagi katerega bi bilo mogoče ugotoviti, da je bil njen namen razširiti oprostitev in posledično omejiti davčno suverenost
         držav članic v primerih, ko je vez med upravičencem do oprostitve in vozilom, ki je predmet te oprostitve, pretrgana, zlasti
         v primeru tatvine, ko je zelo verjetno, da se vozilo še naprej nahaja na ozemlju zadevne države članice in ga upravlja oseba,
         ki nima nobene zveze z upravičencem do oprostitve. Tak primer ni predmet direktive in spada pod normativno pristojnost držav
         članic.

      (Glej točko 94.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 7. junija 2007(*)

      „Neizpolnitev obveznosti države – Direktiva 83/182/EGS – Začasni uvoz prevoznih sredstev – Davčne oprostitve – Običajno prebivališče v državi članici“
      V zadevi C-156/04,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, vložene 26. marca 2004,
      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopata M. Patakia in D. Triantafyllou, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Helenski republiki, ki jo zastopata P. Mylonopoulos in I. Pouli, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožena stranka,
      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, E. Juhász (poročevalec), J. N. Cunha Rodrigues, M. Ilešič in E. Levits, sodniki,
      generalni pravobranilec: L. A. Geelhoed,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 22. junija 2006,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 14. septembra 2006
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Komisija Evropskih skupnosti s tožbo Sodišču predlaga, naj ugotovi, da je Helenska republika:

      –        z uporabo carinskih določb o začasnem uvozu vozil s poreklom iz tretjih držav za začasno uporabo vozil, registriranih v drugi
         državi članici, na svojem ozemlju namesto uporabe določb Direktive Sveta 83/182/EGS z dne 28. marca 1983 o davčnih oprostitvah
         znotraj Skupnosti za določena prevozna sredstva, začasno uvožena iz ene države članice v drugo (UL L 105, str. 59, v nadaljevanju:
         Direktiva),

      –        z uporabo sistema sankcij za kršitve v zvezi s prijavo začasno uvoženih vozil na njenem ozemlju, ki so v povezavi s prakso
         upravnih organov glede sistematičnega ugotavljanja običajnega prebivališča v Grčiji posameznika, ki vozilo uvozi, očitno nesorazmerne,

      –        s sistematičnim pobiranjem davkov, predvidenih za dokončni uvoz vozil, v primeru tatvine drugega začasno uvoženega vozila
         istega posameznika,

      ni izpolnila obveznosti na podlagi člena 90 ES in Direktive, zlasti njenega člena 1.
       Pravni okvir
       Predpisi Skupnosti
      2        V skladu s prvo in drugo uvodno izjavo je namen Direktive odprava ovir za prosto gibanje oseb in za vzpostavitev notranjega
         trga, ki izhajajo iz davčnih ureditev držav članic na področju začasnega uvoza nekaterih prevoznih sredstev.

      3        V tretji uvodni izjavi Direktive je navedeno, da „[…] je treba omogočiti, da se v določenih primerih jasno ugotovi, ali je
         oseba dejansko rezident dane države članice ali ne“.

      4        Člen 1(1) Direktive določa, da države članice pod pogoji, ki jih določijo, motorna cestna vozila pri začasnem uvozu iz druge
         države članice oprostijo prometnega davka, trošarin in drugih davkov na potrošnjo. Člen 1(3) Direktive določa, da so komercialna
         vozila izvzeta iz oprostitev.

      5        Zasebna vozila so na podlagi člena 3 Direktive oproščena davkov, če se uvozijo začasno za zasebno rabo za obdobje, neprekinjeno
         ali ne, največ šest mesecev v katerih koli 12 mesecih. Oprostitev se na podlagi člena 4 Direktive nanaša na ista vozila, ki
         so začasno uvožena za poslovno rabo za obdobje, neprekinjeno ali ne, šestih ali sedmih mesecev v katerih koli 12 mesecih.

      6        Tako člen 3 kot člen 4 Direktive oprostitve pogojujeta s tem, da mora imeti posameznik, ki vozilo uvozi, „običajno prebivališče
         v državi članici, ki ni država članica začasnega uvoza“, ob tem da mora oseba, ki uvozi vozilo za poslovno rabo, izpolnjevati
         še določene dodatne pogoje.

      7        V zvezi s pojmom „običajno prebivališče“ člen 7 Direktive, naslovljen „Splošna pravila za določanje prebivališča“, natančneje
         določa:

      „1.      V tej direktivi ‚običajno prebivališče‘ pomeni kraj, kjer oseba navadno živi, to je vsaj 185 dni v vsakem koledarskem letu
         zaradi osebnih in poklicnih vezi ali v primeru osebe, ki nima poklicnih vezi, zaradi osebnih vezi, ki kažejo tesno povezavo
         med to osebo in krajem, kjer živi.

      Vendar se za običajno prebivališče osebe, katere poklicne vezi so na drugem kraju kot njene osebne vezi in ki zato živi na
         različnih krajih v dveh ali več državah članicah, šteje kraj njenih osebnih vezi, če se ta oseba tja redno vrača. Za ta zadnji
         pogoj ni treba, da je izpolnjen, če oseba živi v državi članici, da bi opravila nalogo z določenim trajanjem. Obiskovanje
         univerze ali šole ne pomeni prenosa običajnega prebivališča.

      2.      Posamezniki dokažejo kraj svojega običajnega prebivališča na kakršen koli ustrezen način, kot je predložitev osebne izkaznice
         ali katerega koli drugega veljavnega dokumenta.

      3.      Če pristojni organi države članice uvoza dvomijo v veljavnost izjave glede običajnega prebivališča, dane v zvezi z odstavkom
         2 ali za namen nekaterih specifičnih kontrol, lahko zahtevajo katero koli dodatno informacijo ali dokaz.“

      8        Člen 9(1) Direktive določa, da države članice lahko med drugim na zahtevo uvoznika dovolijo začasen uvoz za obdobje, daljše
         od obdobij, navedenih v členih 3 in 4 te direktive.

      9        Člen 9(2) Direktive določa:

      „Države članice ne smejo v nobenem primeru na podlagi te direktive uporabiti davčnih oprostitev znotraj Skupnosti, ki so manj
         ugodne od tistih, ki bi jih odobrile v zvezi s prevoznim sredstvom s poreklom iz tretje države.“

      10      Končno, člen 10(2) Direktive določa:

      „Kadar praktična uporaba te direktive povzroča težave, pristojni organi zadevnih držav članic sprejmejo potrebne sklepe po
         medsebojnem sporazumu, zlasti glede na konvencije in direktive Skupnosti o vzajemni pomoči.“

       Nacionalna ureditev
      11      Uredba ministra za finance D 247/13 z dne 1. marca 1988, spremenjena z zakonom 2187/94 (v nadaljevanju: uredba z dne 1. marca
         1988), s katero je bila Direktiva prenesena v notranje pravo, v členu 1 dovoljuje začasen uvoz prevoznih sredstev za zasebno
         rabo ob oprostitvi carine in drugih davkov, z izjemo komercialnih vozil.

      12      Člen 3 uredbe z dne 1. marca 1988 opredeljuje pojem „običajno prebivališče“ posameznika, ki vozilo uvozi v istem smislu kot
         člen 7(1) Direktive.

      13      Člen 4 navedene uredbe, ki se nanaša na začasni uvoz prevoznega sredstva, z izjemo komercialnega vozila, za zasebno rabo določa
         obdobje šestih mesecev, prekinjeno ali ne, v katerih koli dvanajstih mesecih, v katerem se prevozno sredstvo lahko nahaja
         na nacionalnem ozemlju. To obdobje je mogoče podaljšati za devet dodatnih mesecev, razen če posameznik, ki vozilo uvozi, v
         Grčiji opravlja poklicno dejavnost, v tem primeru pa se obdobje lahko podaljša za največ tri mesece.

      14      Člen 5 uredbe z dne 1. marca 1988 v zvezi z začasnim uvozom zasebnega vozila za poslovno rabo načeloma določa obdobje šestih
         mesecev, prekinjeno ali ne, v katerem se lahko to vozilo nahaja v Grčiji. Če se vozilo uporablja bodisi za odplačen bodisi
         neodplačen prevoz potnikov ali industrijski ali komercialni prevoz blaga, je ugodnost oprostitve izključena.

      15      Tako člen 4 kot člen 5 navedene uredbe oprostitve pogojujeta s tem, da ima zadevni posameznik običajno prebivališče zunaj
         Grčije.

      16      Člen 15, tretji in četrti pododstavek, uredbe z dne 1. marca 1988 glede dokaza o kraju običajnega prebivališča z istimi izrazi
         oziroma v istem smislu povzema določbe člena 7(2) in (3) Direktive.

      17      Člen 133(2) zakona 1165/19118 o carinskem zakoniku (FEK A ' 73) v različici, ki je veljala med predhodnim postopkom v obravnavani
         zadevi, določa:

      „Vozila Skupnosti lahko začasno ostanejo na nacionalnem ozemlju, ne da bi se zahtevalo plačilo pristojbine za registracijo
         in davka na dodano vrednost (DDV). Za dodelitev te začasne oprostitve […] se smiselno uporabijo roki in pogoji iz določb carinske
         ureditve za začasni uvoz vozil iz tretjih držav, pod pogojem, da se ta vozila ponovno izvozijo“.

      18      Člen 18 zakona 2682/1999, naslovljen „Kršitve in sankcije“, v različici, ki je veljala med predhodnim postopkom v obravnavani
         zadevi, določa:

      „Vozila Skupnosti
      1.      Imetništvo ali uporaba vozil Skupnosti s strani oseb iz Grčije brez kakršnega koli uradnega postopka, določenega v členih
         10 in 11 tega zakona, šteje za kaznivo dejanje tihotapstva in se zanj uporabljajo določbe carinskega zakonika, ki se nanašajo
         na tihotapstvo (zakon 1165/1918 […]). V teh primerih se kazenski pregon ne začne, če zadevna oseba plača najnižji odmerjeni
         davek, predviden z zadevnimi določbami, in če se odpove pravnim sredstvom, določenim zoper odločbo o odmeri tega davka. V
         primerih iz tega odstavka se ne naložijo globe, določene v odstavku A4 tega člena.

      […]
      4.      Spodaj opisane kršitve štejejo za lažje carinske prekrške in se, glede na primer, kaznujejo s temi globami:
      […]
      (d)      Za […] prepozen izvoz vozila globa za vsak dan zamude, odmerjena na naslednji način: zasebna vozila in vozila tipa Jeep: –
         do 1600 cm³, 29 evrov; – nad 1601 cm³, 59 evrov. Tovornjaki vseh prostornin motorjev, 29 eurov. Motorna kolesa vseh prostornin
         motorjev, 14 eurov.

      […]
      (f)      Če vozilo, ki se giblje po nacionalnem ozemlju […] upravlja druga, neupravičena oseba, globa v višini 733 evrov, če je upravičenec
         na nacionalnem ozemlju takrat, ko je storjena kršitev. Če upravičenec takrat, ko je storjena kršitev, ni na nacionalnem ozemlju,
         se glede zgoraj navedenega vozila, ki ga uporablja druga, neupravičena oseba, ne uporabijo določbe člena 14(2) tega zakona,
         temveč se za neupravičeno osebo uporabijo določbe odstavka A1 tega člena.“

      19      Člen 18, C, zakona 2682/1999, naslovljen „Vozila Skupnosti in tretjih držav“, natančneje določa:

      „Poleg naložitve glob iz predhodnih odstavkov A4 […] se vozila tudi začasno odvzamejo z aktom carinskega organa, ki je ugotovil
         kršitev, in so ponovno na voljo po plačilu dolgovanih glob in morebitnih drugih predvidenih pristojbin. […]

      […]“
      20      Člen 10(5) zakona 2682/1999 določa:

      „Vozila Skupnosti je mogoče odpeljati nazaj v druge države članice Evropske unije ali izvoziti v tretje države, preden je
         določena dolgovana pristojbina za registracijo“.

      21      Končno, člen 12(1)(d) uredbe z dne 1. marca 1988, naslovljen „Tatvina vozil“, določa:

      „1.      Upravičenec, ki prijavi tatvino vozila, ki ga je prevzel kot začasno uvoženega […], ni dolžan plačati carinskih dajatev ali
         drugih davkov, ki veljajo za ukradeno vozilo […], če v prihodnosti ne sodeluje pri nezakoniti uporabi vozila v Grčiji in če
         so kumulativno izpolnjeni ti pogoji:

      […]
      (d)      upravičenec v preteklosti ni prijavil tatvine drugega zasebnega vozila, ki ga je prevzel kot začasno uvoženega.“
       Predhodni postopek
      22      Komisija je po prejetju več pritožb, v skladu s katerimi naj bi veljavna pravila glede začasnega uvoza določenih prevoznih
         sredstev v Grčiji pomenila resne ovire za prosto gibanje rezidentov Skupnosti v tej državi članici, 17. maja 1999 na grške
         oblasti naslovila pisni opomin, s katerim jih je opozorila na nezdružljivost upoštevne nacionalne zakonodaje z določbami Direktive
         in člena 90 ES.

      23      Komisija je, potem ko je pregledala pripombe, ki jih je Helenska republika 1. septembra 1999 podala v svojem odgovoru na navedeni
         pisni opomin, 29. novembra 2000 na to državo članico naslovila obrazloženo mnenje, ki je vsebovalo devet očitkov in v katerem
         je ugotovila, da je obravnavana ureditev nezdružljiva z zgoraj navedenimi pravili Skupnosti.

      24      Ker je Komisija ocenila, da pojasnila Helenske republike, ki jih je ta v odgovoru na navedeno obrazloženo mnenje podala 21.
         februarja 2001, niso zadovoljiva, je vložila to tožbo, v kateri pa vztraja zgolj pri določenih očitkih, navedenih v obrazloženem
         mnenju.

       Tožba
       Prvi očitek
       Trditve strank
      25      Komisija očita Helenski republiki, da za začasno rabo vozil, registriranih v drugih državah članicah, na svojem ozemlju uporablja
         carinske določbe glede začasnega uvoza vozil s poreklom iz tretjih držav namesto določb Direktive, ki temelji na nujnosti
         po čim večji integraciji držav članic.

      26      Komisija v istem smislu grškim oblastem očita, da so štele, da naj bi s 1. januarjem 1993, ko je bilo odpravljeno načelo obdavčenja
         uvoza med državami članicami, Direktiva, ki podeljuje davčne oprostitve glede „uvoza“, prenehala veljati in naj bi postala
         brezpredmetna.

      27      Grška vlada odgovarja, da očitki Komisije niso pravilni, saj je bila Direktiva že zdavnaj pravilno prenesena v notranje pravo
         in se še vedno uporablja. Komisija se naj ne bi sklicevala na kršitve konkretnih obveznosti iz Direktive, razprava, ki jo
         je sprožila, naj bi bila teoretična, namen grških oblasti pa je bil spodbuditi Komisijo, naj sproži zakonodajno iniciativo
         za prilagoditev Direktive pravni situaciji, ki obstaja od 1. januarja 1993, odkar pojem „uvoz“ med državami članicami ne obstaja
         več.

      28      Grška vlada v vsakem primeru potrjuje, da uporablja Direktivo v razmerjih znotraj Skupnosti.

       Presoja Sodišča
      29      Komisija s tem očitkom zatrjuje, da Helenska republika Direktive kot take ne uporablja.

      30      Grška vlada v tem pogledu pojasnjuje, da je spor s Komisijo nastal v času rednih stikov s Komisijo, ko so ji grške oblasti
         pošiljale pripombe, da je treba Direktivo, v kateri je pojem „uvoz“, nujno prilagoditi situaciji, nastali 1. januarja 1993,
         ko je bil ta pojem v razmerjih med državami članicami odpravljen. Grška vlada meni, da ta spor ne vpliva na uporabo Direktive
         s strani Helenske republike.

      31      Poudariti je treba, da se je Sodišče v sodbi v zadevi Louloudakis z dne 12. julija 2001 (C‑262/99, Recueil, str. I-5547, zlasti
         točke od 20 do 25) sklicevalo na grško ureditev, ki dovoljuje začasen uvoz prevoznih sredstev za zasebno rabo, z oprostitvami
         carin in drugih davkov. Ta ureditev je povzeta v točkah od 11 do 16 te sodbe. Iz te ureditve med drugim izhaja, da je pojem
         „običajno prebivališče“ opredeljen v enakem vsebinskem smislu kot v členu 7(1) Direktive, da je oprostitev, tako kot določa
         Direktiva, dodeljena za obdobje šestih mesecev v katerih koli dvanajstih mesecih in da ta ureditev z istimi izrazi oziroma
         vsebinsko enako povzema določbe člena 7(2) in (3) Direktive glede dokaza o kraju običajnega prebivališča.

      32      Prav tako je treba ugotoviti, da je Sodišče zgoraj navedeno sodbo Louloudakis izreklo v zvezi s predlogom za sprejetje predhodne
         odločbe grškega sodišča, ki je Sodišče vprašalo za razlago Direktive, da bi lahko odločilo o sporu, ki mu je bil predložen,
         kar pomeni, da se Direktiva uporablja.

      33       Poleg tega Komisija v točki 21, tretja alinea, svoje pritožbe ugotavlja, da grška zakonodaja glede ugotavljanja običajnega
         prebivališča povzema merila iz zadevne določbe Direktive.

      34      Končno, poudariti je treba, da države članice za začasno rabo vozil s poreklom iz tretjih držav lahko uporabijo isto ureditev,
         kot je ureditev, ki jo določa Direktiva za vozila s poreklom iz druge države članice. V tem pogledu je edina izjema določena
         v členu 9(2) Direktive, v skladu s katerim države članice ne smejo uporabiti davčnih oprostitev znotraj Skupnosti, ki so manj
         ugodne od tistih, ki bi jih odobrile v zvezi s prevoznimi sredstvi s poreklom iz tretje države.

      35      Komisija je res izrazila pravilne očitke glede določenih področij uporabe Direktive, vendar ni dokazala, da Helenska republika
         Direktive kot take ne uporablja.

      36      Teoretične presoje in morebitne polemike o potrebi po prilagoditvi Direktive pravni situaciji, ki obstaja od 1. januarja 1993,
         nastale v okviru rednih stikov med nacionalnimi organi in Komisijo, ne morejo biti podlaga, da Sodišče ugotovi neizpolnitev
         obveznosti.

      37      Zato prvi očitek ni utemeljen.

       Drugi očitek
      38      Komisija s tem očitkom izpodbija sistem sankcij, ki ga uporabljajo grške oblasti.

      39      Ta očitek ima dva dela. Po eni strani Komisija očita Helenski republiki upravno prakso, v skladu s katero v primerih, ko se
         elementi za ugotavljanje običajnega prebivališča deljeno navezujejo na Grčijo in državo članico, grške oblasti kot običajno
         prebivališče zadevnih oseb sistematično določajo Grčijo, s tem da jim v tem pogledu nalagajo večje dokazno breme. Po drugi
         strani Komisija graja dejstvo, da ima tako določanje običajnega prebivališča v Grčiji za posledico nesorazmerne sankcije.

       Upravna praksa
       Trditve strank
      40      Komisija zatrjuje, da čeprav grška ureditev pri določitvi države običajnega prebivališča povzema merila iz Direktive, grški
         upravni organi kljub temu sistematično določajo Grčijo kot običajno prebivališče oseb, ki imajo osebne in poklicne vezi tako
         v Grčiji kot v drugih državah članicah, in skoraj avtomatično dajejo prednost osebnim vezem ter se v praksi naslanjajo na
         domnevo prebivališča na nacionalnem ozemlju, če imajo zadevne osebe grško državljanstvo.

      41      Komisija v tem pogledu trdi, da se ti upravni organi ravnajo po obrnjenem dokaznem bremenu glede kraja običajnega prebivališča
         ali zadevnim osebam nalagajo večje dokazno breme, kar ni združljivo s pravili za določanje prebivališča iz Direktive. Komisija
         se sklicuje na posamezne primere, za katere meni, da naj bi sami po sebi zadostovali za ugotovitev neizpolnitve obveznosti
         iz Direktive. Poleg tega naj bi to ustaljeno upravno prakso potrdile sodne oblasti.

      42      Grška vlada poudarja, da je običajno, da v praksi prihaja do težav glede določanja običajnega prebivališča grških državljanov,
         katerih poklicne in osebne vezi so deljene med Grčijo in drugo državo članico. Posamezni primeri, na katere se Komisija sklicuje,
         naj bi izhajali iz te situacije.

      43      V teh primerih naj bi upravni organi uporabljali merila iz člena 7(1) Direktive, ki v tem pogledu daje prednost osebnim vezem.
         Ob dvomu naj bi navedeni organi upravičeno uporabljali člen 7(3) Direktive, v skladu s katerim lahko od zadevnih oseb zahtevajo
         katero koli dodatno informacijo ali dokaz. Končno, grška vlada poudarja, da trenutno večina vozil, začasno uvoženih v Grčijo,
         pripada grškim državljanom, ki svoje običajno prebivališče v tujini uporabljajo kot pravno podlago za davčne oprostitve.

       Presoja Sodišča
      44      Sodišče je poudarilo, da so merila za ugotavljanje pojma „običajno prebivališče“ iz člena 7(1) Direktive tako poklicne in
         osebne vezi osebe z določenim krajem kot tudi trajanje te vezi, in je ta pojem opredelilo kot kraj, kjer se nahaja trajno
         središče interesov zadevne osebe (zgoraj navedena sodba Louloudakis, točka 51 in navedena sodna praksa).

      45      Glede ugotavljanja kraja običajnega prebivališča je tako treba hkrati upoštevati poklicne in osebne vezi zadevne osebe v določenem
         kraju kot tudi trajanje teh vezi in to, da če te vezi ne obstajajo v eni sami državi članici, člen 7(1), drugi pododstavek,
         Direktive daje prednost osebnim vezem pred poklicnimi. V okviru ugotavljanja osebnih in poklicnih vezi zadevne osebe morajo
         biti upoštevana vsa zadevna dejstva, kot so zlasti njena fizična prisotnost in fizična prisotnost njenih družinskih članov,
         posedovanje stanovanja, kraj opravljanja poklicnih dejavnosti in kraj njenih premoženjskih interesov (v tem smislu glej zgoraj
         navedeno sodbo Louloudakis, točke 52, 53 in 55).

      46      Prvič, pristojni upravni organi držav članic so dolžni ugotoviti in pretehtati vsa upoštevna dejstva vsakega posameznega primera
         ob upoštevanju meril, ki jih je razvila sodna praksa Sodišča, ki je pristojno, da ugotovi neizpolnitev obveznosti zadevne
         države članice zaradi napačne ustaljene upravne prakse ali ustaljene upravne prakse, ki šteje za zlorabo.

      47      V zadevnem primeru Komisija na podlagi nekaterih posameznih primerov poskuša prikazati obstoj napačne ustaljene prakse grških
         upravnih organov in ustaljene prakse, ki šteje za zlorabo, na podlagi česar naj bi bila ugotovljena splošna neizpolnitev obveznosti
         države članice, tožene stranke v obravnavani zadevi. Komisija namreč v svoji tožbi navaja „več pritožb“, toda konkretno se
         sklicuje, sicer zgoščeno in brez podrobnosti, samo na dva posamezna primera in v svoji repliki, prav tako z malo podrobnostmi,
         samo na šest drugih primerov.

      48      Ne glede na vprašanje, ali je prva predložitev šestih posameznih primerov kot dokaznih predlogov v repliki dopustna glede
         na zahteve člena 42(1) Poslovnika, iz spisa izhaja, da so v osmih primerih, na katere se Komisija sklicuje, štiri zadevne
         osebe imele grško državljanstvo ter nesporne osebne in poklicne vezi v Grčiji (od katerih ena oseba ni imela nobenih vezi
         zunaj te države članice), dve osebi sta imeli dvojno državljanstvo in osebne ali poklicne vezi v Grčiji, ena oseba pa je imela
         državljanstvo druge države članice, vendar je imela trdne osebne in poklicne vezi v Grčiji. Na podlagi spisa ni mogoče jasno
         ugotoviti okoliščin osmega primera.

      49      V vseh zgoraj navedenih posameznih primerih, razen v zadnjem, pojasnila grških oblasti niso videti neutemeljena. V nobenem
         primeru ni videti, da bi te oblasti prekoračile diskrecijsko pravico pri ugotavljanju kraja običajnega prebivališča zadevnih
         oseb.

      50      Glede možnosti ugotovitve neizpolnitve obveznosti zaradi upravne prakse v državi članici je Sodišče že postavilo uporabna
         merila. Dejansko je v tem primeru neizpolnitev obveznosti mogoče ugotoviti samo z dovolj podrobnim dokazovanjem, podprtim
         z dokumenti, očitane upravne prakse, ki mora biti v določeni meri ustaljena in splošna in za katero se Komisija pri ugotovitvi
         obstoja katere se ne more opreti na katero koli domnevo (sodba z dne 27. aprila 2006 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C-441/02,
         ZOdl., str. I-3449, točke 49, 50 in 99 ter navedena sodna praksa).

      51      Na podlagi dokazov, ki jih je predložila Komisija, ni mogoče ugotoviti, da so v tem primeru izpolnjeni pogoji, navedeni v
         prejšnji točki. V vsakem primeru, glede na številne državljane Skupnosti kot tudi grške državljane, ki prebivajo v drugih
         državah članicah, ki letno odidejo v Grčijo z avtomobilom, osem posameznih primerov, na katere se sklicuje Komisija, ob upoštevanju
         zahtev Sodišča glede dokazovanja obstoja ustaljene upravne prakse, ki bi pomenila neizpolnitev obveznosti, predstavlja povsem
         nezadosten odstotek, tudi če bi jih šteli za utemeljene.

      52      Poleg tega Komisija grškim sodnim oblastem očita, da dopuščajo prakso upravnih organov, ne da bi o tem predložila kakršen
         koli dokaz. Če hoče Komisija torej dokazati neizpolnitev obveznosti zaradi sodne prakse, so razlogi za precej strožjo uporabo
         meril, navedenih v točki 50 te sodbe, ki jih je postavilo Sodišče, še močnejši.

      53      V obravnavani zadevi je treba ugotoviti, da merila, ki jih je postavilo Sodišče, niso izpolnjena.

      54      Prav tako je treba poudariti, da je Sodišče upoštevalo diskrecijsko pravico pristojnih nacionalnih oblasti na tem občutljivem
         področju, ki se dotika nacionalnih pristojnosti na davčnem področju, s tem da je razsodilo, da teh oblasti naložena obveznost
         sodelovanja na podlagi člena 10(2) Direktive ne zavezuje k vsakokratnemu dogovarjanju v vsakem posameznem primeru, ko uporaba
         te direktive povzroča težave (zgoraj navedena sodba Louloudakis, točka 59 in navedena sodna praksa).

      55      Končno, Komisija grškim oblastem očita, da zadevnim osebam nalagajo večje dokazno breme glede določanja kraja običajnega prebivališča
         in da tako prelagajo dokazno breme, medtem ko je to breme običajno naloženo nacionalnim oblastem. V tem pogledu zadostuje
         poudariti, da v skladu s členom 7(2) in (3) Direktive dokazno breme glede običajnega prebivališča načeloma nosijo zadevni
         posamezniki. Pristojni nacionalni organi pa lahko za namen specifičnih kontrol in ob dvomu zahtevajo katero koli dodatno informacijo
         ali dokaz.

      56      Prvega dela drugega očitka zato ni mogoče sprejeti.

       Nesorazmernost kazni
       Trditve strank
      57      Komisija se med drugim sklicuje na kazni, določene z grško ureditvijo za primere, ko pristojni organi ugotovijo, da ima lastnik
         v Grčiji nahajajočega se vozila z registrskimi tablicami druge države članice običajno prebivališče v Grčiji. Nacionalna ureditev,
         ki je veljala v upoštevnem obdobju, takšno dejanje opredeljuje kot tihotapstvo, ki ima za posledico kazenske sankcije, in
         sicer zaporno kazen za lastnika vozila in zaseg slednjega, kot tudi upravne sankcije, ki vključujejo globe. Poleg tega mora
         zadevna oseba plačati pristojbino za registracijo, dolgovano ob dokončnem uvozu vozila, razen če ne privoli v ponovni izvoz
         vozila zunaj nacionalnega ozemlja.

      58      Komisija meni, da so te sankcije v povezavi s prakso grških upravnih organov glede določanja kraja običajnega prebivališča
         in z neupoštevanjem morebitne dobre vere zadevne osebe nesorazmerne. Poleg tega naj bi bila zahteva za plačilo pristojbine
         za registracijo, medtem ko je bila podobna pristojbina že plačana v drugi državi članici, v nasprotju s členom 90 ES.

      59      Komisija meni, da naj bi bile tudi sankcije ob prekoračitvi obdobja šestih mesecev, za katero se vozilo Skupnosti lahko začasno
         uvozi, nesorazmerne.

      60      Grška vlada odgovarja, da če Direktiva ne določa sankcij za morebitno kršitev ureditve začasnega uvoza vozil Skupnosti, so
         države članice dolžne sprejeti določbe, za katere menijo, da so nujne za kaznovanje davčne utaje. Vsekakor pa bi predvidene
         kazni morale biti primerne in nujne za dosego zasledovanega cilja.

      61      V tem primeru bi se očitki Komisije nanašali na kaznovanje oseb, ki imajo običajno prebivališče v Grčiji, kamor začasno uvozijo
         vozila, registrirana v drugi državi članici. V teh primerih, ob upoštevanju, da so pristojbine za registracijo v Grčiji zelo
         visoke, zaradi česar se jim določene osebe poskušajo izogniti, in glede na številne primere dosedanjih davčnih utaj, naj predvidene
         kazni ne bi bile nesorazmerne z zasledovanim ciljem, in sicer z odvračanjem od kaznivega dejanja davčne utaje in z njenim
         zatiranjem.

      62      Končno, grška vlada trdi, da naložene sankcije za primer, da pristojbina za registracijo ni plačana, prizadenejo tako domače
         kot uvožene izdelke. Zato naj kršitev člena 90 ES dejansko ne bi bila mogoča.

       Presoja Sodišča
      63      Najprej je treba poudariti, da se drugi del drugega očitka Komisije prav tako nanaša (strani od 9 do 12 tožbe) na sankcije,
         predvidene z zakonom 2960/2001 z dne 22. novembra 2001 o carinskem zakoniku (FEK A 265), s katerim so bile spremenjene določbe
         o sankcijah iz člena 18 zakona 2682/1999. Zakon 2960/2001 je bil torej sprejet po izteku roka dveh mesecev, ki je bil določen
         v obrazloženem mnenju 22. novembra 2000, in ni bil predmet predhodnega postopka, določenega v členu 226 ES. Iz spisa pa ni
         videti niti tega, da bi ta nova ureditev v celoti ohranjala sistem, določen z izpodbijano ureditvijo v predhodnem postopku,
         niti da so določbe teh dveh ureditev v velikem delu enake (v tem smislu glej sodbo z dne 10. januarja 2006 v zadevi Komisija
         proti Nemčiji, C-98/03, ZOdl., str. I-53, točki 27 in 28 ter navedena sodna praksa).

      64      Sodišče lahko v skladu z ustaljeno sodno prakso po uradni dolžnosti preizkusi, ali so izpolnjeni pogoji za vložitev tožbe
         zaradi neizpolnitve obveznosti iz člena 226 ES (sodba z dne 1. februarja 2007 v zadevi Komisija proti Združenemu kraljestvu,
         C-199/04, še neobjavljena v ZOdl., točka 20 in navedena sodna praksa).

      65      V tem pogledu je Sodišče vedno razlikovalo med predhodno fazo in fazo sodnega postopka, določenima v členu 226 ES, in je razsodilo,
         da je namen predhodnega postopka med drugim omejiti predmet spora zaradi morebitne predložitve spora v odločanje Sodišču in
         zagotoviti, da bo predmet spora v morebitnem sodnem postopku jasno opredeljen (v tem smislu glej sodbe z dne 15. februarja
         2001 v zadevi Komisija proti Franciji, C-230/99, Recueil, str. I-1169, točka 31; z dne 13. decembra 2001 v zadevi Komisija
         proti Franciji, C-1/00, Recueil, str. I-9989, točki 53 in 54; z dne 10. decembra 2002 v zadevi Komisija proti Irski, C-362/01,
         Recueil, str. I‑11433, točki 17 in 18, in z dne 5. junija 2003 v zadevi Komisija proti Italiji, C-145/01, Recueil, str. I-5581,
         točka 17).

      66      Enako, v skladu z ustaljeno sodno prakso tako omejenega predmeta spora v predhodni fazi ni mogoče razširiti ali spremeniti
         s tožbenimi predlogi v fazi sodnega postopka (v tem smislu glej sodbe z dne 29. septembra 1998 v zadevi Komisija proti Nemčiji,
         C-191/95, Recueil, str. I-5449, točka 56; z dne 9. novembra 1999 v zadevi Komisija proti Italiji, C-365/97, Recueil, str.
         I-7773, točka 25, in z dne 5. oktobra 2006 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C-105/02, ZOdl., str. I-9659, točki 47 in 48).
         Končno, neizpolnitev obveznosti se presoja glede na situacijo v državi članici, kot se je pokazala ob izteku roka, določenega
         v obrazloženem mnenju, in Sodišče ne sme upoštevati pozneje nastalih sprememb (glej sodbo z dne 18. januarja 2007 v zadevi
         Komisija proti Švedski, C-104/06, še neobjavljena v ZOdl., točka 28).

      67      Če bi Sodišče nadzor razširilo na ureditev zadevne države članice, ki ni bila predmet predhodne faze in je bila zaradi poenostavitve,
         na kar se je sklicevala Komisija med ustno obravnavo, prvič opredeljena v tožbenih predlogih, bi bil postopku, kot so ga oblikovali
         avtorji pogodbe v členu 226 ES, odvzet njegov smisel, kar bi pomenilo zlorabo tega postopka. Tako bo v tem primeru Sodišče
         preizkusilo samo tiste določbe ureditve, ki so veljale ob izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju, in če bodo v tožbi
         dovolj natančno predstavljene, tako da bodo omogočile izvajanje sodnega nadzora (v tem smislu glej zgoraj navedeno sodbo Komisija
         proti Združenemu kraljestvu, točka 21).

      68      Prvič, očitki Komisije se nanašajo na člen 18, A(1) zakona 2682/1999, ki določa, da imetništvo ali uporaba vozila, ki ga je
         oseba, ki ima običajno prebivališče v Grčiji, registrirala v drugi državi članici, šteje za kaznivo dejanje tihotapstva, ki
         ima med drugim za posledico kazenske sankcije, kot sta zaporna kazen za imetnika vozila in zaseg slednjega.

      69      V tem pogledu je treba poudariti, da očitana ureditev kazensko sankcionira izogibanje nacionalnim carinskim in davčnim predpisom
         glede uporabe motornih vozil.

      70      Obravnavane sankcije so namreč določene za primere, ki so zunaj uporabe Direktive, ko osebe z običajnim prebivališčem v Grčiji
         uporabljajo vozila, registrirana v drugi državi članici, ter varujejo finančne interese zadevne države članice.

      71      Kaznivost ravnanja, ki jo je zasledoval nacionalni zakonodajalec, je povezana z gospodarsko in socialno situacijo v zadevni
         državi članici in v obravnavani zadevi s posebno situacijo glede obdavčitve motornih vozil. V tem pogledu je gotovo, da so
         v Grčiji pristojbine za registracijo zelo visoke, zaradi česar se v Grčiji določene osebe vozijo z avtomobili, ki so registrirani
         v drugi državi članici, medtem ko si prizadevajo, da bi s slednjo vzpostavili kakršno koli vez. Nujnost kaznovanja in preprečevanja
         ter zavarovanje finančnih interesov zadevne države članice upravičujejo, da slednja določi ustrezne sankcije (v tem smislu
         glej zgoraj navedeno sodbo Louloudakis, točka 70).

      72      Preprostega dejstva, da abstraktno nacionalno pravilo izogibanje običajno uporabljenim carinskim in davčnim določbam šteje
         za kaznivo dejanje, samega po sebi ni mogoče šteti kot neizpolnitev obveznosti. Sodišče je odločilo, kot izhaja iz zgoraj
         navedene sodbe Louloudakis, točki 69 in 70, da nujnost kaznovanja in preprečevanja kaznivih dejanj lahko upravičuje, da država
         članica predpiše kazni z določeno mero strogosti, vendar pa ni mogoče izključiti, da se lahko te kazni v določenih okoliščinah
         izkažejo kot nesorazmerne. Zato je treba vprašanje, ali so predpisane kazni sorazmerne ali nesorazmerne, obravnavati glede
         na dejansko uporabljene kazni v zadevnem primeru. Torej, preizkus navedenih primerov v točki 48 te sodbe ne dopušča sklepa,
         da so izrečene kazni nesorazmerne, Komisija pa ni predložila drugih dokazov, ki bi upravičevali drugačno ugotovitev.

      73      Zato ti očitki niso utemeljeni.

      74      Drugič, Komisija zatrjuje, da se v primerih iz člena 18, A(1) zakona 2682/1999 kazenski pregon ne začne, če zadevne osebe
         plačajo naloženi davek in če se odpovejo pravnim sredstvom, ki jih nacionalno pravo predvideva zoper odločbo o odmeri tega
         davka.

      75      V tem pogledu je treba poudariti, da Direktiva pod določenimi pogoji posameznikom, ki imajo običajno prebivališče v državi
         članici, podeljuje pravico, da za določeno obdobje začasno uvozijo zasebno vozilo na ozemlje drugih držav članic.

      76      Na podlagi ustaljene sodne prakse je načelo učinkovitega sodnega varstva torej splošno pravno načelo Skupnosti in sodišča
         držav članic morajo zagotoviti sodno varstvo pravic, ki jih imajo posamezniki na podlagi prava Skupnosti (v tem smislu glej
         sodbo z dne 13. marca 2007 v zadevi Unibet, C-432/05, še neobjavljena v ZOdl., točki 37 in 38 ter navedena sodna praksa).
         Sodišče je z uporabo tega načela nacionalnemu sodišču priznalo pristojnost, da zagotovi uporabo Direktive in varstvo pravic,
         ki jih imajo posamezniki na podlagi le-te, zlasti pri ugotavljanju kraja običajnega prebivališča (v tem smislu glej zgoraj
         navedeno sodbo Louloudakis, točki 57 in 70).

      77      Sporna nacionalna določba lahko odtegne posameznikom učinkovito sodno varstvo, izhajajoče iz prava Skupnosti, in jih, zato
         da bi se izognili kazenskemu pregonu, napelje, da se odpovejo pravnim sredstvom, ki so običajno predvidena v nacionalnem pravu.
         Zato so očitki Komisije v tem primeru utemeljeni.

      78      Tretjič, Komisija nasprotuje denarnim kaznim, določenim v členu 18, A(4)(d) zakona 2682/1999 za prekoračitev obdobja šestih
         mesecev, za katero je podeljena zadevna davčna oprostitev.

      79      V tem pogledu je treba upoštevati, da je obdobje šestih mesecev, za katero je podeljena davčna oprostitev, dovolj dolgo in
         da je grška vlada zatrjevala, ne da bi ji Komisija ugovarjala, da je v določenih okoliščinah to obdobje mogoče prilagoditi
         in podaljšati. Ista vlada je dalje poudarila, tudi brez ugovorov, da spoštovanja šestmesečne omejitve ni mogoče strogo nadzorovati,
         ker se datum vstopa vozil na nacionalno ozemlje več ne beleži, in da je zato v tem smislu nujna večja preventiva, zaradi česar
         so predpisane globe ustrezno odvračalno sredstvo. Sporne globe torej niso nesorazmerne in ne ovirajo svoboščin iz pogodbe.

      80      Četrtič, upoštevati je treba, da denarna kazen, predpisana v členu 18, A(4)(f) zakona 2682/1999 za primer, ko vozilo, za katerega
         velja začasna davčna oprostitev na grškem ozemlju, upravlja druga, neupravičena oseba, izhaja iz okvira uporabe Direktive.

      81      Kot se na petem mestu sklicuje Komisija, tudi primer, predviden v zgoraj navedeni določbi, ko zadevno vozilo upravlja neupravičena
         oseba, medtem ko se upravičenec do davčne oprostitve med kršitvijo ne nahaja na grškem ozemlju, izhaja iz okvira uporabe Direktive.

      82      Šestič, očitki Komisije se nanašajo na člen 18, C(1) zakona 2682/1999, ki določa, da se poleg izreka glob vozila tudi začasno
         odvzamejo in so ponovno na voljo po plačilu glob in morebitnih drugih predvidenih pristojbin.

      83      Ta ukrep lahko upravičencu onemogoči, da uporablja svoje vozilo v obdobju, ki je lahko dolgo, zlasti ko se naložene globe
         izpodbijajo po sodni poti. Sodišče je torej že poudarilo pomen pravice upravljanja vozila za učinkovito uveljavljanje pravic
         v zvezi s prostim gibanjem oseb (sodba z dne 29. februarja 1996 v zadevi Skanavi in Chryssanthakopoulos, C-193/94, Recueil,
         str. I-929, točka 36). Zato je ta ukrep nesorazmeren glede na zasledovani cilj pobiranja glob, ki ga je mogoče doseči s sredstvi,
         ki so skladnejša z ureditvijo v Skupnosti, na primer z uvedbo varščine. Ti očitki so torej utemeljeni.

      84      Po drugi strani pa niso utemeljene kritike, ki jih Komisija navaja na sedmem mestu, zoper člen 10, odstavek 5, zakona 2682/1999,
         ki določa, da se lastnik začasno uvoženega vozila, ki ima svoje običajno prebivališče v Grčiji, lahko izogne plačilu dolgovane
         pristojbine za registracijo, če svoje vozilo odpelje z grškega ozemlja. Ta ukrep posamezniku dejansko daje možnost in ugodnost
         in ni v nasprotju z Direktivo.

      85      Komisija se na zadnjem mestu sklicuje na kršitev člena 90 ES. Ta določba v svojem prvem odstavku prepoveduje višjo obdavčitev
         izdelkov iz drugih držav članic kot enakovrstnih domačih izdelkov. Toda Sodišče je kot združljivo s pravili Skupnosti štelo
         dejstvo, da država članica, potem ko posameznik v njej določi običajno prebivališče, zahteva plačilo pristojbine za registracijo
         vozila, ne glede na to, ali je bila podobna registracija že plačana v drugi državi članici (v tem smislu glej sodbo z dne
         16. junija 2005 v zadevi Komisija proti Danski, C-138/04, neobjavljena v ZOdl., točka 13 in navedena sodna praksa).

      86      Člen 90, drugi odstavek, ES državam članicam prepoveduje uvajanje davkov na izdelke drugih držav članic, s katerimi bi posredno
         zaščitile domače izdelke. V tem pogledu je treba poudariti, da na podlagi meril, ki jih je postavila sodna praksa Sodišča
         (sodba z dne 18. januarja 2007 v zadevi Brzeziński, C-313/05, še neobjavljena v ZOdl., točka 27 in navedena sodna praksa),
         Komisija ni dokazala, da sporna nacionalna ureditev posredno ščiti domače izdelke.

       Tretji očitek
       Trditve strank
      87      Tretji očitek Komisije se nanaša na člen 12(1)(d) uredbe z dne 1. marca 1988, ki določa, da morajo oškodovanci zaradi tatvine
         drugega začasno uvoženega vozila v Grčijo plačati pristojbino za registracijo. Komisija trdi, da ta določba uvaja splošno
         domnevo o davčni utaji, če brez dokaza v zvezi s tem domneva, da ukradeno vozilo ostane v Grčiji. Komisija meni, da se mora
         izpolnitev pogojev za morebitno davčno utajo presojati od primera do primera. Sporni ukrep naj bi bil nesorazmeren glede na
         zasledovani cilj, in sicer preprečevanje davčnih utaj, in naj bi v nasprotju s členom 90 ES uvajal posredno diskriminacijo
         v primerjavi z vozili, registriranimi v drugi državi članici.

      88      Grška vlada odgovarja, da v pravu Skupnosti v primeru tatvine izdelkov, za katere velja davčna oprostitev in za katere davki
         niso bili plačani, ni predvidena nobena oprostitev. V tem pogledu se sklicuje na člen 14 Direktive Sveta 92/12/EGS z dne 25.
         februarja 1992 o splošnem režimu za trošarinske proizvode in o skladiščenju, gibanju in nadzoru takih proizvodov (UL L 76,
         str. 1), v skladu s katerim se ob primanjkljajih trošarine ne plačajo za proizvode pod režimom odloga plačila trošarine, razen
         kadar so primanjkljaji posledica naključnih dogodkov ali višje sile, in kadar pristojne oblasti lahko potrdijo, da so ti proizvodi
         dokončno izgubljeni. V vseh drugih primerih, zlasti v primeru tatvine, se morajo te obveznosti plačati.

      89      V primeru tatvine vozilo ni dokončno izgubljeno, temveč ga uporablja nekdo drug. Zato je treba plačati pristojbino za registracijo.
         Direktiva nadalje ne določa nobene stalne oprostitve v primeru tatvine.

      90      Končno, grška vlada poudarja, da gre pri zahtevi za plačilo pristojbine za registracijo vozila zgolj ob kraji drugega vozila,
         ki je začasno oproščeno davkov, in ne ob prvi kraji, za ugodnost za oškodovanca in da tatvina pomeni pogosto tveganje, ki
         bi ga morale pokrivati zavarovalnice in ne javna oblast.

       Presoja Sodišča
      91      Poudariti je treba, da Direktiva državam članicam pod določenimi pogoji nalaga podelitev davčne oprostitve v točno določenem
         obdobju za začasno rabo prevoznega sredstva, registriranega v drugi državi članici, s strani posameznika, ki ima prav tako
         svoje običajno prebivališče v državi članici, ki ni država članica začasnega uvoza.

      92      Ta oprostitev je namreč podeljena pod nedvoumnim pogojem, določenim v členu 3(a) in (b) Direktive, da upravičenec prevozno
         sredstvo, ki je predmet oprostitve, do te oprostitve uporablja za zasebno rabo, ob tem da navedenega prevoznega sredstva ni
         mogoče niti prodati, niti dati v najem v državi članici začasnega uvoza, niti posoditi rezidentu te države članice. Direktiva
         tako poudarja tesno vez med upravičencem do začasne oprostitve in vozilom, ki je predmet le-te.

      93      Tatvina vozila, ki je predmet navedene oprostitve, in posledice take tatvine niso predmet Direktive.

      94      V Direktivi prav tako ni nobenega znaka, na podlagi katerega bi bilo mogoče ugotoviti, da je bil njen namen razširiti oprostitev
         in posledično omejiti davčno suverenost držav članic v primerih, ko je vez med upravičencem do oprostitve in vozilom, ki je
         predmet te oprostitve, pretrgana, zlasti v primeru tatvine, ko je zelo verjetno, da se vozilo še naprej nahaja na ozemlju
         zadevne države članice in ga upravlja oseba, ki nima nobene zveze z upravičencem do oprostitve. Tak primer ni predmet Direktive
         in spada pod normativno pristojnost držav članic.

      95      V teh okoliščinah in glede na to, da se Komisija ne sklicuje na nobene druge določbe Skupnosti, ni mogoče ugotoviti neizpolnitve
         obveznosti.

      96      Sporni nacionalni ukrep prav tako glede na ugotovitve Sodišča v točkah 85 in 86 te sodbe ne nasprotuje členu 90 ES.

      97      Glede na zgoraj navedeno je treba torej ugotoviti, da Helenska republika, s tem da:

      –        člen 18, A(1) zakona 2682/1999 določa, da se v primeru imetništva ali uporabe vozila – ki ga posameznik, ki ima svoje običajno
         prebivališče v Grčiji, registrira v drugi državi članici – na grškem ozemlju običajno predvideni kazenski pregon ne začne,
         če zadevna oseba plača naloženo pristojbino za registracijo in se hkrati odpove vsem nacionalnim pravnim sredstvom zoper odločbo
         o odmeri te pristojbine, in

      –        člen 18, C(1) istega zakona določa, da se v primeru naložitve glob vozila tudi začasno odvzamejo in so ponovno na voljo po
         plačilu glob in morebitnih drugih predvidenih pristojbin,

      ni izpolnila obveznosti na podlagi Direktive.
      98      V preostalem se tožba zavrne.

       Stroški
      99      V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. V skladu z odstavkom
         3, prvi pododstavek, istega člena pa lahko Sodišče odloči, da se stroški delijo ali da vsaka stranka nosi svoje stroške, če
         vsaka stranka uspe samo deloma ali v izjemnih okoliščinah. Glede na to, da sta Komisija in Helenska republika uspeli vsaka
         deloma, je treba odločiti, da vsaka nosi svoje stroške.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      1)      Helenska republika, s tem da:
      –        člen 18A(1) zakona 2682/1999 določa, da se v primeru imetništva ali uporabe vozila – ki ga je posameznik, ki ima svoje običajno
            prebivališče v Grčiji, registriral v drugi državi članici – na grškem ozemlju običajno predviden kazenski pregon ne začne,
            če zadevna oseba plača naloženo pristojbino za registracijo in se hkrati odpove vsem nacionalnim pravnim sredstvom zoper odločbo
            o odmeri te pristojbine, in
      –        člen 18C(1) istega zakona določa, da se v primeru naložitve glob vozila tudi začasno odvzamejo in so ponovno na voljo po plačilu
            glob in morebitnih drugih predvidenih pristojbin,
      ni izpolnila obveznosti na podlagi Direktive Sveta 83/182/EGS z dne 28. marca 1983 o davčnih oprostitvah znotraj Skupnosti
            za določena prevozna sredstva, začasno uvožena iz ene države članice v drugo.
      2)      V preostalem se tožba zavrne.
      3)      Komisija Evropskih skupnosti in Helenska republika nosita vsaka svoje stroške.
      Podpisi
      * Jezik postopka: grščina.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 25. septembra 1984. # Karl Könecke GmbH & Co. KG, Fleischwarenfabrik, proti Bundesanstalt für landwirtschaftliche Marktordnung. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Nemčija. # Zadeva 117/83.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 8. decembra 2005. # Castellblanch, SA proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava figurativne znamke Skupnosti, ki vsebuje besedni element "CRISTAL CASTELLBLANCH" - Prejšnja besedna nacionalna znamka CRISTAL - Resna in dejanska uporaba prejšnje znamke - Verjetnost zmede - Člen 8(1)(b), člen 15(2)(a), in člen 43(2) in (3) Uredbe (ES) št. 40/94. # Zadeva T-29/04.

text:
      Zadeva T-29/04
      Castellblanch, SA
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne znamke Skupnosti, ki vsebuje besedni element ‚CRISTAL CASTELLBLANCH‘ – Prejšnja besedna nacionalna znamka CRISTAL – Resna in dejanska uporaba prejšnje znamke – Verjetnost zmede – Člen 8(1)(b), člen 15(2)(a) in člen 43(2) in (3) Uredbe (ES) št. 40/94“
      Povzetek sodbe
      1.      Znamka Skupnosti – Stališča tretjih oseb in ugovor – Preizkus ugovora – Dokaz uporabe prejšnje znamke – Hkratna uporaba več
            znakov
      (Uredba Sveta št. 40/94, člena 15(2)(a) in 43(2) in (3))
      2.      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje
            znamke, ki je enaka ali podobna registrirani znamki, za blago in storitve, ki so enake ali podobne – Verjetnost zmede s prejšnjo
            znamko – Figurativna znamka, ki vsebuje besedni element „CRISTAL CASTELLBLANCH“ in besedna znamka „CRISTAL“
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(1)(b))
      1.      Dokaz resne in dejanske uporabe prejšnje nacionalne znamke ali znamke Skupnosti, na katerem temelji ugovor zoper prijavo znamke
         Skupnosti, zajema tudi dokaz uporabe prejšnje znamke skupaj z drugimi znaki, kolikor taka uporaba ne spreminja razlikovalnega
         učinka te znamke v obliki, v kateri je bila registrirana

      (Glej točke od 30 do 34.)
      2.      Za povprečne francoske potrošnike ter strokovnjake in specialiste na vinogradniškem in gostinskem področju obstaja verjetnost
         zmede med figurativnim znakom, ki vsebuje besedni element „CRISTAL CASTELLBLANCH“, katerega registracija za znamko Skupnosti
         se zahteva za „španska peneča vina, vrste cava“ iz razreda 33 Nicejskega aranžmaja, in besedno znamko CRISTAL, ki je bila
         prej registrirana v Franciji za „vina s francoskim izvorom, to so šampanjec, peneča vina; alkoholne pijače (razen piva)“ iz
         istega razreda, čeprav ni mogoče potrditi podobnosti ali ugleda prejšnje znamke za „šampanjec“ za celotno upoštevno javnost,
         ampak le za strokovne potrošnike, ki so visoko specializirani na tem področju, zaradi enakosti ali vsaj velike podobnosti
         zadevnih proizvodov in podobnosti ustreznih znakov.

      (Glej točke 46, 67 in 68.)
SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (tretji senat)
      z dne 8. decembra 2005(*)

      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne znamke Skupnosti, ki vsebuje besedni element ‚CRISTAL CASTELLBLANCH‘ – Prejšnja besedna nacionalna znamka CRISTAL – Resna in dejanska uporaba prejšnje znamke – Verjetnost zmede – Člen 8(1)(b), člen 15(2)(a), in člen 43(2) in (3) Uredbe (ES) št. 40/94“
      V zadevi T-29/04,
      Castellblanch, SA, s sedežem v Sant Sadurni d’Anoia (Španija), ki jo zastopajo F. de Visscher, E. Cornu, É. De Gryse in D. Moreau, odvetniki,

      tožeča stranka,
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopa I. de Medrano Caballero, zastopnik,
      tožena stranka,
      druga stranka v postopku pred odborom za pritožbe UUNT, intervenient pred Sodiščem prve stopnje, je bila
      Champagne Louis Roederer SA, s sedežem v Reimsu (Francija), ki jo zastopa P. Cousin, odvetnik,

      zaradi tožbe proti odločbi drugega odbora za pritožbe UUNT z dne 17. novembra 2003 (zadeva R 37/2000‑2) v zvezi s postopkom
         z ugovorom med Castellblanch, SA, in Champagne Louis Roederer SA,

      SODIŠČE PRVE STOPNJEEVROPSKIH SKUPNOSTI (tretji senat),

      v sestavi M. Jaeger, predsednik, V. Tiili, sodnica, in O. Czúcz, sodnik,
      sodna tajnica: K. Andova, administratorka,
      na podlagi tožbe, ki je bila vložena v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 26. januarja 2004,
      na podlagi odgovorov UUNT, vloženih v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 4. junija in 28. septembra 2004,
      na podlagi odgovora intervenienta, vloženega v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 1. junija 2004,
      na podlagi obravnave z dne 4. julija 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Dejansko stanje
      1        Castellblanch SA je 1. aprila 1996 pri Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) na podlagi Uredbe
         Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL 1994 L 11, str. 1), kot je bila spremenjena, vložil prijavo
         znamke Skupnosti.

      2        Znamka, za katero je bila zahtevana registracija, je naslednja figurativna znamka (v nadaljevanju: znamka CRISTAL CASTELLBLANCH):

      3        Proizvodi, za katere je bila zahtevana registracija, so iz razreda 33 Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji blaga
         in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kot je bil spremenjen in dopolnjen, in ustreza naslednjemu opisu:
         „Vina in peneča vina“.

      4        Ta prijava je bila objavljena v Biltenu znamk Skupnosti št. 29/1997 z dne 24. novembra 1997.

      5        Champagne Louis Roederer SA je 23. februarja 1998 vložil ugovor na podlagi člena 42 Uredbe št. 40/94 zoper registracijo te
         znamke Skupnosti. Ugovor je temeljil na naslednjih registracijah besednega znaka CRISTAL:

      –        francoska registracija št. 1 114 613 z dne 27. novembra 1979, obnovljena 13. novembra 1989 (št. 1 559 904) in 20. decembra
         1991 (št. 1 713 576) za poimenovanje „vin in penečih vin francoskega izvora, namreč šampanjec, peneča vina; alkoholne pijače
         (razen piva)“ iz razreda 33;

      –        mednarodna registracija št. 451 185, ki je bila prijavljena 29. januarja 1980, z učinkom v Avstriji, državah Beneluksa, Italiji
         in na Portugalskem za poimenovanje „vin s francoskim izvorom, namreč šampanjec, peneča vina“ iz razreda 33;

      –        nemška registracija DD 647 501 z dne 18. aprila 1991 za poimenovanje „alkoholnih pijač (razen piva)“ iz razreda 33;
      –        britanska registracija št. 1368 211, ki je bila prijavljena 22. decembra 1988, za poimenovanje „šampanjca“ iz razreda 33;
      –        irska registracija št. 150 404 z dne 30. oktobra 1992 za poimenovanje „alkoholnih pijač (razen piva)“ iz razreda 33;
      –        danska registracija VR 06.021 1995 z dne 15. septembra 1995 za poimenovanje „šampanjca, penečih vin, vin in konjaka“ iz razreda
         33.

      6        Ugovor je prav tako temeljil na znamkah, ki so splošno znane v Belgiji, Franciji, Veliki Britaniji in Nemčiji, ki označujejo
         „šampanjec“.

      7        Ugovor se je nanašal na vse proizvode, ki jih zajemajo prejšnje registracije znaka CRISTAL, in je bil vložen proti vsem proizvodom
         iz prijave znamke. Razlogi, na katere se je skliceval v utemeljevanje ugovora, so določeni v členu 8(1)(a) in (b) Uredbe št.
         40/94.

      8        Z odločbo z dne 26. oktobra 1999 je oddelek za ugovore ugovoru ugodil. Odločbo je utemeljil izključno s prejšnjo francosko
         znamko (v nadaljevanju: prejšnja znamka). Najprej, menil je, da je intervenient predložil zadostne dokaze za resno in dejansko
         uporabo prejšnje znamke in, drugič, da je ob upoštevanju enakosti zadevnih proizvodov, podobnosti spornih znakov in izrazito
         razlikovalnega učinka prejšnje znamke na francoskem trgu obstajala verjetnost zmede v upoštevni javnosti, in sicer pri francoskem
         potrošniku.

      9        Tožeča stranka je 22. decembra 1999 na podlagi členov od 57 do 62 Uredbe št. 40/94 vložila pritožbo pri UUNT zoper odločbo
         oddelka za ugovore.

      10      V postopku pred odborom za pritožbe je tožeča stranka omejila svojo prijavo znamke na naslednje proizvode iz razreda 33: „španska
         peneča vina, vrste cava“.

      11      Z odločbo z dne 17. novembra 2003 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) je odbor za pritožbe pritožbo zavrnil. Menil je, da
         se je prejšnja znamka resno in dejansko uporabljala in je sklenil, da je obstajala podobnost zadevnih proizvodov in podobnost
         spornih znakov, ki bi lahko povzročili zmedo, ker obstaja verjetnost povezovanja v francoski javnosti.

       Predlogi strank
      12      Tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

      –        razveljavi izpodbijano odločbo;
      –        UUNT naloži plačilo stroškov.
      13      UUNT Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

      –        tožbo zavrne;
      –        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
      14      Intervenient Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

      –        tožbo zavrne;
      –        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
       Dopustnost dokumentov, ki so prvič predloženi pred Sodiščem prve stopnje
      15      Tožeča stranka meni, da je treba priloge od 23 do 30 odgovora intervenienta razglasiti za nedopustne, ker so bile prvič predložene
         pred Sodiščem prve stopnje.

      16      Dodati je treba, da sta prilogi 23 in 24 kopiji nacionalnih sodnih odločb. Kljub temu, da so ti dokumenti prvič predloženi
         pred Sodiščem prve stopnje, niso dokazi v ožjem smislu, ampak se nanašajo na nacionalno sodišče, na katero se ima stranka,
         čeprav kasneje, pravico sklicevati v postopku pred UUNT.

      17      Priloga 25 je kopija odseka iz francosko-španskega slovarja. Ni ugotovljeno, ali je bil ta dokument predložen pred UUNT. Vsekakor
         ta dokument dokazuje dejstvo, ki je predstavljeno v izpodbijani odločbi, in sicer dejstvo, da je španska beseda „cava“ enakovredna
         francoskemu izrazu „champagne“. Ob upoštevanju, da s tem navajanjem navedeno dejstvo dejansko spada v okvir postopka pred
         odborom za pritožbe, je tako okoliščina, da se je intervenient skliceval na slovar, nepomembna.

      18      Priloge od 26 do 29 so kopije dopisov o zadevnem postopku, ki sta jih izmenjala Sodišče prve stopnje in zastopnik intervenientke
         o zadevnem postopku. Zato ni mogoče, da bi se tožeča stranka sklicevala na njihovo nedopustnost.

      19      Priloga 30 so fotografije škatel, v katerih se tržijo buteljke znamke CRISTAL. Iz upravnega spisa UUNT izhaja, da pred njim
         predloženi dokumenti vsebujejo slike teh škatel. Sodišče prve stopnje zato sme upoštevati to prilogo.

      20      Posledično je treba navedbe o nedopustnosti prilog od 23 do 30 odgovora na intervencijo zavrniti.

       Temelj
      21      Tožeča stranka v utemeljevanje tožbe navaja dva tožbena razloga. Prvi tožbeni razlog je kršitev člena 15(2)(a) in člena 43(2)
         in (3) Uredbe št. 40/94 ter Pravila 22(2) Komisije (ES) št. 2868/95 z dne 13. decembra 1995 za izvedbo Uredbe št. 40/94 (UL
         L 303, str. 1, v nadaljevanju: uredba o izvajanju). Drugi tožbeni razlog se nanaša na kršitev člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94.

       Prvi tožbeni razlog, kršitev člena 15(2)(a) in člena 43(2) in (3) Uredbe št. 40/94 ter Pravila 22(2) uredbe o izvajanju.
       Uvodne ugotovitve
      22      V okviru prvega tožbenega razloga je intervenient predstavil „predhodno opombo“ glede uporabe člena 43(2) in (3) Uredbe št.
         40/94 in Pravila 22(1) uredbe o izvajanju, ki jih je UUNT razlagal kot tožbeni razlog, ki temelji na trditvi o kršitvi teh
         določb, ki v tožbi ni bil naveden, kot to določa člen 134(3) Poslovnika Sodišča prve stopnje ampak naj bi bil zato, ker ni
         bil predložen UUNT-ju, nedopusten.

      23      Intervient zatrjuje, da tožeča stranka na podlagi členov 43(2) in (3) Uredbe št. 40/94 ni nikoli predlagala, da naj dokaže
         uporabo prejšnje znamke in da je UUNT ni nikoli pozval, da na podlagi Pravila 22(1) uredbe o izvajanju dokaže tako uporabo,
         s tem, da bi ji za to določil rok. Intervenient torej meni in iz sodbe Sodišča prva stopnje z dne 17. marca 2003 v zadevi
         El Corte Inglés proti UUNT – González Cabello in Iberia Líneas Aéreas de España (MUNDICOR) (T-183/02 in T-184/02, Recueil,
         str. II-965) izhaja, da v nasprotju s tem, kar je naredil odbor za pritožbe, naj ne bi bilo treba preizkusiti vprašanja, ali
         dokument, ki ga je v utemeljevanje svoje splošno znane znamke predložil intervenient, dokazuje resno in dejansko uporabo ali
         ne. Prvi tožbeni razlog tožeče stranke je treba zato zavrniti.

      24      Trditev, da ker intervenient ni ugovarjal utemeljitvi izpodbijane odločbe, proti kateri je bilo ugovoru ugodeno, in ni predlagal
         razveljavitve le-te (v tem smislu glej sodbo Sodišča prve stopnje z dne 11. maja 2005 v zadevi Naipes Heraclio Fournier proti
         UUNT – France Cartes (meč v igri s kartami, konjenik s kijem in kralj mečev), od T-160/02 do T-162/02, ZOdl, str. II-1643,
         točke od 17 do 20) zadostuje za ugotovitev, da predhodne opombe ne utemeljujejo njenih predlogov.

      25      Te predhodne opombe zato ni treba obravnavati.

       Domnevna sprememba razlikovalnega učinka prejšnje znamke
      26      Tožeča stranka meni, da intervenient ni dokazal resne in dejanske uporabe prejšnje znamke in da je izpodbijana odločba kršila
         člen 15(2)(a), člen 43(2) in (3) Uredbe št. 40/94 ter Pravilo 22(2) uredbe o izvajanju. Dejansko, kadar je znamka sestavljena
         iz več elementov med katerimi ima samo eden ali jih ima le nekaj razlikovalni učinek in dovoljenje za registracijo znamke
         v celoti, naj bi sprememba tega elementa, njegova opustitev ali njegova zamenjava z drugim elementom praviloma pomenila spremembo
         razlikovalnega učinka navedene znamke. V tem oziru navaja upravno prakso UUNT.

      27      UUNT in intervient nasprotujeta trditvam tožeče stranke in trdita, da je bila uporaba znamke CRISTAL dokazana.

      28      Sodišče prve stopnje poudarja, da je, tako kot izhaja iz devete uvodne izjave Uredbe št. 40/94, Svet menil, da je varstvo
         prejšnje znamke upravičeno le, če se je le-ta dejansko uporabljala. V skladu s to uvodno izjavo člen 43(2) in (3) Uredbe št.
         40/94 določa, da sme prijavitelj  znamke Skupnosti zahtevati dokaz o tem, da se je v obdobju petih let pred datumom objave
         znamke Skupnosti, ki je predmet ugovora, prejšnja znamka resno in dejansko uporabljala na območju, kjer je varovana (sodbi
         Sodišča prve stopnje z dne 12. decembra 2002 v zadevi Kabushiki Kaisha Fernandes proti UUNT – Harrison (HIWATT), T-39/01,
         Recueill, str. II-5233, točka 34, in z dne 6. oktobra 2004, v zadevi Vitakraft-Werke Wührmann proti UUNT – Krafft (VITAKRAFT),
         T-56/02, Recueil, str. II-3495, točka 25).

      29      Na podlagi Pravila 22(2) uredbe o izvajanju je treba dokaz uporabe izvesti glede na kraj, čas, obseg in naravo uporabe prejšnje
         znamke.

      30      Poleg tega je treba natančno določiti, da na podlagi člena 15(2)(a) in člena 43(2) in (3) Uredbe št. 40/94 dokaz resne in
         dejanske uporabe prejšnje nacionalne znamke ali znamke Skupnosti, na katerem temelji zavrnitev prijave znamke Skupnosti, zajema
         tako dokaz uporabe prejšnje znamke v obliki, ki se glede na obliko, v kateri je bila registrirana, razlikuje v elementih,
         ki ne spreminjajo razlikovalnega učinka te znamke (glej v tem smislu sodbo Sodišča prve stopnje z dne 9. julija 2003 v zadevi
         Laboratorios RTB proti UUNT – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO AIRE), T-156/01, Recueil, str. II-2789, točka 44).

      31      V tem primeru tožeča stranka zatrjuje, da iz dokaza intervenienta o uporabi in ugledu izhaja, da je slednja uporabljala prejšnjo
         znamko v obliki, ki se razlikuje od tiste, v kateri je bila le-ta registrirana. Dejansko naj bi se prejšnja znamka uporabljala
         za buteljke, na katerih se na glavni označbi in na označbi na vratu poleg besede „cristal“ večkrat pojavlja ime „Louis Roederer“,
         simbol, ki ga sestavljata črki „l“ in „r“, ter nekateri dodatni figurativni elementi. Tožeča stranka meni, da kombinacija
         besede „cristal“ z imenom „Louis Roederer“, črk „lr“ in figurativnih elementov bistveno vpliva na identiteto prejšnje znamke,
         predvsem z ozirom na močan razlikovalni učinek besede „Louis Roederer“, in ne pomeni resne in dejanske uporabe prejšnje znamke
         CRISTAL. Ugovor intervenienta in zato tudi izpodbijana odločba naj torej ne bi bila utemeljena.

      32      Sodišče prve stopnje po vzoru UUNT najprej poudarja, da tožeča stranka ne nasprotuje kraju, času in obsegu uporabe prejšnje
         znamke, ampak le naravi te uporabe.

      33      V izpodbijani odločbi je odbor za pritožbe zatrjeval, da na področju znamke Skupnosti ne obstaja nobeno pravilo, ki bi določalo,
         da mora ugovarjajoča stranka posamično in neodvisno od vsake druge znamke dokazati uporabo prejšnje znamke. Odbor za pritožbe
         meni, da je mogoče, da se dve ali več znamk uporablja skupaj in neodvisno, z ali brez firme proizvajalca, kot je to še posebej
         primer na avtomobilskem in vinskem področju.

      34      S tem mnenjem se je treba strinjati. Dejansko ne gre za primer, ko je bila znamka intervenienta uporabljena v obliki, ki se
         razlikuje od tiste, v kateri je bila le-ta registrirana, ampak za primer, ko se hkrati uporablja več znakov, ne da bi spreminjali
         razlikovalni učinek registriranega znaka. Kot je utemeljeno zatrjeval UUNT, na področju označevanja vinskih proizvodov skupek
         znamk ali ločenih navedb na istem proizvodu, še posebej imena vinogradniškega podjetja ter imena proizvoda, pomeni običajno
         trgovsko prakso.

      35      V tem primeru se znamka CRISTAL jasno pojavi štirikrat na vratu buteljke, ki jo trži intervenient, in dvakrat na glavni označbi
         skupaj z simbolom ®. Na vratu se nahaja ločeno od drugih elementov. V škatlah, v katerih se tržijo buteljke znamke CRISTAL,
         se pojavi samo znamka CRISTAL. Enako se na računih intrevenienta navaja samo izraz „cristal“ skupaj z navedbo „škatla 1990“.
         Treba je poudariti, da znamka CRISTAL tako določa proizvod, ki ga trži intervenient.

      36      Navedba „Louis Roederer“, ki se pojavlja na glavni označbi, preprosto označuje firmo proizvajalca, kar lahko vzpostavi neposredno
         vez med eno ali več vrst proizvodov in določenim podjetjem. Enako utemeljevanje velja za črki „lr“, ki predstavljata začetnici
         imena intervenienta. Kot je navedel UUNT, hkratna uporaba teh elementov na isti buteljki ne pomeni kršitve funkcije identifikacije,
         ki jo ima znamka CRISTAL z vidika zadevnih proizvodov.

      37      Poleg tega je treba potrditi presojo UUNT, na podlagi katere uporabo besedne znamke skupaj z geografsko navedbo „Champagne“
         ni mogoče šteti za dodatek, ki bi lahko spreminjal razlikovalni učinek znamke, ker se le-ta uporablja za šampanjec. Dejansko
         ima potrošnik na področju vina pogosto poseben interes v zvezi z natančnim geografskim izvorom proizvoda in identitete proizvajalca
         vina, ker je ugled teh proizvodov pogosto povezan z dejstvom, da jih določeno vinogradniško podjetje pridela na določenem
         geografskem področju.

      38      V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da uporaba besedne znamke CRISTAL skupaj z drugimi navedbami ni primerna in da odbor
         za pritožbe ni kršil člena 15(2)(a) Uredbe št. 40/94, njenih členov 43(2) in (3) niti Pravila 22(2) uredbe o izvajanju.

      39      Posledično je treba prvi tožbeni razlog tožeče stranke zavrniti.

       Drugi tožbeni razlog, kršitev člena 8(1)( b) Uredbe št. 40/94
      40      Tožeča stranka trdi, da ob upoštevanju nepodobnosti proizvodov, nepodobnosti znamk, šibkega razlikovalnega učinka prejšnje
         znamke in vseh drugih upoštevnih dejavnikov, kot so nacionalne odločbe v zvezi s to zadevo in miren soobstoj spornih znakov,
         ne obstaja verjetnost zmede med spornima znakoma.

      41      UUNT in intervenient trdita, da je odbor za pritožbe pravilno presodil obstoj verjetnosti zmede.

      42      V skladu s členom 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 se na podlagi ugovora imetnika prejšnje znamke zavrne registracija znamke, za katero
         je vložena prijava, če, zaradi enakosti ali podobnosti s prejšnjo znamko in enakosti ali podobnosti blaga ali storitev, ki
         jih označujeta znamki, obstaja verjetnost zmede v javnosti na ozemlju, na katerem je varovana prejšnja znamka. Verjetnost
         zmede vsebuje verjetnost povezovanja s prejšnjo znamko. Poleg tega so na podlagi člena 8(2)(a)(ii) Uredbe št. 40/94 prejšnje
         znamke znamke, registrirane v državi članici, in znamke, ki so mednarodno registrirane in imajo učinek v državi članici, katerih
         datum prijave je predhoden datumu prijave za znamko Skupnosti.

      43      Na podlagi ustaljene sodne prakse verjetnost zmede v smislu te določbe pomeni verjetnost, da bi javnost lahko mislila, da
         določeni proizvodi ali storitve izvirajo iz istega podjetja ali, glede na primer, ekonomsko povezanih podjetij.

      44      Glede na to sodno prakso je treba verjetnost zmede ocenjevati globalno, v skladu s tem, kako upoštevna javnost dojema zadevne
         proizvode in storitve, in upoštevajoč vse upoštevne dejavnike za ta primer, zlasti medsebojno odvisnost med podobnostjo znakov
         in podobnostjo označenih proizvodov ali storitev (glej sodbo Sodišča prve stopnje z dne 9. julija 2003 v zadevi Laboratorios
         RTB proti UUNT – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), T-162/01, Recueil, str. II-2821, točke od 31 do 33, in tam
         navedeno sodno prakso).

      45      V tem primeru, so znamke, na podlagi katerih je bil vložen ugovor, nacionalne znamke, ki so bile registrirane v Franciji,
         Nemčiji, Veliki Britaniji, Irski, na Danskem in mednarodna znamka, ki ima učinek v Avstriji, državah Beneluksa, Italiji in
         na Portugalskem.

      46      Upoštevno javnost sestavlja povprečni francoski potrošnik, ki se šteje za običajno obveščenega in razumno skrbnega in preudarnega.
         Ta javnost prav tako zajema strokovnjake in specialiste na vinogradniškem in gostinskem področju.

      –       Primerjava proizvodov
      47      Tožeča stranka poudarja, da je uporaba intervenienta omejena izključno na „vina francoskega izvora, to je šampanjec“, medtem
         ko prijavljena znamka po omejitvi seznama proizvodov iz prijave znamke označuje „peneča španska vina, vrste cava“. Zaradi
         razlik v izvoru, značilnosti, ceni šampanjca in „cave“ ter upoštevne javnosti ti proizvodi naj ne bi bili niti podobni.

      48      Treba je poudariti, da se je tako v odločbi oddelka za ugovore kot tudi v izpodbijani odločbi štelo, da je uporaba prejšnje
         znamke jasno razvidna za vse proizvode, ki jih zajema prejšnja znamka, in ne samo za šampanjec.

      49      „Peneča španska vina, vrste cava“ iz prijave znamke je treba zato primerjati z „vini francoskega izvora, to je šampanjcem,
         penečimi vini, alkoholnimi pijačami (razen piva)“, ki jih zajema prejšnja znamka.

      50      Da bi lahko presodili podobnost med zadevnimi proizvodi ali storitvami, je treba upoštevati vse upoštevne dejavnike, ki določajo
         odnos med proizvodi in storitvami. Ti dejavniki vključujejo predvsem njihovo naravo, namen, uporabo in njihov konkurenčni
         oziroma dopolnilni značaj (glej po analogiji sodbo Sodišča z dne 29. septembra 1998 v zadevi Canon, C-39/97, Recueil, str.
         I-5507, točka 23).

      51      Poleg tega, kadar proizvodi iz prejšnje znamke zajemajo tudi proizvode iz prijavljene znamke, se ti izdelki štejejo za enake
         (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 23. oktobra 2002 v zadevi Oberhauser proti UUNT – Petit Liberto (Fifties), T-104/01,
         Recueil, str. II-4359, točki 32 in 33).

      52      Poudariti je treba, da so „vina francoskega izvora, to so šampanjec, peneča vina, alkoholne pijače (razen piva)“ in „peneča
         španska vina, vrste cava“ enake narave, da so namenjena enaki uporabi in porabljena ob enakih pogojih, na primer na zabavah,
         ter da se prodajajo v istih trgovinah ali na istih oddelkih velikih podjetij tako, da imajo konkurenčen značaj. Čeprav naj
         bi bili proizvodi, ki jih navaja tožeča stranka, omejeni na tiste, ki izhajajo iz Španije, to ne zadostuje, da izključimo
         podobnost proizvodov pri ugotavljanju verjetnosti zmede. Dejansko je mogoče, da bi obstajala verjetnost zmede v javnosti tudi,
         kadar so zadevni proizvodi iz različnih krajev proizvodnje (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo v zadevi Canon, točki
         29 in 30). Poleg tega je treba poudariti, da proizvodi, na katere se nanaša prejšnja znamka niso samo vina francoskega izvora,
         ampak tudi na splošno peneča vina, ki se torej lahko proizvajajo v Španiji. Peneča vina vključujejo „peneča španska vina,
         vrste cava“ tako, da so ti proizvodi enaki.

      53      Četudi bi domnevali, da se sme za prejšnjo znamko upoštevati le šampanjec, so zadevni proizvodi enaki. V tem oziru trditev
         tožeče stranke o razliki cen med šampanjcem znamke CRISTAL in „cava“, ki jo trži, ni utemeljena. Proizvodov iz prijave znamke
         ni mogoče primerjati s posebnimi proizvodi kot je šampanjec znamke CRISTAL, ampak s šampanjci na splošno. Treba je poudariti,
         da obstajajo šampanjci, katerih cena se znatno ne razlikuje od cene „cave“ dobre kakovosti. Poleg tega, kot je bilo poudarjeno
         zgoraj, ob predpostavki, da francoski potrošnik ve, da se sme „cava“ proizvajati samo v Španiji, različen kraj proizvodnje
         ni pomemben. Dejansko ni izključeno, da bi isto podjetje proizvajalo tako „cavo“ kot šampanjec, čeprav v različnih krajih.

      54      Posledično so sporni proizvodi enaki ali vsaj zelo podobni.

      –       Primerjava znakov
      55      Kot izhaja iz sodne prakse, mora globalna presoja verjetnosti zmede glede vidne, fonetične ali pojmovne podobnosti med spornimi
         znaki temeljiti na vtisu celote vseh treh, upoštevajoč zlasti njihove razlikovalne in prevladujoče elemente (glej sodbo Sodišča
         prve stopnje z dne 14. oktobra 2003 v zadevi Phillips-Van Heusen proti UUNT - Pash Textilvertrieb in Einzelhandel (BASS),
         T-292/01, Recueil, str. II-4335, točka 47, in tam navedeno sodno prakso).

      56      Tožeča stranka meni, da je treba primerjavo znakov izvesti ob upoštevanju prejšnje znamke tako kot se uporablja in ne tako
         kot je bila registrirana.

      57      Trditev tožeče stranke ni mogoče sprejeti. Kot je upravičeno zatrjeval odbor za pritožbe, je treba izvesti primerjavo med
         znaki, tako kot so bili registrirani ali tako kot se pojavljajo v prijavi za registracijo, ne glede na njihovo ločeno ali
         skupno uporabo z drugimi znamkami ali navedbami. Znaka, ki se primerjata sta torej naslednja:

               CRISTAL

               prejšnja znamka

               prijavljena znamka

      58      Odbor za pritožbe je zatrjeval naslednje in tako povzel, kar je trdil oddelek za ugovore:

      „Odločba (oddelka za ugovore) je opozarjala, da kljub obstoju določene skladnosti med primerjanima znakoma, znamki ni mogoče
         šteti za vidno podobni. Nasprotno, fonetične razlike med znakoma ne zadostujejo, da bi ju šteli za različna, od koder ugotovitev
         o fonetični podobnosti. Na koncu je oddelek za ugovore menil, da so znaki pojmovno podobni in je potrdil, da bi beseda „cristal“
         lahko namigovala na proizvode, ki jih označujejo primerjani znaki, v nobenem primeru pa jih ne bi mogla opisovati.“

      59      Glede vidne podobnosti primerjanih znakov je treba opomniti, da je prejšnja znamka sestavljena izključno iz besednega elementa
         „cristal“, medtem ko je prijavljena znamka figurativna znamka, sestavljena iz podobe gradu ter besed „cristal“ in „castellblanch“,
         ki so nameščeni v ovalnem okviru s pikčasto črto. Beseda „castellblanch“ je zapisana odebeljeno in z večjimi črkami kot beseda
         „cristal“. Kot je tožeča stranka pravilno trdila, se pozornost kupca najprej usmeri na besedo castellblanch, ker so figurativni
         elementi znamke izključno drugotnega pomena. Vendar glede na osrednje mesto, ki ga ima beseda „cristal“ v prijavljeni znamki,
         in na dejstvo, da je prejšnja znamka v celoti vključena v prijavljeno znamko, med spornima znakoma obstaja določena vidna
         podobnost.

      60      Glede fonetične podobnosti je treba kljub temu, da se sporni znamki razlikujeta glede števila besed, črk, zlogov, samoglasnikov
         in soglasnikov, kot to zatrjuje tožeča stranka, poudariti, da med tema znamkama obstaja fonetična podobnost, ker je prejšnja
         znamka v celoti vključena v prijavljeno znamko. Poleg tega se skupni element zadevnih znamk ujema s prvo besedo prijavljene
         znamke in je tako prvi, ki ga je treba izgovoriti. Dodatek ločene besede „castellblanch“ ne vpliva na to podobnost. Ker je
         beseda „cristal“ kratka in vpadljiva ni izključeno, da pri ustnih naročilih potrošnik izgovori samo to prvo besedo. Izraz
         „cristal“ torej z vidika fonetične podobnosti pomeni prevladujoč element v prijavljeni znamki. Poleg tega je enak edinemu
         elementu prejšnje znamke. Med spornima znakoma torej obstaja fonetična podobnost.

      61      Glede pojmovne podobnosti je treba poudariti, da obstaja podobnost med znakoma. Dejansko oba znaka vsebujeta besedo „cristal“,
         ki ima za upoštevno javnost jasno pojmovno vsebino, kolikor se ta izraz nanaša na pojem prozornosti in čistosti. Nasprotno,
         beseda „castellblanch“ nima očitnega sporočila za upoštevno javnost. V teh okoliščinah z vidika pojmovne podobnosti beseda
         „castellblanch“ ne bi mogla pomeniti prevladujočega elementa prijavljene znamke. V tem oziru trditev tožeče stranke, da beseda
         „cristal“ opisuje ali vsaj nakazuje na značilnosti zadevnih proizvodov, kar ji daje drugotni značaj glede prijavljene znamke,
         ni ustrezna. Dejansko ta okoliščina ne spreminja pojmovne vsebine prijavljene znamke. Poleg tega ni izključeno, da bi bilo
         nakazovalni element mogoče šteti za prevladujoči element, če bi bili drugi elementi znaka manj značilni kot le-ta (sodba Sodišča
         prve stopnje z dne 25. maja 2005 v zadevi TeleTech Holdings proti UUNT – Teletech International (TELETECH GLOBAL VENTURES),
         T-288/03, ZOdl, str. II-1767, točka 86).

      62      Poudariti je torej treba, da obstajajo pomembni elementi podobnosti med spornima znamkama. Poleg tega je treba globalno presoditi,
         ali obstaja verjetnost zmede med tema le-tema.

      –       Verjetnost zmede
      63      Tožeča stranka zatrjuje, da ima prejšnja znamka le šibek razlikovalni učinek, ker beseda „cristal“ opisuje in nakazuje na
         zadevne proizvode, da z uporabo ni pridobila razlikovalnega učinka, in, da obstaja na trgu veliko drugih znamk, ki vsebujejo
         besedo „cristal“ in so registrirane za proizvode iz razreda 33.

      64      V izpodbijani odločbi je odbor za pritožbe zavrnil trditev na podlagi katere je beseda „cristal“ navedba, ki opisuje zadevne
         proizvode, ker je menil, da gre za sugestivno navedbo, ki namiguje na kristalno čist značaj vin, vendar v nobenem primeru
         ne opisuje proizvoda. Poleg tega je odbor za pritožbe menil, zlasti po raziskavi o prepoznavnosti, ki jo je februarja 1999
         v Franciji, Združenem Kraljestvu in Italiji opravila raziskovalna ustanova Gallup France (v nadaljevanju: raziskava Gallup),
         da je bil na francoskem trgu dokazan visok razlikovalni učinek znamke CRISTAL.

      65      Iz raziskave Gallup izhaja, da znamka CRISTAL tako v Franciji kot Italiji in Združenem Kraljestvu v primerjavi z znamko Dom
         Pérignon ni enako prepoznavna.

      66      Treba je poudariti, da je raziskava Gallup februarja 1999 preučevala „[p]repoznavnost cuvéeja [p]restižnega [š]ampanjca v
         Franciji, Italiji in Združenem Kraljestvu“. Iz dela z naslovom „Kontekst, cilji in metodologija“ izhaja, da so želeli zastopniki
         intervenienta izvesti študijo o prepoznavnosti šampanjca znamke CRISTAL „v hotelih, restavracijah in pri vrhunskih kletarjih“
         in da „so podatke dobili pri točajih ali vodjih hotelov, restavracij in vrhunskih kletarjih“. V vsaki državi, kjer je potekala
         raziskava, je bilo opravljenih 100 razgovorov.

      67      Dodati je treba, da ta raziskava dokazuje podobnost znamke CRISTAL le za del zadevne javnosti. Dejansko ta raziskava ni preučevala
         podobnost znamke CRISTAL med povprečnimi potrošniki, ampak med strokovnimi potrošniki, ki so visoko specializirani na tem
         področju. Poleg tega tudi drugi dokumenti, ki jih je predložil intervenient, dokazujejo le podobnost za specializirano javnost,
         ker gre zlasti za izvlečke iz časopisov na vinogradniškem področju. Na podlagi teh dokumentov ni mogoče ugotoviti, ali znamka
         CRISTAL uživa ugled pri povprečnem francoskem potrošniku.

      68      Čeprav ni mogoče potrditi podobnosti ali ugleda prejšnje znamke za celotno upoštevno javnost glede enakosti ali vsaj velike
         podobnosti zadevnih proizvodov in podobnosti ustreznih znakov, obstaja verjetnost zmede med spornima znamkama, vključno z
         verjetnostjo povezovanja. Prav tako ni pomembno, ali ima prejšnja znamka posebej visok razlikovalni učinek.

      69      Čeprav je treba pri presoji verjetnosti zmede upoštevati razlikovalni učinek prejšnje znamke (glej po analogiji sodbo v zadevi
         Canon, točka 24), je dejansko to le eden od dejavnikov, vključenih v to presojo. Tako bi lahko tudi v primeru, ko bi imela
         prejšnja znamka šibek razlikovalni učinek, obstajala verjetnost zmede, zlasti zaradi podobnosti med znakoma ali zajetimi proizvodi
         ali storitvami (glej v tem smislu sodbo Sodišča prve stopnje z dne 16. marca 2005 v zadevi L'Oréal proti UUNT - Revlon (FLEXI
         AIR), T-112/03, ZOdl., str. II-949, točka 61).

      70      V vsakem primeru beseda „cristal“ nikakor ne opisuje zadevne proizvode, ampak jo je mogoče šteti za sugetivno. Zato je treba
         poudariti, da ima znamka CRISTAL povprečen in ne šibek razlikovalni učinek, kot to zatrjuje tožeča stranka.

      71      Glede trditve tožeče stranke, da obstajajo druge znamke, ki vsebujejo besedo „cristal“, ki so registrirane za proizvode iz
         razreda 33, kar dokazuje šibek razlikovalni značaj prejšnje znamke kot tudi miren soobstoj zadevnih znamk, zadostuje trditev,
         da ni dokazano, da te znamke vplivajo na ali ustrezajo uporabi v primerjavi z drugimi spornimi proizvodi, še posebej penečimi
         vini.

      72      Gotovo ni popolnoma izključeno, da lahko v določenih primerih soobstoj prejšnjih znamk na trgu celo zmanjša verjetnost zmede
         med obema spornima znamkama, ki so jo ugotovili organi UUNT. Vendar naj bi se taka skrajnost upoštevala samo, če je v postopku
         zaradi relativnih razlogov za zavrnitev pred UUNT prijavitelj znamke Skupnosti pravilno prikazal, da navedeni soobstoj temelji
         na odsotnosti verjetnosti zmede pri upoštevni javnosti glede prejšnjih znamk, na katere se sklicuje, in prejšnje znamke intervenienta,
         ki je temelj ugovora, in pod pogojem, da so zadevne prejšnje znamke in sporni znamki enake (sodba Sodišča prve stopnje z dne
         11. maja 2005 v zadevi Grupo Sada proti UUNT – Sadia (GRUPO SADA), T-31/03, ZOdl., str. II-1667, točka 86).

      73      V tem primeru je treba ugotoviti, da med upravnim postopkom tožeča stranka ni predložila nobenega drugega dejstva ali dokaza,
         kot le fotokopije določenih registracij navedenih znamk in potrdila o registraciji, v podporo trditvi, da so te registracije
         na trgu soobstajale s prejšnjo znamko intervenienta. Zadostuje trditev, da zadevne prejšnje znamke niso enake spornima znamkama.
         Poleg tega te informacije ne zadostujejo za dokaz, da je verjetnost zmede med spornima znamkama zmanjšana in a fortiori odmaknjena
         (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo GRUPO SADA, točka 87).

      74      Glede zatrjevanega soobstoja prejšnje znamke CRISTAL in nacionalne znamke CRISTAL CASTELLBLANCH tožeče stranke zadostuje trditev,
         da tožeča stranka prav tako ni dokazala, da naveden soobstoj temelji na odsotnosti verjetnosti zmede. Nasprotno iz spisa izhaja,
         da sta bili znamki tožeče stranke in intervenienta predmet več sporov, kar dokazuje, da ni bilo mirnega soobstoja.

      75      Glede različnih nacionalnih odločb, ki jih navajata stranki, zadostuje trditev, da je skupnostni sistem znamk samostojen sistem,
         sestavljen iz skupnih pravil in sledi ciljem, ki so mu specifični, pri čemer je njegova uporaba neodvisna od vseh nacionalnih
         sistemov (sodba Sodišča prve stopnje z dne 5. decembra 2000 v zadevi Messe München proti UUNT (electronica), T-32/00, Recueil,
         str. II-3829, točka 47).

      76      V teh okoliščinah je treba drugi tožbeni razlog tožeče stranke zavrniti.

      77      Posledično je treba tožbo v celoti zavrniti.

       Stroški
      78      V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki na predlog naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Tožeča
         stranka ni uspela, zato se ji v skladu s predlogi UUNT naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je,
      SODIŠČE PRVE STOPNJE (tretji senat)
      razsodilo:
      1)      Tožba se zavrne.
      2)      Tožeči stranki se naloži plačilo stroškov.

               Jaeger

                Tiili

                Czúcz

         Razglašena na javni obravnavi v Luksemburgu 8. decembra 2005

               Sodni tajnik

                      Predsednik

               E. Coulon

                     M. Jaeger

         * Jezik postopka: angleščina.


title: Sodba Sodišča za uslužbence (prvi senat) z dne 22. maja 2007. # Adelaida López Teruel proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Uradniki - Neupravičena odsotnost. # Zadeva F-99/06.

text:
      SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE (prvi senat)
      z dne 22. maja 2007

      Zadeva F-99/06

      Adelaida López Teruel
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT)
      „Uradniki – Bolniški dopust – Neupravičena odsotnost – Postopek za izdajo neodvisnega mnenja – Rok za določitev neodvisnega zdravnika“
      Predmet: Tožba, vložena na podlagi členov 236 ES in 152 AE, s katero A. López Teruel predlaga razglasitev ničnosti odločbe UUNT z dne
         20. oktobra 2005, s katero je bila obveščena, da je njena odsotnost od 7. aprila 2005 neupravičena, in s katero ji je bilo
         naloženo, naj nemudoma pride na delovno mesto.

      Odločitev: Odločba UUNT z dne 20. oktobra 2005 se razglasi za nično v delu, v katerem obravnava odsotnost tožeče stranke od 8. do 20. februarja
         2005 in od 7. aprila do 2. avgusta 2005 kot neupravičeno odsotnost. Preostali tožbeni predlogi se zavrnejo. UUNT nosi svoje
         stroške in tretjino stroškov, ki jih je priglasila tožeča stranka.

      Povzetek

      1.      Uradniki – Bolniški dopust – Zdravniški pregled
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 59(1), šesti pododstavek)
      2.      Uradniki – Bolniški dopust – Zdravniški pregled
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 59(1), peti, šesti in sedmi pododstavek)
      3.      Uradniki – Bolniški dopust – Zdravniški pregled
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 59(1), sedmi pododstavek)
      4.      Uradniki – Načela – Načelo dobrega upravljanja
      (Listina Evropske unije o temeljnih pravicah, člen 41)

      1.      Petdnevni rok iz člena 59(1), šesti pododstavek, Kadrovskih predpisov, po izteku katerega lahko uprava, če se uradnikov zdravnik
         in uradni zdravnik institucije ne dogovorita, enostransko določi neodvisnega zdravnika, ki da neodvisno mnenje o ugotovitvah
         zdravniškega pregleda v primeru bolniškega dopusta, začne teči ob prvem stiku zdravnika, ki zastopa uradnika, in zdravnika,
         ki ga določi institucija, vendar zdravniku institucije ne pridržuje pravice dati pobudo za ta stik. Ob upoštevanju dejstva,
         da iz besedila te določbe ni mogoče zanesljivo vedeti, kakšno izhodišče je zakonodajalec nameraval določiti za ta rok, se
         je treba sklicevati na njegov ratio legis, ki je omogočiti iskanje dogovora, ki bo zagotavljal upoštevanje pravice uradnika do obrambe v postopku za izdajo neodvisnega
         mnenja in hkrati tudi hiter potek tega postopka, ker začetek roka torej ne more biti odvisen od pobude samo ene od strank.

      Ta rok ni informativen, ampak je zavezujoč za obe stranki, saj njegov iztek ne pomeni samo, da uprava dobi možnost, da s seznama
         neodvisnih zdravnikov izbere zdravnika, ki da neodvisno mnenje, ampak ji nalaga to obveznost. Vseeno pa ta rok nima narave
         javnega reda.

      Če se postopek za izdajo neodvisnega mnenja začne na pobudo uradnika, se ta za izpodbijanje odločbe uprave, s katero ta enostransko
         določi zdravnika, ki da neodvisno mnenje, ne more sklicevati na to, da zdravnik, ki ga je uradnik določil za zastopanje, ni
         upošteval, da je navedeni rok zavezujoč. Čeprav je v praksi res lahko koristno zdravnika, ki ni uradni zdravnik institucije,
         opozoriti na tako kratek rok za sporazumno izbiro neodvisnega zdravnika, institucija ne krši ene od svojih obveznosti, če
         tega ne stori, ker se šteje, da je zdravnik uradnika, s tem ko je sprejel, da ga bo zastopal v postopku za izdajo neodvisnega
         mnenja, določenem v Kadrovskih predpisih, sprejel tudi okvir in roke tega postopka.

      (Glej točke 44, 46, 47, od 50 do 52, 54 in 97.)
      Napotitev na:
      Sodišče: 12. december 1967, Collignon proti Komisiji, 4/67, Recueil, str. 469, 479;
      Sodišče prve stopnje: 23. marec 2000, Rudolph proti Komisiji, T-197/98, RecFP, str. I‑A‑55 in II‑241, točka 41.

      2.      Kadar neodvisni zdravnik v svojem mnenju potrdi ugotovitve zdravniškega pregleda, ki ga je institucija organizirala v primeru
         uradnikovega bolniškega dopusta, odsotnosti tega uradnika ni mogoče obravnavati kot neupravičeno odsotnost pred datumom navedenega
         pregleda, in to čeprav je v tem mnenju navedeno, da je bila odsotnost neupravičena od zgodnejšega datuma. Namreč, čeprav je
         v prvem stavku člena 59(1), sedmi pododstavek, Kadrovskih predpisov določeno, da je mnenje neodvisnega zdravnika v celoti
         zavezujoče, je obseg te značilnosti vseeno natančneje določen v zadnjih dveh stavkih navedenega pododstavka, po katerih se
         odsotnost šteje za neupravičeno od datuma pregleda dalje.

      Vendar, ker je razlog za obstoj zelo kratkih rokov, v katerih se postopek za izdajo neodvisnega zdravniškega mnenja lahko
         začne in izvede, zagotoviti, da se zdravniški pregled, po katerem se izda neodvisno mnenje, opravi čim prej po zdravniškem
         pregledu, ki ga organizira institucija, in ob upoštevanju obveznosti skrbnega ravnanja, ki je v določbah člena 59(1), peti,
         šesti in sedmi pododstavek, Kadrovskih predpisov naložena upravi in tudi uradniku, kadar uprava ugotovitev zdravniškega pregleda
         uradniku ne sporoči v razumnem roku, se uradnikova odsotnost lahko šteje za neupravičeno šele od datuma, ko so bile ugotovitve
         sporočene, ker obdobja, ko je uradnik čakal na to sporočilo, ni mogoče šteti za obdobje neupravičene odsotnosti.

      (Glej točke od 61 do 63 in od 65 do 67.)
      3.      Zdravniške ocene v pravem pomenu besede, navedene v mnenju neodvisnega zdravnika v okviru zdravniškega pregleda, predvidenega
         v primeru bolniškega dopusta, ter tudi ocene zdravniške in invalidske komisije se morajo šteti za dokončne, če so bile sprejete
         pod predpisanimi pogoji. Sodišče Skupnosti, ki ne izvaja nadzora nad navedenimi zdravniškimi ocenami, je pristojno samo za
         preučitev, ali zdravniško mnenje vsebuje obrazložitev, na podlagi katere je mogoče presoditi premisleke, na katerih temeljijo
         ugotovitve v tem mnenju, in ali je bila v navedenem mnenju dokazana razumljiva povezava med zdravniškimi ugotovitvami, ki
         jih mnenje vsebuje, in končnimi sklepi, ki so v njem podani.

      (Glej točke od 74 do 76.)
      Napotitev na:
      Sodišče: 10. december 1987, Jänsch proti Komisiji, 277/94, Recueil, str. 4923, točka 15;
      Sodišče prve stopnje: 27. februar 1992, Plug proti Komisiji, T‑165/89, Recueil, str. II‑367, točka 75; 15. december 1999,
         Nardone proti Komisiji, T‑27/98, RecFP, str. I‑A‑267 in II‑1293, točka 30; 16. junij 2000, C proti Svetu, T‑84/98, RecFP,
         str. I‑A‑113 in II‑497, točka 43; 12. maj 2004, Hecq proti Komisiji, T‑191/01, ZOdl. JU, str. I‑A‑147 in II‑659, točka 62;

      Sodišče za uslužbence: 28. junij 2006, Beau proti Komisiji, F-39/05, ZOdl. JU, str. I‑A‑1‑51 in II‑A‑1‑175, točka 35.
      4.      Na podlagi načela dobrega upravljanja mora uprava pri odločanju o položaju uradnika upoštevati vse okoliščine, ki bi lahko
         vplivale na njeno odločitev, in pri tem upoštevati ne samo interes službe, ampak tudi interes zadevnega uslužbenca. Vendar
         načelo dobrega upravljanja samo po sebi posameznikom ne podeljuje pravic, razen ko je izraz posebnih pravic, kot so pravica,
         da se njihove zadeve obravnavajo nepristransko, pravično in v razumnem roku, pravica do izjave, pravica do vpogleda v spis
         in pravica do obrazložitve odločitev v smislu člena 41 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah.

      (Glej točko 92.)
      Napotitev na:
      Sodišče prve stopnje: 6. december 2001, Area Cova in drugi proti Svetu in Komisiji, T‑196/99, Recueil, str. II‑3597, točka 43;
         16. marec 2004, Afari proti ECB, T‑11/03, RecFP, str. I‑A‑65 in II‑267, točka 42; 4. oktober 2006, Tillack proti Komisiji,
         T‑193/04, ZOdl., str. II-3995, točka 127.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 23. aprila 1991. # Rigsadvokaten proti Nicolai Christian Ryborg. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Højesteret - Danska. # Direktiva 83/182. # Zadeva C-297/89.