Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 29. septembra 2005. # Gustav Thommes proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Povračilo neupravičeno plačanih zneskov. # Zadeva T-195/03.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 29. januarja 1985. # F. proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki - Régime disciplinaire. # Zadeva 228/83.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 11. marca 1982. # Luigi De Pascale proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 164/80. #


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 28. januarja 2010.#Belgische Staat proti Direct Parcel Distribution Belgium NV.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Hof van Cassatie - Belgija.#Carinski zakonik Skupnosti - Carinski dolg - Znesek dajatev - Člena 217 in 221 - Lastna sredstva Skupnosti - Uredba (ES, Euratom) št. 1150/2000 - Člen 6 - Zahteva po vknjižbi zneska dajatve pred sporočitvijo tega dolžniku - Pojem ‚zakonsko dolgovani‘ znesek.#Zadeva C-264/08.

text:
      Zadeva C-264/08
      Država Belgija
      proti
      Direct Parcel Distribution Belgium NV
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Hof van Cassatie)
      „Carinski zakonik Skupnosti – Carinski dolg – Znesek dajatev – Člena 217 in 221 – Lastna sredstva Skupnosti – Uredba (ES, Euratom) št. 1150/2000 – Člen 6 − Zahteva po vknjižbi zneska dajatve pred sporočitvijo tega dolžniku – Pojem ‚zakonsko dolgovani‘ znesek“
      Povzetek sodbe
      1.        Lastni viri Evropskih skupnosti – Naknadna izterjava uvoznih ali izvoznih dajatev
      (Uredba Sveta št. 2913/92, člena 217(1) in 221(1))
      2.        Lastni viri Evropskih skupnosti – Naknadna izterjava uvoznih ali izvoznih dajatev
      (Uredbi Sveta št. 2913/92, člena 217(1) in 221(1), ter št. 1150/2000, člen 6)
      3.        Lastni viri Evropskih skupnosti – Naknadna izterjava uvoznih ali izvoznih dajatev – Zahteva po vknjižbi zneska dajatve pred
            sporočitvijo dolžniku
      (Uredba Sveta št. 2913/92, člen 221(1))
      4.        Lastni viri Evropskih skupnosti – Naknadna izterjava uvoznih ali izvoznih dajatev – Zahteva po vknjižbi zneska dajatve pred
            sporočitvijo dolžniku
      (Uredba Sveta št. 2913/92, člen 217)
      5.        Lastni viri Evropskih skupnosti – Povrnitev ali opustitev uvoznih ali izvoznih dajatev – Zahteva po vknjižbi zneska dajatve
            pred sporočitvijo dolžniku
      (Uredba Sveta št. 2913/92, člena 217(1) in 221(1))
      6.        Lastni viri Evropskih skupnosti – Povrnitev ali opustitev uvoznih ali izvoznih dajatev – Zahteva po vknjižbi zneska dajatve
            pred sporočitvijo dolžniku
      (Uredba Sveta št. 2913/92, člena 221(1) in (3) ter 236(1), prvi pododstavek)
      1.        Člen 221(1) Uredbe št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti je treba razlagati tako, da „vknjižba“ zneska izterjevanih dajatev,
         ki je v njem navedena, pomeni „vknjižbo“ navedenega zneska, kot jo določa člen 217(1) navedene uredbe.

      (Glej točko 17 in točko 1 izreka.)
      2.        „Vknjižbo“ v smislu člena 217(1) Uredbe št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti je treba razlikovati od vknjižbe pravic
         na račune lastnih sredstev iz člena 6 Uredbe št. 1150/2000 o izvajanju Sklepa 94/728 o sistemu virov lastnih sredstev Skupnosti.
         Ker člen 217 Uredbe št. 2913/92 ne določa podrobnosti „vknjižbe“ v smislu te določbe in torej niti minimalnih tehničnih ali
         formalnih zahtev, je treba to vknjižbo, ki se lahko opravi z vnosom zneska v zapisnik o ugotovitvi kršitve carinske zakonodaje,
         opraviti tako, da se zagotovi, da pristojni carinski organi vnesejo natančen znesek uvoznih ali izvoznih dajatev, ki je posledica
         carinskega dolga, v računovodske evidence ali kakšne druge ustrezne nosilce podatkov, zlasti da bi bila vknjižba zadevnih
         zneskov opravljena z gotovostjo tudi glede dolžnika.

      (Glej točke od 18 do 20, od 22 do 25 in točko 2 izreka.)
      3.        Člen 221(1) Uredbe št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti je treba razlagati tako, da lahko carinski organi dolžniku v
         skladu z ustreznimi postopki veljavno sporočijo znesek uvoznih ali izvoznih dajatev, ki jih je treba plačati, le če so ta
         znesek prej vknjižili. Navedeni časovni potek operacij vknjižbe in sporočila o znesku dajatev, je treba namreč spoštovati,
         da ne bi prišlo do različnega obravnavanja dolžnikov in do škode za usklajeno delovanje carinske unije.

      Poleg tega države članice niso dolžne sprejeti posebnih postopkovnih pravil glede postopkov, v katerih je treba carinskemu
         dolžniku sporočiti znesek uvoznih ali izvoznih dajatev, saj se za to sporočilo lahko uporabijo notranja splošna postopkovna
         pravila, ki zagotavljajo ustrezno obveščenost carinskega dolžnika in mu omogočajo, da si polno obveščen zagotovi obrambo svojih
         pravic.

      (Glej točke od 26 do 30 in točko 3 izreka.)
      4.        Pravo Skupnosti ne nasprotuje temu, da se nacionalno sodišče v zvezi z izjavo carinskih organov, da je bil znesek uvoznih
         ali izvoznih dajatev „vknjižen“ v smislu člena 217 Uredbe št. 2913/92, preden je bil ta znesek sporočen dolžniku, opira na
         domnevo, da je ta resnična, če se spoštujeta načeli učinkovitosti in enakovrednosti.

      Če ni pravil Skupnosti z določenega področja, mora namreč notranji pravni red vsake države članice določiti pristojna sodišča
         in natančna procesna pravila v zvezi s tožbami, namenjenimi zaščiti pravic, ki jih imajo posamezniki na podlagi neposrednega
         učinka prava Skupnosti, če v skladu z načelom enakovrednosti ta pravila niso manj ugodna od tistih, ki se nanašajo na podobne
         tožbe na podlagi nacionalnega prava, in v skladu z načelom učinkovitosti praktično ne onemogočajo ali čezmerno otežujejo izvrševanja
         pravic, ki jih priznava pravni red Skupnosti. Te ugotovitve veljajo tudi glede pravil o dokazovanju, zlasti tistih o porazdelitvi
         dokaznega bremena, ki veljajo za tožbe v sporih v zvezi s kršitvami prava Skupnosti.

      Zato mora v določeni zadevi nacionalno sodišče – če ugotovi, da lahko dejstvo, da carinski dolžnik nosi dokazno breme, kadar
         carinski dolg ni vknjižen, onemogoči ali čezmerno oteži predložitev takega dokaza, zlasti ker se to nanaša na podatke, s katerimi
         dolžnik ne more razpolagati – za zagotovitev spoštovanja načela učinkovitosti uporabiti vsa procesnopravna sredstva, ki jih
         daje na voljo nacionalno pravo, med katerimi je tudi odreditev potrebnih pripravljalnih ukrepov, skupaj s tem, da ena od strank
         ali tretji, ki ni stranka v postopku, predloži akt ali listino.

      (Glej točke od 32 do 36 in točko 4 izreka.)
      5.        Člen 221(1) Uredbe št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti je treba razlagati tako, da morajo carinski organi zadevne države
         članice, preden dolžniku sporočijo znesek dajatev, ta znesek predhodno vknjižiti, in če znesek ni bil vknjižen v skladu s
         členom 217(1) te uredbe, ga ti organi – ki vendarle ohranijo možnost, da v skladu s pogoji, določenimi v členu 221(1) te uredbe,
         in pravili o zastaranju, ki so veljala ob nastanku carinskega dolga, dolžniku ponovno sporočijo ta znesek – ne morejo izterjati.

      (Glej točke od 37 do 39 in točko 5 izreka.)
      6.        Če znesek uvoznih ali izvoznih dajatev ostane „zakonsko dolgovan“ v smislu člena 236(1), prvi pododstavek, Uredbe št. 2913/92
         o carinskem zakoniku Skupnosti, čeprav je bil dolžnik o tem znesku obveščen, ne da bi bil ta pred tem vknjižen v skladu s
         členom 221(1) te uredbe, pa ni dvoma, da mora imeti navedeni dolžnik, če tako sporočilo ni več mogoče – ker se je rok, določen
         v členu 221(3) navedene uredbe, iztekel – načeloma možnost prejeti vračilo zneskov od države članice.

      Ob neobstoju predpisov Skupnosti glede vračila neupravičeno obračunanih dajatev mora pravni red vsake države članice določiti
         pristojna sodišča in podrobneje urediti postopkovna pravila za tožbe, namenjene varstvu pravic, ki za upravičene subjekte
         izhajajo iz prava Skupnosti, če, po eni strani, ta pravila niso manj ugodna od tistih, ki veljajo za podobne nacionalne tožbe
         (načelo enakovrednosti) in če, po drugi strani, v praksi ne povzročajo nemogočega ali občutno oteženega uveljavljanja pravic,
         ki jih podeljuje pravni red Skupnosti (načelo učinkovitosti).

      (Glej točke od 40 do 47 in točko 6 izreka.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 28. januarja 2010(*)

      „Carinski zakonik Skupnosti – Carinski dolg – Znesek dajatev – Člena 217 in 221 – Lastna sredstva Skupnosti – Uredba (ES, Euratom) št. 1150/2000 – Člen 6 − Zahteva po vknjižbi zneska dajatve pred sporočitvijo tega dolžniku – Pojem ‚zakonsko dolgovani‘ znesek“
      V zadevi C‑264/08,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Hof van Cassatie (Belgija)
         z odločbo z dne 22. maja 2008, ki je prispela na Sodišče 19. junija 2008, v postopku

      država Belgija
      proti
      Direct Parcel Distribution Belgium NV,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans (poročevalec), v funkciji predsednika drugega senata, K. Schiemann in L. Bay Larsen, sodniki,
      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Direct Parcel Distribution Belgium NV K. Wille, odvetnik,
      –        za belgijsko vlado J.-C. Halleux, zastopnik,
      –        za poljsko vlado M. Dowgielewicz, zastopnik,
      –        za finsko vlado A. Guimaraes-Purokoski, zastopnica,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti W. Roels, zastopnik,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalne pravobranilke, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 217(1) in 221(1) Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992
         o carinskem zakoniku Skupnosti (UL L 302, str. 1, v nadaljevanju: carinski zakonik).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med državo Belgijo in družbo Direct Parcel Distribution Belgium NV (v nadaljevanju:
         Direct Parcel) glede naknadnega povračila uvoznih carin.

       Pravni okvir
       Carinski zakonik
      3        Člen 217 carinskega zakonika določa:

      „1.      Vsak znesek uvoznih ali izvoznih dajatev, ki je posledica carinskega dolga – v nadaljevanju: znesek dajatev – morajo carinski
         organi, takoj po […] tem, ko so jim na voljo potrebni podatki, izračunati in vnesti v računovodske evidence ali kakšne druge
         ustrezne nosilce podatkov (vknjižba).

      […]
      2.      Podrobnosti vknjižbe zneskov dajatev določijo države članice. Ti postopki se lahko razlikujejo glede na to, ali je ob upoštevanju
         pogojev, pod katerimi je nastal carinski dolg, plačilo teh zneskov za carinske organe zagotovljeno ali ne.“

      4        Člen 221(1) in (3) carinskega zakonika določa:

      „1.      Znesek dajatev se mora dolžniku takoj po vknjižbi v skladu z ustreznimi postopki sporočiti.
      […]
      3.      Dolžniku sporočila ni več mogoče posredovati po poteku roka treh let od dneva nastanka carinskega dolga. Če pa carinski organi
         zaradi dejanja, za katerega je bilo mogoče uvesti kazenski pregon, niso mogli določiti natančnega zakonsko dolgovanega zneska
         dajatev, lahko to sporočilo posredujejo tudi po poteku omenjenega roka treh let, kolikor to predvidevajo veljavne določbe.“

       Predpisi o lastnih sredstvih Evropskih skupnosti
      5        Člen 6 Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 1150/2000 z dne 22. maja 2000 o izvajanju Sklepa št. 94/728/ES, Euratom o sistemu virov
         lastnih sredstev Skupnosti (UL L 130, str. 1) določa predvsem pravila vknjižbe pravic, ki izhajajo iz carinskega dolga, na
         račune lastnih sredstev, vknjižbe, za katero je treba določiti navedene pravice v skladu s členom 2 te uredbe.

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      6        Družba Boeckmans België NV (v nadaljevanju: Boeckmans België) je 18. novembra 1999 pri upravi, pristojni za carine in trošarine
         v Antwerpnu, vložila skupno deklaracijo v zvezi z zabojnikom pekovskih izdelkov, ki je bil naslovljen na družbo Direct Parcel.

      7        Ta zabojnik je bil družbi Direct Parcel dostavljen, ne da bi bila pri tej upravi vložena deklaracija zaključena, vendar je
         bil navedeni zabojnik zato umaknjen izpod carinskega nadzora.

      8        Navedena uprava je z dopisom z dne 26. maja 2000 družbo Boeckmans België obvestila, da je bil rok za konec postopka že zelo
         prekoračen in da je zato nastal carinski dolg.

      9        Ista uprava je z dopisom z dne 3. oktobra 2000 družbi Boeckmans België predlagala poravnavo, zoper katero je slednja vložila
         pritožbo, ki je bila zavrnjena 10. januarja 2001.

      10      Družba Boeckmans België je izpodbijala, da dolguje navedeni carinski dolg, in je 2. februarja 2001 proti državi Belgiji vložila
         tožbo pri rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen (prvostopenjsko sodišče v Antwerpnu). Družba Boeckmans België je s pozivom
         z dne 8. februarja 2001 zoper družbo Direct Parcel uveljavljala garancijo za vse terjatve, ki ji jih je naložila država Belgija.

      11      Država Belgija je vložila nasprotno tožbo, s katero predlaga, da se družbama Direct Parcel in Boeckmans België naloži solidarno
         plačilo dolgovanih carin.

      12      Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen je s sodbo z dne 7. aprila 2004 zavrnilo tožbo družbe Boeckmans België ter zadnjenavedeni
         in družbi Direct Parcel naložilo plačilo teh carin.

      13      Hof van beroep te Antwerpen (pritožbeno sodišče v Antwerpnu) je s sodbo z dne 7. novembra 2006 navedeno sodbo spremenilo.
         Pravico države Belgije do izterjave zadevnega carinskega dolga je razglasilo za zastarano, ker ni dokazala, da je predhodno
         vknjižila znesek navedenih dajatev v skladu s členom 221(1) carinskega zakonika.

      14      Država Belgija je zato pri predložitvenem sodišču vložila kasacijsko pritožbo zoper to sodbo hof van beroep te Antwerpen,
         pri čemer je zatrjevala, da nevknjižba ali zamuda pri vknjižbi zadevnega carinskega dolga ni bila ovira za to, da bi carinski
         organi ta dolg izterjali.

      15      V teh okoliščinah je Hof van Cassatie (kasacijsko sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo
         ta vprašanja:

      „1.      Ali je treba vknjižbo, določeno v členu 221 [carinskega zakonika], razumeti kot vknjižbo, določeno v členu 217 [tega zakonika],
         ki določa, da morajo carinski organi v računovodske evidence ali kakšne druge ustrezne nosilce podatkov vnesti vsak znesek
         dajatev?

      2.      Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, kako je treba razlagati pravilo, določeno v členu 217 [carinskega zakonika], da
         morajo carinski organi znesek dajatev ‚vnesti v računovodske evidence ali kakšne druge ustrezne nosilce podatkov‘? Ali so
         s tem povezane kakšne minimalne tehnične ali formalne zahteve ali pa [navedeni člen] uvedbo podrobnejših pravil o praksi vknjižbe
         zneska dajatev v celoti prepušča državam članicam, brez nalaganja kakršnih koli minimalnih zahtev? Ali je treba to vknjižbo
         razlikovati od vknjižbe zneska dajatev na račune lastnih sredstev, kot so določena v členu 6 [Uredbe št. 1150/2000]?

      3.      Ali je treba člen 221(1) [carinskega zakonika] razlagati tako, da sporočilo o znesku dajatev, ki ga carinski organi opravijo
         v skladu z ustreznimi postopki, pomeni sporočilo dolžniku o znesku dajatev v smislu [tega člena] samo, če je bil znesek dajatev
         vknjižen, preden je bil sporočen dolžniku? Poleg tega, kaj pomeni izraz ‚v skladu z ustreznimi postopki‘, ki je uporabljen
         [v navedenem členu]?

      4.      Če je odgovor na tretje vprašanje pritrdilen, ali je mogoče v korist države domnevati, da je bil znesek dajatev vknjižen,
         preden je bil sporočen dolžniku? Ali lahko nacionalno sodišče tudi domneva, da je izjava carinskih organov o tem, da je bil
         znesek dajatev vknjižen, preden je bil sporočen dolžniku, resnična, ali morajo ti organi nacionalnemu sodišču praviloma predložiti
         pisni dokaz o vknjižbi zneska dajatev?

      5.      Ali je treba vknjižbo zneska dajatev opraviti pred sporočilom o tem znesku dolžniku, ki ga zahteva člen 221(1) [carinskega
         zakonika], ker bi sicer prišlo do neobstoja ali izgube pravice do pobiranja ali izterjave carinskega dolga? Z drugimi besedami,
         ali je treba [ta člen] razumeti tako, da če so carinski organi znesek dajatev sporočili dolžniku v skladu z ustreznimi postopki,
         vendar ga pred tem obvestilom niso vknjižili, [ti organi] zneska dajatev [ne morejo] pobrati, torej morajo [navedeni organi],
         da bi zadevni znesek pobrali, dolžniku zneske dajatev v skladu z ustreznimi postopki sporočiti po tem, ko je bil znesek dajatev
         vknjižen, in mora biti to opravljeno v roku, določenem [v navedenem členu]?

      6.      Če je odgovor na peto vprašanje pritrdilen, kakšna je posledica tega, da dolžnik plača znesek dajatev, ki mu je bil sporočen,
         ne da bi bil pred tem vknjižen? Ali je treba to plačilo šteti za znesek, plačan brez pravnega temelja, ki ga dolžnik lahko
         izterja od države?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      16      V zvezi s prvim vprašanjem zadostuje spomniti, da je Sodišče nanj že pritrdilno odgovorilo v sklepu z dne 9. julija 2008 v
         zadevi Gerlach & Co. (C‑477/07, točki 18 in 23).

      17      Na prvo vprašanje je treba zato odgovoriti, da je treba člen 221(1) carinskega zakonika razlagati tako, da „vknjižba“ zneska
         izterjevanih dajatev, ki je v njem navedena, pomeni „vknjižbo“ navedenega zneska, kot jo določa člen 217(1) navedenega zakonika.

       Drugo vprašanje
      18      V zvezi z drugim delom tega vprašanja, s katerim predložitveno sodišče Sodišče sprašuje, ali je treba „vknjižbo“ v smislu
         člena 217(1) carinskega zakonika razlikovati od vknjižbe zneska dajatev na račune lastnih sredstev iz člena 6 Uredbe št. 1150/2000,
         je treba spomniti, da je Sodišče tudi na to vprašanje že odgovorilo v zgoraj navedenem sklepu v zadevi Gerlach & Co. (točki
         22 in 23).

      19      Čeprav se je v tem sklepu Sodišče odločalo o členu 6 Uredbe Sveta (EGS, Euratom) št. 1552/89 z dne 29. maja 1989 o izvajanju
         Sklepa št. 88/376/EGS, Euratom o sistemu lastnih sredstev Skupnosti (UL L 155, str. 1), ta ugotovitev v celoti velja za člen
         6 Uredbe št. 1150/2000, katere besedilo je vsebinsko enako besedilu člena 6 Uredbe št. 1552/89.

      20      Zato je treba „vknjižbo“ v smislu člena 217(1) carinskega zakonika razlikovati od vknjižbe zneska pravic na račune lastnih
         sredstev iz člena 6 Uredbe št. 1150/2000.

      21      V zvezi s prvim delom tega vprašanja glede tega, ali člen 217 carinskega zakonika določa minimalne tehnične ali formalne zahteve
         glede vknjižbe zneska dajatev, je treba spomniti, da je iz člena 217(1), prvi pododstavek, carinskega zakonika razvidno, da
         se vknjižba opravi tako, da carinski organi vnesejo znesek uvoznih ali izvoznih dajatev, ki je posledica carinskega dolga,
         v računovodske evidence ali kakšne druge ustrezne nosilce podatkov.

      22      V skladu s členom 217(2) navedenega zakonika države članice določijo podrobnosti navedene vknjižbe, ki se lahko razlikujejo
         glede na to, ali je ob upoštevanju pogojev, pod katerimi je nastal carinski dolg, plačilo zneskov, ki izhajajo iz tega dolga,
         za carinske organe zagotovljeno.

      23      Ker člen 217 carinskega zakonika tako ne določa podrobnosti „vknjižbe“ v smislu te določbe, torej niti minimalnih tehničnih
         ali formalnih zahtev, je treba to vknjižbo opraviti tako, da se zagotovi, da pristojni carinski organi vnesejo natančen znesek
         uvoznih ali izvoznih dajatev, ki je posledica carinskega dolga, v računovodske evidence ali kakšne druge ustrezne nosilce
         podatkov, zlasti da bi bila vknjižba zadevnih zneskov opravljena z gotovostjo tudi glede dolžnika.

      24      Sodišče je sicer že odločilo, da lahko države članice ob upoštevanju diskrecijske pravice, ki jo imajo na podlagi člena 217(2)
         carinskega zakonika, določijo, da se vknjižba zneska dajatev, ki je posledica carinskega dolga, opravi z vnosom navedenega
         zneska v zapisnik, ki ga sestavijo pristojni carinski organi – kot so organi iz člena 267 splošnega zakona o carinah in trošarinah,
         ki je bil usklajen s kraljevim odlokom z dne 18. julija 1977 (Belgisch Staatsblad, 21. september 1977, str. 11425) in potrjen z zakonom z dne 6. julija 1978 o carinah in trošarinah (Belgisch Staatsblad, 12. avgust 1978, str. 9013) – zaradi ugotovitve kršitve veljavne carinske zakonodaje (sodba z dne 16. julija 2009 v zadevi
         Distillerie Smeets Hasselt in drugi, C‑126/08, še neobjavljena v ZOdl., točka 25).

      25      Zato je treba ob upoštevanju zgoraj navedenega na drugo vprašanje odgovoriti tako, da je treba „vknjižbo“ v smislu člena 217(1)
         carinskega zakonika razlikovati od vknjižbe pravic na račune lastnih sredstev iz člena 6 Uredbe št. 1150/2000. Ker člen 217
         carinskega zakonika ne določa podrobnosti „vknjižbe“ v smislu te določbe in torej niti minimalnih tehničnih ali formalnih
         zahtev, je treba to vknjižbo opraviti tako, da se zagotovi, da pristojni carinski organi vnesejo natančen znesek uvoznih ali
         izvoznih dajatev, ki je posledica carinskega dolga, v računovodske evidence ali kakšne druge ustrezne nosilce podatkov, zlasti
         da bi bila vknjižba zadevnih zneskov opravljena z gotovostjo tudi glede dolžnika.

       Tretje vprašanje
      26      Sodišče je spomnilo, da je iz formulacije v členu 221(1) carinskega zakonika razvidno, da mora biti vknjižba, ki v skladu
         s členom 217(1) navedenega carinskega zakonika pomeni, da carinski organi vnesejo znesek dajatve v računovodske evidence ali
         kakšne druge ustrezne nosilce podatkov, nujno opravljena, preden se dolžniku sporoči znesek uvoznih ali izvoznih dajatev (glej
         zlasti sodbo z dne 16. julija 2009 v združenih zadevah Snauwaert in drugi, C‑124/08 in C‑125/08, še neobjavljena v ZOdl.,
         točka 21).

      27      Navedeni časovni potek operacij vknjižbe in sporočila o znesku dajatev, ki je razviden tudi iz samega naslova oddelka 1 poglavja
         3 naslova VII carinskega zakonika z naslovom „Vknjižba in obvestitev dolžnika o znesku dajatev“, je treba namreč spoštovati,
         da ne bi prišlo do različnega obravnavanja dolžnikov in do škode za usklajeno delovanje carinske unije (glej zlasti zgoraj
         navedeno sodbo Snauwaert, točka 22).

      28      Sodišče je v zvezi s tem odločilo, da je treba člen 221(1) carinskega zakonika razlagati tako, da lahko carinski organi dolžniku
         v skladu z ustreznimi postopki veljavno sporočijo znesek uvoznih ali izvoznih dajatev, ki jih je treba plačati, le če so ta
         znesek prej vknjižili (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Snauwaert in drugi, točka 23).

      29      Sodišče je prav tako že odločilo, da države članice niso dolžne sprejeti posebnih postopkovnih pravil glede postopkov, v katerih
         je treba carinskemu dolžniku sporočiti znesek uvoznih ali izvoznih dajatev, saj se za ta sporočila lahko uporabijo notranja
         splošna postopkovna pravila, ki zagotavljajo ustrezno obveščenost carinskega dolžnika in mu omogočajo, da si polno obveščen
         zagotovi obrambo svojih pravic (sodba z dne 23. februarja 2006 v zadevi Molenbergnatie, C‑201/04, ZOdl., str. I-2049, točka
         54).

      30      Zato je treba na tretje vprašanje odgovoriti tako, da je treba člen 221(1) carinskega zakonika razlagati tako, da lahko carinski
         organi dolžniku v skladu z ustreznimi postopki veljavno sporočijo znesek uvoznih ali izvoznih dajatev, ki jih je treba plačati,
         le če so ta znesek prej vknjižili. Države članice niso dolžne sprejeti posebnih postopkovnih pravil glede postopkov, v katerih
         je treba dolžniku sporočiti znesek navedenih dajatev, saj se za ta sporočila lahko uporabijo notranja splošna postopkovna
         pravila, ki zagotavljajo ustrezno obveščenost dolžnika in mu omogočajo, da si polno obveščen zagotovi obrambo svojih pravic.

       Četrto vprašanje
      31      S tem vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali pravo Skupnosti nasprotuje temu, da se nacionalno sodišče v
         zvezi z izjavo carinskih organov, da je bil znesek dajatev vknjižen, preden je bil sporočen dolžniku, opira na domnevo, ali
         pa pravo Skupnosti zahteva, da morajo navedeni organi nacionalnemu sodišču praviloma predložiti pisni dokaz o vknjižbi zneska
         dajatev.

      32      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da v pravu Skupnosti ne obstaja nobena posebna določba o dokaznem bremenu glede „vknjižbe“
         carinskega dolga v smislu člena 217 carinskega zakonika.

      33      Če torej ni pravil Skupnosti s tega področja, mora notranji pravni red vsake države članice določiti pristojna sodišča in
         natančna procesna pravila v zvezi s tožbami, namenjenimi zaščiti pravic, ki jih imajo posamezniki na podlagi neposrednega
         učinka prava Skupnosti, če ta pravila niso manj ugodna od tistih, ki se nanašajo na podobne tožbe na podlagi nacionalnega
         prava (načelo enakovrednosti), in da praktično ne onemogočajo ali čezmerno otežujejo izvrševanja pravic, ki jih priznava pravni
         red Skupnosti (načelo učinkovitosti) (glej zlasti sodbi z dne 7. septembra 2006 v zadevi Laboratoires Boiron, C‑526/04, ZOdl.,
         str. I‑7529, točka 51, in z dne 8. septembra 2009 v zadevi Budějovický Budvar, C‑478/07, še neobjavljena v ZOdl., točka 88
         in navedena sodna praksa).

      34      Te ugotovitve veljajo tudi glede pravil o dokazovanju, zlasti tistih o porazdelitvi dokaznega bremena, ki veljajo za tožbe
         v sporih v zvezi s kršitvami prava Skupnosti (glej zlasti sodbo z dne 24. aprila 2008 v zadevi Arcor, C‑55/06, ZOdl., str. I‑2931,
         točka 191).

      35      Da bi zagotovilo spoštovanje načela učinkovitosti, mora nacionalno sodišče – če ugotovi, da lahko dejstvo, da carinski dolžnik
         nosi dokazno breme, kadar carinski dolg ni vknjižen, onemogoči ali čezmerno oteži predložitev takega dokaza, zlasti ker se
         to nanaša na podatke, s katerimi dolžnik ne more razpolagati – uporabiti vsa procesno pravna sredstva, ki jih daje na voljo
         nacionalno pravo, med katerimi je tudi odreditev potrebnih pripravljalnih ukrepov, skupaj s tem, da ena od strank ali tretji,
         ki ni stranka v postopku, predloži akt ali listino (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Laboratoires Boiron, točka 55).

      36      Na četrto vprašanje je treba zato odgovoriti tako, da pravo Skupnosti ne nasprotuje temu, da se nacionalno sodišče v zvezi
         z izjavo carinskih organov, da je bil znesek uvoznih ali izvoznih dajatev „vknjižen“ v smislu člena 217 carinskega zakonika,
         preden je bil ta znesek sporočen dolžniku, opira na domnevo, da je ta resnična, če se spoštujeta načeli učinkovitosti in enakovrednosti.

       Peto vprašanje
      37      Sodišče je glede vprašanja posledic nevknjižbe carinskega dolga, preden je bil ta sporočen dolžniku, odločilo, da čeprav je
         res, da neupoštevanje člena 221(1) carinskega zakonika s strani carinskih organov države članice lahko povzroči ovire pri
         izterjavi zneska zakonsko dolgovanih dajatev ali pri pobiranju zamudnih obresti, pa ostaja dejstvo, da tako neupoštevanje
         nima nobenih posledic za obstoj teh dajatev (glej zlasti sodbo z dne 20. oktobra 2005 v zadevi Transport Maatschappij Traffic,
         C‑247/04, ZOdl., str. I‑9089, točka 28).

      38      Iz tega je razvidno, da carinski organi ohranijo možnost, da v skladu s pogoji, določenimi v členu 221(1) carinskega zakonika,
         dolžniku ponovno sporočijo ta znesek (zgoraj navedeni sklep Gerlach & Co., točka 28).

      39      Na peto vprašanje je treba zato odgovoriti tako, da je treba člen 221(1) carinskega zakonika razlagati tako, da morajo carinski
         organi zadevne države članice, preden dolžniku sporočijo znesek dajatev, ta znesek predhodno vknjižiti, in če znesek ni bil
         vknjižen v skladu s členom 217(1) carinskega zakonika, ga ti organi – ki vendarle ohranijo možnost, da v skladu s pogoji,
         določenimi v členu 221(1) carinskega zakonika, in pravili o zastaranju, ki so veljala ob nastanku carinskega dolga, dolžniku
         ponovno sporočijo ta znesek – ne morejo izterjati.

       Šesto vprašanje
      40      Sodišče je odločilo, da znesek uvoznih ali izvoznih dajatev ostane „zakonsko dolgovan“ v smislu člena 236(1), prvi pododstavek,
         carinskega zakonika, čeprav dolžnik o tem znesku ni bil obveščen v skladu z njegovim členom 221(1) (zgoraj navedena sodba
         Transport Maatschappij Traffic, točka 29).

      41      Te ugotovitve veljajo, tudi če je bil znesek teh dajatev sporočen dolžniku, čeprav pred tem sporočilom ni bil vknjižen.

      42      V primeru, kot je naveden v točki 39 te sodbe, carinski organi ohranijo možnost, da v skladu s pogoji, določenimi v členu
         221(1) carinskega zakonika in pravili o zastaranju, ki veljajo ob nastanku carinskega dolga, dolžniku ponovno sporočijo navedeni
         znesek.

      43      Vendar če tako sporočilo ni več mogoče, ker se je rok, določen v členu 221(3) carinskega zakonika, iztekel, dolg zastara in
         zato ugasne v smislu člena 233 tega zakonika (zgoraj navedena sodba Molenbergnatie, točki 40 in 41).

      44      V takih okoliščinah mora imeti dolžnik načeloma možnost, da prejme vračilo zneskov, plačanih na podlagi tega carinskega dolga.

      45      V skladu z ustaljeno sodno prakso je namreč pravica do vračila dajatev, ki so bile v državi članici odmerjene s kršitvijo
         pravil prava Skupnosti, posledica in dopolnitev pravic, ki jih posameznikom podeljujejo določbe Skupnosti, kot jih je razlagalo
         Sodišče. Država članica je torej načeloma dolžna povrniti dajatve, ki so bile odmerjene s kršitvijo prava Skupnosti (glej
         zlasti sodbo z dne 13. marca 2007 v zadevi Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, C‑524/04, ZOdl., str. I‑2107,
         točka 110 in navedena sodna praksa).

      46      Ob neobstoju predpisov Skupnosti glede vračila neupravičeno obračunanih dajatev mora pravni red vsake države članice določiti
         pristojna sodišča in podrobneje urediti postopkovna pravila za tožbe, namenjene varstvu pravic, ki za upravičene subjekte
         izhajajo iz prava Skupnosti, če, po eni strani, ta pravila niso manj ugodna od tistih, ki veljajo za podobne nacionalne tožbe
         (načelo enakovrednosti), in če, po drugi strani, v praksi ne povzročajo nemogočega ali občutno oteženega uveljavljanja pravic,
         ki jih podeljuje pravni red Skupnosti (načelo učinkovitosti) (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Test Claimants in the Thin
         Cap Group Litigation, točka 111 in navedena sodna praksa).

      47      Ob upoštevanju zgoraj navedenega je treba na šesto vprašanje odgovoriti tako, da če znesek uvoznih ali izvoznih dajatev ostane
         „zakonsko dolgovan“ v smislu člena 236(1), prvi pododstavek, carinskega zakonika, čeprav je bil dolžnik o tem znesku obveščen,
         ne da bi bil ta pred tem vknjižen v skladu s členom 221(1) tega zakonika, pa ni dvoma, da mora imeti navedeni dolžnik, če
         tako sporočilo ni več mogoče – ker se je rok, določen v členu 221(3) navedenega zakonika, iztekel – načeloma možnost prejeti
         vračilo zneskov od države članice.

       Stroški
      48      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      1)      Člen 221(1) Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti je treba razlagati tako,
            da „vknjižba“ zneska izterjevanih dajatev, ki je v njem navedena, pomeni „vknjižbo“ navedenega zneska, kot jo določa člen
            217(1) navedene uredbe.
      2)      „Vknjižbo“ v smislu člena 217(1) Uredbe št. 2913/92 je treba razlikovati od vknjižbe pravic na račune lastnih sredstev iz
            člena 6 Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 1150/2000 z dne 22. maja 2000 o izvajanju Sklepa št. 94/728/ES, Euratom o sistemu virov
            lastnih sredstev Skupnosti. Ker člen 217 Uredbe št. 2913/92 ne določa podrobnosti „vknjižbe“ v smislu te določbe in torej
            niti minimalnih tehničnih ali formalnih zahtev, je treba to vknjižbo opraviti tako, da se zagotovi, da pristojni carinski
            organi vnesejo natančen znesek uvoznih ali izvoznih dajatev, ki je posledica carinskega dolga, v računovodske evidence ali
            kakšne druge ustrezne nosilce podatkov, zlasti da bi bila vknjižba zadevnih zneskov opravljena z gotovostjo tudi glede dolžnika.
      3)      Člen 221(1) Uredbe št. 2913/92 je treba razlagati tako, da lahko carinski organi dolžniku v skladu z ustreznimi postopki veljavno
            sporočijo znesek uvoznih ali izvoznih dajatev, ki jih je treba plačati, le če so ta znesek prej vknjižili. Države članice
            niso dolžne sprejeti posebnih postopkovnih pravil glede postopkov, v katerih je treba dolžniku sporočiti znesek navedenih
            dajatev, saj se za ta sporočila lahko uporabijo notranja splošna postopkovna pravila, ki zagotavljajo ustrezno obveščenost
            dolžnika in mu omogočajo, da si polno obveščen zagotovi obrambo svojih pravic.
      4)      Pravo Skupnosti ne nasprotuje temu, da se nacionalno sodišče v zvezi z izjavo carinskih organov, da je bil znesek uvoznih
            ali izvoznih dajatev „vknjižen“ v smislu člena 217 Uredbe št. 2913/92, preden je bil ta znesek sporočen dolžniku, opira na
            domnevo, da je ta resnična, če se spoštujeta načeli učinkovitosti in enakovrednosti.
      5)      Člen 221(1) Uredbe št. 2913/92 je treba razlagati tako, da morajo carinski organi zadevne države članice, preden dolžniku
            sporočijo znesek dajatev, ta znesek predhodno vknjižiti, in če znesek ni bil vknjižen v skladu s členom 217(1) Uredbe št. 2913/92,
            ga ti organi – ki vendarle ohranijo možnost, da v skladu s pogoji, določenimi v členu 221(1) Uredbe št. 2913/92, in pravili
            o zastaranju, ki so veljala ob nastanku carinskega dolga, dolžniku ponovno sporočijo ta znesek – ne morejo izterjati.
      6)      Če znesek uvoznih ali izvoznih dajatev ostane „zakonsko dolgovan“ v smislu člena 236(1), prvi pododstavek, Uredbe št. 2913/92,
            čeprav je bil dolžnik o tem znesku obveščen, ne da bi bil ta pred tem vknjižen v skladu s členom 221(1) te uredbe, pa ni dvoma,
            da mora imeti navedeni dolžnik, če tako sporočilo ni več mogoče – ker se je rok, določen v členu 221(3) navedene uredbe, iztekel
            – načeloma možnost prejeti vračilo zneskov od države članice.
      Podpisi
      *Jezik postopka: nizozemščina.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 14. januarja 2010.#Milan Kyrian proti Celní úřad Tábor.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Nejvyšší správní soud - Češka republika.#Vzajemna pomoč pri izterjavi terjatev - Direktiva 76/308/EGS - Nadzorna pristojnost sodišč države članice, v kateri ima sedež zaprošeni organ - Izvršljivost izvršilnega naslova za izterjavo - Pravilnost vročitve izvršilnega naslova dolžniku - Vročitev v jeziku, ki ga naslovnik ne razume.#Zadeva C-233/08.

text:
      Zadeva C-233/08
      Milan Kyrian
      proti
      Celní úřad Tábor
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Nejvyšší správní soud)
      „Vzajemna pomoč pri izterjavi terjatev – Direktiva 76/308/EGS – Nadzorna pristojnost sodišč države članice, v kateri ima sedež zaprošeni organ – Izvršljivost izvršilnega naslova za izterjavo – Pravilnost vročitve izvršilnega naslova dolžniku – Vročitev v jeziku, ki ga naslovnik ne razume“
      Povzetek sodbe
      1.        Približevanje zakonodaj – Vzajemna pomoč pri izterjavi davčnih terjatev – Direktiva 76/308
      (Direktiva Sveta 76/308, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2001/44, člen 12(3))
      2.        Približevanje zakonodaj – Vzajemna pomoč pri izterjavi davčnih terjatev – Direktiva 76/308
      (Direktiva Sveta 76/308, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2001/44)
      1.        Člen 12(3) Direktive 76/308 o vzajemni pomoči pri izterjavi terjatev za določene prelevmane, carine, davke in druge ukrepe,
         kakor je bila spremenjena z Direktivo 2001/44, je treba razlagati tako, da sodišča države članice, v kateri ima sedež zaprošeni
         organ, načeloma niso pristojna za preverjanje izvršljivosti izvršilnega naslova za izterjavo. Nasprotno pa lahko sodišče te
         države članice, kadar odloča o pravnem sredstvu, s katerim se izpodbija veljavnost ali pravilnost izvršilnih ukrepov, kot
         je vročitev izvršilnega naslova, preveri, ali so bili ti ukrepi pravilno izvedeni po zakonih in drugih predpisih navedene
         države članice.

      Namreč, čeprav obravnavanje izpodbijanj terjatve ali izvršilnega naslova načeloma spada v izključno pristojnost organov države
         članice, v kateri ima sedež organ prosilec, ni mogoče izključiti, da so organi države članice, v kateri ima sedež zaprošeni
         organ, izjemoma pooblaščeni za preverjanje, ali bi bila izvršba navedenega izvršilnega naslova v nasprotju z javnim redom
         slednje, in – če je potrebno – za zavrnitev pomoči v celoti ali deloma oziroma za določitev nekaterih pogojev zanjo.

      (Glej točki 42 in 50 ter točko 1 izreka.)
      2.        Pri vzajemni pomoči, določeni na podlagi Direktive 76/308 o vzajemni pomoči pri izterjavi terjatev za določene prelevmane,
         carine, davke in druge ukrepe, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2001/44, mora biti izvršilni naslov za izterjavo – da
         bi njegov naslovnik lahko uveljavljal svoje pravice – temu vročen v uradnem jeziku države članice, v kateri ima sedež zaprošeni
         organ. Za zagotovitev upoštevanja te pravice mora nacionalno sodišče uporabiti svoje nacionalno pravo in pri tem poskrbeti
         za zagotovitev polnega učinka prava Skupnosti.

      Pravni red vsake države članice, kadar ni izrecnih določb Skupnosti, mora namreč določiti postopkovna pravila pravnih sredstev,
         katerih namen je varstvo pravic, ki za upravičene subjekte neposredno izhajajo iz prava Skupnosti, ob tem da je natančno določeno,
         da ta podrobna pravila ne smejo biti manj ugodna od tistih, ki se nanašajo na pravice, ki izvirajo iz nacionalnega pravnega
         reda (načelo enakovrednosti), in da v praksi ne smejo onemogočiti ali preveč otežiti uveljavljanja pravic, ki jim jih daje
         pravni red Skupnosti (načelo učinkovitosti).

      (Glej točki 62 in 63 ter točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 14. januarja 2010(*)

      „Vzajemna pomoč pri izterjavi terjatev – Direktiva 76/308/EGS – Nadzorna pristojnost sodišč države članice, v kateri ima sedež zaprošeni organ – Izvršljivost izvršilnega naslova za izterjavo – Pravilnost vročitve izvršilnega naslova dolžniku – Vročitev v jeziku, ki ga naslovnik ne razume“
      V zadevi C-233/08,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Nejvyšší správní soud (Češka
         republika) z odločbo z dne 5. maja 2008, ki je prispela na Sodišče 30. maja 2008, v postopku

      Milan Kyrian
      proti
      Celní úřad Tábor,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi A. Tizzano, predsednik senata v funkciji predsednika prvega senata, E. Levits, A. Borg Barthet, M. Ilešič (poročevalec)
         in J.‑J. Kasel, sodniki,

      generalni pravobranilec: J. Mazák,
      sodni tajnik: K. Malacek, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 13. maja 2009,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za češko vlado M. Smolek, zastopnik,
      –        za nemško vlado M. Lumma in C. Blaschke, zastopnika,
      –        za grško vlado I. Chalkias, E. Leftheriotou in V. Karra, zastopniki,
      –        za poljsko vlado M. Dowgielewicz, zastopnik,
      –        za portugalsko vlado L. Inez Fernandes, zastopnik,
      –        za Evropsko komisijo M. Afonso in L. Jelínek, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 15. septembra 2009
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 12(3) ES Direktive Sveta 76/308/EGS z dne 15. marca 1976
         o vzajemni pomoči pri izterjavi terjatev za določene prelevmane, carine, davke in druge ukrepe (UL L 73, str. 18), kakor je
         bila spremenjena z Direktivo Sveta 2001/44/ES z dne 15. junija 2001 (UL L 175, str. 17, v nadaljevanju: Direktiva 76/308).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med M. Kyrianom in Celní úřad Tábor (carinskim uradom Tabor) zaradi preverjanja izvršljivosti
         izvršilnega naslova za izterjavo terjatve, ki ga je izdal Hauptzollamt Regensburg Weiden (glavni carinski urad Ratisbonne,
         Nemčija).

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        Cilj Direktive 76/308 je odpraviti ovire za ustanovitev in delovanje skupnega trga, ki obstajajo, ker nacionalni predpisi
         o izterjavi, predvsem carin, veljajo samo na nacionalnih ozemljih.

      4        Po šesti uvodni izjavi Direktive 76/308 mora zaprošeni organ različne oblike pomoči zagotoviti po zakonih in drugih predpisih,
         ki urejajo ta vprašanja v državi članici, v kateri ima sedež, medtem ko je v sedmi uvodni izjavi te direktive navedeno, da
         je treba določiti pogoje, po katerih organ prosilec pripravi prošnjo za pomoč, in podati omejevalno opredelitev posebnih okoliščin,
         v katerih lahko zaprošeni organ v danem primeru zavrne pomoč.

      5        V deseti uvodni izjavi Direktive 76/308 je navedeno, da obstaja možnost, da med postopkom za izterjavo v državi članici, v
         kateri ima zaprošeni organ sedež, zadevna oseba izpodbija terjatev ali izvršilni naslov, izdan v državi članici, v kateri
         ima organ prosilec sedež, in da je v teh primerih treba določiti, da mora zadevna oseba sprožiti postopek za izpodbijanje
         terjatve pri pristojnem organu države članice, v katerem ima organ prosilec sedež, ter da mora zaprošeni organ začasno ustaviti
         začeti postopek za uveljavitev zahtevka, dokler omenjeni organ ne odloči o zadevi.

      6        Člen 4(3) Direktive 76/308 določa:

      „Zaprošeni organ ni dolžan dati podatkov:
      (a)       ki jih ne bi mogel pridobiti za podobne izterjave terjatve v državi članici, v kateri ima sedež;
      (b)       ki bi razkrili kakršnokoli poslovno, industrijsko ali poklicno skrivnost, ali
      (c)       katerih razkritje bi lahko ogrozilo varnost ali bi bilo v nasprotju z javnim redom v državi.“
      7        Po členu 5(1) te direktive zaprošeni organ na prošnjo organa prosilca in po veljavnih predpisih glede vročitve podobnih dokumentov
         ali odločb v državi članici, v kateri ima zaprošeni organ sedež, vroči naslovniku vse dokumente in odločbe, vključno s sodnimi,
         ki izvirajo iz države članice, v kateri ima organ prosilec sedež, in ki se nanašajo na terjatev in/ali njeno uveljavitev.

      8        Člen 5(2) navedene direktive določa, da prošnja za vročitev vsebuje ime, naslov in druge ustrezne podatke v zvezi z identifikacijo
         naslovnika, do katerih ima organ prosilec običajno dostop, vrsto in predmet dokumenta ali odločbe, ki jo je treba vročiti,
         in po potrebi ime, naslov in druge ustrezne podatke v zvezi z identifikacijo dolžnika, do katerih ima organ prosilec običajno
         dostop, in terjatev, na katero se dokument ali odločba nanaša, ter vse druge koristne podatke.

      9        Člen 6 Direktive 76/308 določa:

      „1. Zaprošeni organ na prošnjo organa prosilca v skladu z zakoni in drugimi predpisi, ki veljajo za podobne terjatve v državi
         članici, v katerih ima zaprošeni organ sedež, izterja zneske terjatev, na katere se nanaša izvršilni naslov.

      2. Iz tega razloga se vsaka terjatev, za katero je bila vložena prošnja za izterjavo, obravnava kot terjatev države članice,
         v kateri ima zaprošeni organ sedež, razen v primeru uporabe člena 12.“

      10      Člen 7(1), (2) in (3) te direktive določa:

      „1. Zahtevku za izterjavo terjatve, ki ga organ prosilec naslovi na zaprošeni organ, mora biti priložena uradna ali overjena
         kopija dokumenta za uveljavitev, ki jo izda država članica, v kateri ima organ prosilec sedež in, če je to potrebno, izvirnik
         ali overjena kopija drugih dokumentov, ki so potrebni za izterjavo.

      2. Organ prosilec ne sme predložiti zahtevka za poravnavo, če [Organ prosilec sme predložiti zahtevek za poravnavo, samo če]:
      (a)       se terjatev in/ali izvršilni naslov izpodbija v državi članici, v kateri ima sedež, razen v primerih, ko se uporabi pododstavek
         člena 12(2),

      (b)       je v državi članici, v kateri ima sedež, začel ustrezne postopke za izterjavo, ki so mu na voljo na podlagi dokumenta iz odstavka
         1, in na podlagi ukrepov ni prišlo do plačila terjatve v celoti.

      3. Zahtevek za izterjavo vsebuje:
      (a)       ime, naslov in vse druge ustrezne podatke v zvezi z identifikacijo zadevne osebe in/ali tretje osebe, ki ima njegovo ali njeno
         premoženje sredstva;

      […]“
      11      Člen 8 navedene direktive določa:

      „1. Izvršilni naslov se neposredno prizna in samodejno upošteva kot izvršilni naslov terjatve države članice, v kateri je
         sedež zaprošenega organa.

      2. Ne glede na prvi odstavek se izvršilni naslov, če je to ustrezno in v skladu z določbami, veljavnimi v državi članici,
         v kateri ima zaprošeni organ sedež, lahko sprejme kot, prizna za, dopolni z ali nadomesti z izvršilnim naslovom na ozemlju
         te države članice.

      Države članice si prizadevajo, da v treh mesecih po datumu prejema zahtevka za izterjavo dokončajo tako sprejetje, priznanje,
         dopolnitev ali zamenjavo, razen v primerih, ko se uporabi tretji pododstavek. Zahtevek ne sme biti zavrnjen, če je izvršilni
         naslov pravilno pripravljen. Zaprošeni organ obvesti organ, ki predloži zahtevek, o razlogih za podaljšanje trimesečnega roka.

      Če je vzrok za spor v zvezi s terjatvijo in/ali izvršilnim naslovom, ki ga izda organ prosilec, katerakoli od teh formalnosti,
         se uporabi člen 12.“

      12      Člen 12, od (1) do (3), Direktive 76/308 določa:

      „1. Če med postopkom za izterjavo zainteresirana stranka izpodbija terjatev in/ali izvršilni naslov, ki ga izda država članica,
         v kateri ima organ prosilec sedež, mora sprožiti postopek pri pristojnem organu države članice, v kateri ima organ prosilec
         sedež, v skladu z veljavnimi predpisi te države. Organ prosilec mora o takšnem postopku obvestiti zaprošeni organ. O postopku
         lahko zaprošeni organ obvesti tudi zainteresirana stranka.

      2. Ko zaprošeni organ prejme obvestilo iz odstavka 1 bodisi od organa prosilca ali od zainteresirane stranke, ustavi postopek
         za uveljavljanje terjatve, dokler pristojni organ ne odloči o zadevi, razen če organ prosilec zahteva drugače v skladu z drugim
         pododstavkom. […]

      Ne glede na prvi pododstavek odstavka 2 organ prosilec v skladu z zakoni in drugimi predpisi, veljavnimi v državi članici,
         v kateri ima sedež, lahko zahteva od zaprošenega organa, da poravna izpodbijano terjatev, v kolikor ustrezni zakoni in drugi
         predpisi, veljavni v državi članici, v kateri ima sedež zaprošeni organ, dovoljujejo tak postopek. Če je izid izpodbijanja
         v korist dolžnika, mora organ prosilec vrniti vse poravnane zneske, skupaj z ustreznim nadomestilom v skladu z zakonodajo,
         veljavno v državi članici, v kateri ima zaprošeni organ sedež.

      3. Če se izvršilni naslovi ?ukrepi? izpodbijajo v državi članici, v kateri ima zaprošeni organ sedež, je treba sprožiti postopek
         pri pristojnem organu te države članice v skladu z njenimi zakoni in predpisi.“

      13      Člen 17 te direktive določa:

      „Skupaj s prošnjo za pomoč, izvršilnim naslovom in drugimi ustreznimi dokumenti se pošlje tudi prevod v uradni jezik ali enega
         od uradnih jezikov države članice, v kateri ima zaprošeni organ sedež, pri čemer se ta organ lahko odpove prevodu.“

      14      V skladu s členom 23 določbe te direktive ne preprečujejo, da „določene države članice zdaj ali v prihodnje nudijo večjo vzajemno
         pomoč v okviru kakršnegakoli sporazuma ali dogovora, vključno s sporazumi o vročitvi pravnih ali nepravnih aktov.“

       Nacionalna ureditev
      15      Po členu 2(7) zakona št. 191/2004 o mednarodni pomoči pri izterjavi nekaterih finančnih terjatev (Zákon č. 191/2004 Sb., o
         mezinárodní pomoci při vymáhání některých finančních pohledávek) se pri izvajanju mednarodne pomoči uporabi zakon št. 337/1992
         o davkih in dajatvah (Zákon č. 337/1992 Sb., o správě daní a poplatků), če zakon št. 191/2004 ne določa drugače.

      16      Člen 5 zakona št. 191/2004 z naslovom „Izterjava terjatev“ določa:

      „1. […] Na podlagi zahteve pristojnega organa druge države mora ministrstvo zagotoviti izterjavo terjatev; […]. Zahteva za
         izterjavo mora biti podkrepljena z izvirnikom ali overjeno kopijo izvršilnega naslova, ki ga je mogoče izvršiti v državi pristojnega
         organa.

      2. Ministrstvo začne z izterjavo, če zahteva za izterjavo vsebuje:
      (a)       ime, priimek in stalno prebivališče fizične osebe ali ime in sedež pravne osebe, ki je dolžnik, oziroma – če je potrebno –
         osebe, ki je po pravu države pristojnega organa dolžna plačati terjatev […], ter druge podatke, ki so potrebni za identifikacijo
         dolžnika ali druge osebe, ki ima njene stvari,

      (b)       vrsto terjatve in znesek glavnice in obresti, denarne kazni, penale in stroške, navedene v valutah obeh držav, ter njihov
         izvršilni naslov,

      (c)       podatke o dokončnosti (pravnomočnosti) izvršilnega naslova in o zastaralnem roku oziroma prekluziji pravice do izterjave terjatve,

      […]
      (f)       izjavo pristojnega organa druge države po členu 6(2) […]
      3. […] Če zahteva ne vsebuje podatkov, navedenih v odstavku 2, začne ministrstvo izterjavo le v obsegu, v katerem so na njegovo
         zahtevo ti podatki dopolnjeni.“

      17      Po členu 6(1) zakona št. 191/2004 se dokument, ki je izvršilni naslov za izterjavo terjatve v državi pristojnega organa, šteje
         za izvršilni naslov za izterjavo terjatve v Češki republiki takoj, od dneva prejema popolne zahteve za izterjavo. Po odstavku
         2 tega člena lahko ministrstvo na podlagi zahteve za izterjavo začne izterjavo terjatve le, če pristojni organ druge države
         izjavi, da izvršilni naslov za izterjavo terjatve ni izpodbijan v državi pristojnega organa, razen v primerih, navedenih v
         členu 7(1) navedenega zakona, in da je bil v državi pristojnega organa že izveden izvršilni postopek, v katerem pa terjatev
         ni bila v celoti poplačana.

      18      Člen 13(1) zakona št. 191/2004 določa:

      „Izmenjava podatkov med ministrstvom in pristojnim organom druge države poteka v uradnem jeziku države organa, ki je prejel
         zahtevo za pomoč pri izterjavi […] Če se ministrstvo in pristojni organ druge države dogovorita drugače, se ne uporabi uradni
         jezik države, na katero je naslovljena zahteva za pomoč pri izterjavi.“

      19      Člen 32(1) zakona št. 337/1992 določa:

      „V davčnem postopku se lahko naložijo obveznosti ali priznajo pravice le z odločbo. Ta ima pravni učinek proti naslovniku
         le, če mu je bila pravilno vročena ali je bil o njej pravilno obveščen, razen če ta zakon ali posebni zakon ne določa drugače.“

      20      Člen 73 zakona št. 337/1992 določa postopek izterjave zapadlih davkov. Po odstavku 7 tega člena se za davčno izvršbo mutatis mutandis uporablja zakon o pravdnem postopku.

      21      Po členu 261a(1) zakona št. 99/1963 o pravdnem postopku (Zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád), kakor je bil spremenjen,
         se izvršitev odločbe lahko odredi le, če vsebuje navedbo upnika in dolžnika, obseg in vsebino obveznosti, ki so predmet izvršilnega
         predloga, ter rok za izpolnitev te obveznosti.

      22      Predložitveno sodišče po ustaljeni praksi čeških višjih sodišč ugotavlja, da mora biti identifikacija dolžnika natančna in
         nezamenljiva ali mora biti iz izvršilnega naslova vsaj mogoče nedvoumno razbrati, komu je naložena obveznost (sodba predložitvenega
         sodišča z dne 25. februarja 1999, opr. št. 21 Cdo 2101/98, objavljena v Soudní judikatura 6/1999, str. 233). V mnenju Nejvyšší soud de la République socialiste tchèque z dne 18. februarja 1981, opr. št. Cpj 159/79
         (Sbírka soudních rozhodnutí a stanovisek, 1981, str. 499), je prav tako navedeno, da odločba, v kateri dolžnik ni natančno opredeljen, ni izvršljiva in je ni mogoče
         uporabiti kot podlago za izterjavo. Iz istega razloga iz sodbe razširjenega senata predložitvenega sodišča z dne 26. oktobra
         2005, opr. št. 2 Afs 81/2004-54, izhaja, da bi morale biti izvršbe, opravljene na podlagi izvršilnega naslova, v katerem je
         naslovnik pomanjkljivo opredeljen, razveljavljene.

       Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      23      Hauptzollamt Weiden (glavni carinski urad v Weidenu, Nemčija) je 2. julija 1999 „Milanu Kyrianu, Studnicni 836, 39811 Protivin,
         Češka republika“ poslal odločbo o odmeri davka, v kateri mu je naložil plačilo trošarin 218.520 DEM. Izvršilni naslov, ki
         ga je izdal Hauptzollamt Weiden, je bil vročen 6. avgusta 1999 prek Ministerstvo financí – Generální ředitelství cel (ministrstvo
         za finance – generalni carinski urad Češke republike, v nadaljevanju: zaprošeni organ v postopku v glavni stvari).

      24      28. septembra 2004 je Hauptzollamt Regensburg, organ prosilec, izdal plačilni nalog in 7. oktobra 2004 po členu 6 Direktive
         76/308 od zaprošenega organa v postopku v glavni stvari zahteval izterjavo trošarin na podlagi izvršilnega naslova, ki ga
         je izdal Hauptzollamt Weiden. V zahtevku za izterjavo je bila tožeča stranka iz postopka v glavni stvari opredeljena kot dolžnik,
         navedeni so bili ime, priimek, naslov, datum rojstva in znesek trošarin, povečanih za denarno kazen, v skupnem znesku 3.258.625,30 CZK.

      25      Decembra 2004 je zaprošeni organ v postopku v glavni stvari za izterjavo zadevnega zapadlega davka določil Celní úřad Tábor.
         Slednji je tako decembra 2004 za izterjavo zapadlega davka izdal dve odločbi, in sicer odločbo o izterjavi trošarin in odločbo
         o izterjavi denarne kazni, v katerih je odobril rok za plačilo po členu 73(1) zakona št. 337/1992. M. Kyrian se je zoper odločbi
         pritožil, njegovi pritožbi pa je Celní ředitelství České Budějovice (carinski direktorat České Budějovice, Češka republika)
         zavrnil z odločbama z dne 4. marca in 6. aprila 2005. Zavrnitev je bila potrjena s sklepom Krajský soud v Českých Budějovicích
         z dne 5. oktobra 2005 in s sodbo Nejvyšší správní soud z dne 28. junija 2006.

      26      Celní úřad Tábor je 6. marca 2006 izdal izvršilni nalog, s katerim je odredil izterjavo zadevne zapadle trošarine z odtegljaji
         od plače M. Kyriana. Slednji je zoper ta izvršilni nalog podal ugovore, ki jih je Celní úřad Tábor zavrnil z odločbo z dne
         31. oktobra 2006.

      27      M. Kyrian je pri Krajský soud v Českých Budějovicích vložil tožbo zoper navedeni izvršilni nalog. V njej je med drugim navedel,
         da je identifikacija naslovnika z imenom, priimkom in naslovom v izvršilnem naslovu, ki ga je izdal Hauptzollamt Weiden, pomanjkljiva,
         saj bi se navedeni izvršilni naslov lahko nanašal na njegovega očeta ali sina, ki se prav tako imenujeta Milan Kyrian in živita
         na istem naslovu. Ker vročilnica ne opredeljuje, proti kateri od treh oseb z istim imenom in priimkom je bil izdan navedeni
         izvršilni naslov, naj tega izvršilnega naslova ne bi bilo mogoče izvršiti zaradi nepravilne vročitve.

      28      M. Kyrian poleg tega navaja, da ni mogel ustrezno uveljavljati svojih pravic, ker ni razumel dokumentov, ki so jih nanj v
         nemškem jeziku naslovili nemški carinski organi. Poleg tega naj ne bi bil dolžan na svoje stroške zagotoviti prevoda navedenih
         dokumentov.

      29      Krajský soud v Českých Budějovicích, ki je o zadevi odločalo na prvi stopnji, je tožbo zavrnilo s sodbo z dne 14. marca 2007.
         Ugotovilo je, da se po členu 6(1) zakona št. 191/2004, s katerim je bila prenesena Direktiva 76/308, dokument, ki se uporabi
         kot izvršilni naslov za izterjavo terjatve v državi, v kateri ima sedež organ prosilec, šteje za izvršilni naslov, po katerem
         je mogoče izterjati terjatev v Češki republiki. Zato za preizkus ugovorov, ki jih navaja M. Kyrian zoper izvršilni naslov,
         ki ga je izdal Hauptzollamt Weiden, ni pristojen ne organ prosilec iz postopka v glavni stvari ne Krajský soud v Českých Budějovicích.

      30      Krajský soud v Českých Budějovicích meni, da je bil M. Kyrian jasno identificiran kot dolžnik, saj je bil v zahtevi za izterjavo
         poleg njegovega priimka, imena in naslova naveden tudi datum njegovega rojstva. Glede na zahtevo za izterjavo in priloženo
         vročilnico naj bi bil zadevni izvršilni naslov vročen in veljaven. Poleg tega naj s tem, da je postopek pred nemškimi carinskimi
         organi potekal v nemškem jeziku, ne bi bile kršene pravice M. Kyriana. Krajský soud v Českých Budějovicích meni, da bi si
         lahko v lastnem interesu dal prevesti zadevno odločbo o izterjavi in v njej navedeni pravni pouk o možnostih vložitve pravnega
         sredstva zoper ta izvršilni naslov.

      31      M. Kyrian je zoper sodbo Krajský soud v Českých Budějovicích vložil kasacijsko pritožbo pri Nejvyšší správní soud, v kateri
         na podlagi istih razlogov kot na prvi stopnji zatrjuje, da zadevnega izvršilnega naslova ni bilo mogoče izvršiti.

      32      V teh okoliščinah je Nejvyšší správní soud prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

      „1.       Ali je treba člen 12(3) Direktive [76/308] razlagati tako, da kadar se ukrepi za izterjavo terjatve izpodbijajo pred sodiščem
         države članice, v kateri ima zaprošeni organ sedež, je to sodišče pristojno, da v skladu z zakonodajo te države članice preveri,
         ali je izvršilni naslov izvršljiv in ali je bil dolžniku pravilno vročen?

      2.       Ali iz splošnih pravnih načel prava Skupnosti, predvsem iz pravice do poštenega sojenja, načel dobrega upravljanja in pravne
         države, izhaja, da pomeni vročitev izvršilnega naslova dolžniku v jeziku, ki ga ne razume in ki poleg tega ni uradni jezik
         države, v kateri je bil izvršilni naslov vročen dolžniku, napako, zaradi katere je mogoče zavrniti izvršbo na podlagi takega
         izvršilnega naslova?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      33      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem, ki ga je treba preizkusiti v dveh delih, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 12(3)
         Direktive 76/308 razlagati tako, da so sodišča države članice, v kateri ima sedež zaprošeni organ, pristojna, po eni strani,
         za preverjanje izvršljivosti izvršilnega naslova za izterjavo in, po drugi strani, za ugotavljanje, ali je bil navedeni izvršilni
         naslov pravilno vročen dolžniku.

       Pristojnost sodišč države članice, v kateri ima sedež zaprošeni organ, za preverjanje izvršljivosti izvršilnega naslova za
         izterjavo

      34      Direktiva 76/308 določa splošna pravila o vzajemni pomoči za zagotavljanje izterjave terjatev v zvezi z nekaterimi prelevmani,
         dajatvami in davki (glej v tem smislu sodbo z dne 7. septembra 2006 v zadevi N, C‑470/04, ZOdl., str. I‑7409, točka 53).

      35      Za zagotovitev polnega učinka in samostojne razlage Direktive 76/308 se je treba sklicevati predvsem na njeno sistematiko
         in cilje (glej po analogiji sodbi z dne 15. januarja 2004 v zadevi Blijdenstein, C‑433/01, Recueil, str. I‑981, točka 24,
         in z dne 17. septembra 2009 v zadevi Vorarlberger Gebietskrankenkasse, C‑347/08, še neobjavljena v ZOdl., točka 35).

      36      Po členu 8(1) Direktive 76/308 se izvršilni naslov neposredno prizna in samodejno upošteva kot izvršilni naslov terjatve države
         članice, v kateri je sedež zaprošenega organa. Čeprav se po odstavku 2 navedenega člena izvršilni naslov, če je to ustrezno
         in po veljavnih določbah v državi članici, v kateri ima sedež zaprošeni organ, lahko sprejme kot, prizna za, dopolni z ali
         nadomesti z izvršilnim naslovom na ozemlju te države članice, zahtevek ne sme biti zavrnjen, če je izvršilni naslov pravilno
         pripravljen. Iz iste določbe je razvidno, da se uporabi člen 12 te direktive, če je katera koli od teh formalnosti vzrok za
         spor v zvezi s terjatvijo in/ali izvršilnim naslovom, ki ga izda organ prosilec.

      37      Člen 12 Direktive 76/308 za obravnavanje izpodbijanj terjatve, izvršilnega naslova ali izvršilnih ukrepov, določa razdelitev
         pristojnosti med organi države članice, v kateri ima sedež organ prosilec, in organi države članice, v kateri ima sedež zaprošeni
         organ.

      38      Po odstavku 1 navedenega člena mora zainteresirana stranka, če izpodbija terjatev in/ali izvršilni naslov, ki ga izda država
         članica, v kateri ima sedež organ prosilec, po njenih veljavnih predpisih sprožiti postopek pri pristojnem organu te države
         članice. Odstavek 2 istega člena namreč določa, da mora zaprošeni organ, ko prejme obvestilo o takem postopku bodisi od organa
         prosilca bodisi od zainteresirane stranke, ustaviti postopek za uveljavljanje terjatve, dokler pristojni organ ne odloči o
         zadevi, razen če organ prosilec zahteva drugače.

      39      Vendar pa je treba po členu 12(3) Direktive 76/308, če se izvršilni naslovi izpodbijajo v državi članici, v kateri ima sedež
         zaprošeni organ, sprožiti postopek pri pristojnem organu te države članice po njenih zakonih in predpisih.

      40      Ta razdelitev pristojnosti je posledica dejstva, da terjatev in izvršilni naslov temeljita na veljavnem pravu države članice,
         v kateri ima sedež organ prosilec, medtem ko za izvršilne ukrepe v državi članici, v kateri ima sedež zaprošeni organ, slednji
         po členih 5 in 6 Direktive 76/308 uporablja določbe, ki jih njegovo nacionalno pravo določa za ustrezne akte, ker je ta organ
         primernejši za presojo zakonitosti akta glede na njegovo nacionalno pravo (glej po analogiji sodbi z dne 27. septembra 2007
         v zadevi Twoh International, C‑184/05, ZOdl., str. I‑7897, točka 36, in z dne 27. januarja 2009 v zadevi Persche, C‑318/07,
         ZOdl., str. I-359, točka 63).

      41      Navedena razdelitev pristojnosti načeloma ne dopušča zaprošenemu organu, da bi podvomil o veljavnosti in izvršljivost akta
         ali odločbe, katere vročitev zahteva organ prosilec.

      42      Čeprav torej obravnavanje izpodbijanj terjatve ali izvršilnega naslova načeloma spada v izključno pristojnost organov države
         članice, v kateri ima sedež organ prosilec, ni mogoče izključiti, da so organi države članice, v kateri ima sedež zaprošeni
         organ, izjemoma pooblaščeni za preverjanje, ali bi bila izvršba navedenega izvršilnega naslova v nasprotju z javnim redom
         slednje, in – če je potrebno – za zavrnitev pomoči v celoti ali deloma oziroma za določitev nekaterih pogojev zanjo.

      43      Po členih 6 in 8 Direktive 76/308 se namreč terjatev, za katero je bila vložena zahteva za izterjavo, in izvršilni naslov
         za izterjavo obravnavata enako kot podobne terjatve in izvršilni naslovi države članice, v kateri ima sedež zaprošeni organ.
         Vendar si je težko predstavljati, da bi država članica izvršila izterjavo na podlagi izvršilnega naslova, če je ta izvršitev
         v nasprotju z njenim javnim redom. Poleg tega je ugovor javnega reda glede prošenj za posredovanje podatkov, ki jih vloži
         organ prosilec, določen v členu 4(3) Direktive 76/308, po katerem lahko zaprošeni organ zavrne posredovanje podatkov, med
         drugim, če bi bilo to v nasprotju z javnim redom države članice, v kateri ima sedež.

      44      Iz zgoraj navedenega je razvidno, da sodišča države članice, v kateri ima sedež zaprošeni organ, načeloma niso pristojna za
         preverjanje izvršljivosti izvršilnega naslova za izterjavo.

       Pristojnost sodišč države članice, v kateri ima sedež zaprošeni organ, za preverjanje, ali je bil izvršilni naslov pravilno
         vročen dolžniku

      45      Za odgovor na drugi del prvega vprašanja je treba razložiti izraz „izvršilni ukrepi“, uporabljen v členu 12(3) Direktive 76/308.

      46      Po členu 5 te direktive je prvi korak izvršitve izterjave v okviru vzajemne pomoči ravno to, da zaprošeni organ naslovniku
         vroči vse akte in odločbe v zvezi s terjatvijo ali njeno izterjavo, ki jih izda država članica, v kateri ima sedež organ prosilec,
         s tem da mora biti navedena vročitev opravljena na podlagi podatkov, ki jih je predložil organ prosilec.

      47      Iz tega je razvidno, da je vročitev eden od izvršilnih ukrepov iz člena 12(3) Direktive 76/308, zato je treba po tej določbi
         vročitev izpodbijati ravno pred pristojnim organom države članice, v kateri ima sedež zaprošeni organ.

      48      Ta razlaga je poleg tega potrjena s tem, da se, kot je v bistvu razvidno iz šeste uvodne izjave in člena 5(1) Direktive 76/308,
         vročitev izvede po veljavnih predpisih za vročitev podobnih aktov v državi članici, v kateri ima sedež zaprošeni organ.

      49      Kot je bilo opozorjeno v točki 40 te sodbe, pa je pristojni organ države članice, v kateri ima sedež zaprošeni organ, najprimernejši
         za razlago veljavnih zakonov in drugih predpisov v tej državi članici.

      50      Zato je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 12(3) Direktive 76/308 razlagati tako, da sodišča države članice,
         v kateri ima sedež zaprošeni organ, načeloma niso pristojna za preverjanje izvršljivosti izvršilnega naslova za izterjavo.
         Nasprotno pa lahko sodišče te države članice, kadar odloča o pravnem sredstvu, s katerim se izpodbija veljavnost ali pravilnost
         izvršilnih ukrepov, kot je vročitev izvršilnega naslova, preveri, ali so bili ti ukrepi pravilno izvedeni po zakonih in drugih
         predpisih navedene države članice.

       Drugo vprašanje
      51      Glede dopustnosti drugega vprašanja za predhodno odločanje češka vlada poudarja, da ker pravosodni organi države članice,
         v kateri ima sedež zaprošeni organ, ne morejo presojati, ali so bila pri vročitvi aktov dolžniku upoštevana splošna načela
         prava Skupnosti, navedeno vprašanje za predhodno odločanje ne vpliva na zadevno odločitev predložitvenega sodišča in je torej
         povsem hipotetično.

      52      Ker je predložitveno sodišče pristojno za preverjanje pravilnosti vročitve, je vsekakor pristojno tudi za ugotavljanje morebitne
         napake v postopku vročitve ob upoštevanju veljavnih zakonov in drugih predpisov v državi članici, v kateri ima sedež. Ob upoštevanju
         pojasnil Nejvyšší správní soud v predložitveni odločbi glede razlogov, iz katerih meni, da je drugo postavljeno vprašanje
         upoštevno in da je odgovor potreben za rešitev spora, o katerem odloča, je torej navedeno vprašanje, v nasprotju s trditvami
         češke vlade, dopustno.

      53      Nejvyšší správní soud z drugim vprašanjem za predhodno odločanje v bistvu sprašuje, ali je mogoče vročitev izvršilnega naslova
         šteti za pravilno, če je bila opravljena na ozemlju države članice, v kateri ima sedež zaprošeni organ, v jeziku, ki ga naslovnik
         ne razume in tudi ni uradni jezik navedene države članice.

      54      Treba je poudariti, da Direktiva 76/308 ne določa pravil, po katerih bi bila vročitev izvršilnega naslova v jeziku, ki ga
         naslovnik ne razume, ali v jeziku, ki ni uradni jezik oziroma eden od uradnih jezikov države članice, v kateri ima sedež zaprošeni
         organ, nepravilna.

      55      Člen 17 Direktive 76/308 brez dvoma določa, da se skupaj s prošnjo za pomoč, izvršilnim naslovom in drugimi ustreznimi dokumenti
         pošlje tudi prevod v uradni jezik ali enega od uradnih jezikov države članice, v kateri ima zaprošeni organ sedež, pri čemer
         se ta organ lahko odpove prevodu, ta možnost pa ni na voljo naslovniku izvršilnega naslova.

      56      Vendar, kot pravilno poudarjajo češka in nemška vlada ter Komisija, so prevodi, predpisani v tej določbi, namenjeni zaprošenim
         organom za njihove potrebe, in nikakor dolžnikom. Poleg tega, kot je tudi pravilno navedla Komisija na podlagi primerjave
         sistema Direktive 76/308 s sistemom pravosodnega sodelovanja v civilnih in gospodarskih zadevah, kot je določen zlasti z Uredbo
         (ES) št. 1393/2007 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. novembra 2007 o vročanju sodnih in izvensodnih pisanj v civilnih
         ali gospodarskih zadevah v državah članicah („vročanje pisanj“) in razveljavitvi Uredbe Sveta (ES) št. 1348/2000 (UL L 324,
         str. 79) – glede na to, da zadnjenavedeno sodelovanje urejajo predpisi, ki se razlikujejo od predpisov, ki urejajo pravosodno
         sodelovanje v upravnih in davčnih zadevah – je postopek pred davčno upravo ali vročitev odločb, ki temu postopku sledi, urejen
         z zakoni držav članic.

      57      Iz cilja Direktive 76/308 izhaja, da je njen namen zlasti zagotavljanje učinkovitega izvrševanja vročitev vseh aktov in odločb,
         tudi sodnih, v zvezi s terjatvijo ali njeno izterjavo, ki jih izdajo države članice, v katerih ima sedež organ prosilec. Vendar
         ta direktiva ne more doseči tega cilja brez upoštevanja legitimnih interesov naslovnikov navedenih vročitev (glej po analogiji
         sodbo z dne 9. februarja 2006 v zadevi Plumex, C‑473/04, ZOdl., str. I‑1417, točka 21).

      58      Pri tem je treba poudariti, da je namen pravočasne vročitve omogočiti naslovniku seznanitev s predmetom in podlago vročenega
         akta in uveljavljanje njegove pravice (glej v tem smislu sodbo z dne 8. maja 2008 v zadevi Weiss und Partner, C‑14/07, ZOdl.,
         str. I‑3367, točka 73).

      59      Zato mora biti pri vzajemni pomoči po Direktivi 76/308 naslovniku izvršilnega naslova omogočeno, da se zanesljivo seznani
         vsaj s predmetom in podlago zahtevka.

      60      V postopku, kot je ta v glavni stvari, bi šlo za tak primer, če bi bila vročitev opravljena v uradnem jeziku države članice,
         v kateri ima sedež zaprošeni organ. Po členu 5(1) Direktive 76/308 mora namreč izvršilni naslov naslovniku vročiti zaprošeni
         organ po veljavnih predpisih za vročitev podobnih dokumentov ali odločb v državi članici, v kateri ima zaprošeni organ sedež,
         kar pomeni vročitev v uradnem jeziku te države članice.

      61      Ker Direktiva 76/308 ne določa posledic za vročitev v jeziku, ki ni uradni jezik države članice, v kateri ima sedež zaprošeni
         organ, mora nacionalno sodišče uporabiti svoje nacionalno pravo ob upoštevanju polne učinkovitosti prava Skupnosti, zato bo
         morda nacionalno pravilo, ki je bilo določeno izključno ob upoštevanju povsem notranjega položaja, moralo razlagati, da bi
         ga lahko uporabilo za zadevni čezmejni položaj (glej v tem smislu sodbo z dne 8. novembra 2005 v zadevi Leffler, C‑443/03,
         ZOdl., str. I‑9611, točka 51).

      62      Kot namreč izhaja iz ustaljene sodne prakse Sodišča, mora pravni red vsake države članice, kadar ni izrecnih določb Skupnosti,
         določiti postopkovna pravila pravnih sredstev, katerih namen je varstvo pravic, ki za upravičene subjekte neposredno izhajajo
         iz prava Skupnosti (glej v tem smislu sodbo z dne 16. decembra 1976 v zadevi Rewe-Zentralfinanz in Rewe-Zentral, 33/76, Recueil,
         str. 1989, točka 5, in zgoraj navedeno sodbo Leffler, točka 49). Sodišče je tudi natančno določilo, da ta podrobna pravila
         ne smejo biti manj ugodna od tistih, ki se nanašajo na pravice, ki izvirajo iz nacionalnega pravnega reda (načelo enakovrednosti),
         in da v praksi ne smejo onemogočiti ali preveč otežiti uveljavljanja pravic, ki jim jih daje pravni red Skupnosti (načelo
         učinkovitosti) (glej zgoraj navedeno sodbo Rewe-Zentralfinanz in Rewe-Zentral, točka 5; sodbe z dne 10. julija 1997 v zadevi
         Palmisani, C‑261/95, Recueil, str. I‑4025, točka 27; z dne 15. septembra 1998 v zadevi Edis, C‑231/96, Recueil, str. I‑4951,
         točka 34, in zgoraj navedeno sodbo Leffler, točka 50).

      63      Na drugo vprašanje je treba zato odgovoriti, da mora biti pri vzajemni pomoči, določeni po Direktivi 76/308, izvršilni naslov
         za izterjavo – da bi njegov naslovnik lahko uveljavljal svoje pravice – temu vročen v uradnem jeziku države članice, v kateri
         ima sedež zaprošeni organ. Za zagotovitev upoštevanja te pravice mora nacionalno sodišče uporabiti svoje nacionalno pravo
         in pri tem poskrbeti za zagotovitev polnega učinka prava Skupnosti.

       Stroški
      64      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, le-to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      1)      Člen 12(3) Direktive Sveta 76/308/EGS z dne 15. marca 1976 o vzajemni pomoči pri izterjavi terjatev za določene prelevmane,
            carine, davke in druge ukrepe, kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 2001/44/ES z dne 15. junija 2001, je treba razlagati
            tako, da sodišča države članice, v kateri ima sedež zaprošeni organ, načeloma niso pristojna za preverjanje izvršljivosti
            izvršilnega naslova za izterjavo. Nasprotno pa lahko sodišče te države članice, kadar odloča o pravnem sredstvu, s katerim
            se izpodbija veljavnost ali pravilnost izvršilnih ukrepov, kot je vročitev izvršilnega naslova, preveri, ali so bili ti ukrepi
            pravilno izvedeni po zakonih in drugih predpisih navedene države članice.
      2)      Pri vzajemni pomoči, določeni na podlagi Direktive 76/308, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2001/44, mora biti izvršilni
            naslov za izterjavo – da bi njegov naslovnik lahko uveljavljal svoje pravice – temu vročen v uradnem jeziku države članice,
            v kateri ima sedež zaprošeni organ. Za zagotovitev upoštevanja te pravice mora nacionalno sodišče uporabiti svoje nacionalno
            pravo in pri tem poskrbeti za zagotovitev polnega učinka prava Skupnosti.
      Podpisi
      * Jezik postopka: češki.


title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 26. oktobra 2006. # Komisija Evropskih skupnosti proti Republiki Avstriji. # Neizpolnitev obveznosti države - Neizvršen prenos - Direktiva 2002/49/ES. # Zadeva C-94/06.

text:
      Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 26. oktobra 2006 – Komisija proti Avstriji
      (Zadeva C-94/06)
      „Neizpolnitev obveznosti države – Neopravljen prenos – Direktiva 2002/49/ES“
      Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Preizkus utemeljenosti, ki ga opravi Sodišče – Upoštevni položaj – Stanje po izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju (člen 226 ES) (Glej točko 6.)
      Predmet

               Neizpolnitev obveznosti države – Nesprejetje vseh potrebnih zakonov in drugih predpisov za uskladitev z Direktivo Evropskega
                  parlamenta in Sveta 2002/49/ES z dne 25. junija 2002 o ocenjevanju in upravljanju okoljskega hrupa v predpisanem roku – Izjava
                  Komisije v okviru posredovalnega odbora glede Direktive o ocenjevanju in upravljanju okoljskega hrupa (UL L 189, str. 12)

            Izrek

                  1)

                  	Republika Avstrija s tem, da ni sprejela vseh potrebnih zakonov in drugih predpisov, da bi v svoj pravni red prenesla Direktivo
                     2002/49/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. junija 2002 o ocenjevanju in upravljanju okoljskega hrupa, kar zadeva
                     dežele Gradiščansko, Koroško, Zgornjo Avstrijo, Salzburško, Štajersko in Tirolsko, ni izpolnila obveznosti iz člena 14(1)
                     te direktive.

                  2)

                  	Stroške nosi Republika Avstrija.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 20. septembra 2001. # Kraljevina Belgija proti Komisiji Evropskih skupnosti. # EKUJS - Potrditev obračuna. # Zadeva C-263/98.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (sedmi senat) z dne 15. oktobra 2008. # TridonicAtco GmbH & Co. KG proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Prijava figurativne znamke Skupnosti Intelligent Voltage Guard - Absolutni razlog za zavrnitev - Neobstoj razlikovalnega učinka - Člen 7(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94. # Zadeva T-297/07.

text:
      Sodba Sodišča prve stopnje (sedmi senat) z dne 15. oktobra 2008 – TridonicAtco proti UUNT (Intelligent Voltage Guard)
      (Zadeva T-297/07)
      „Znamka Skupnosti – Prijava figurativne znamke Skupnosti Intelligent Voltage Guard – Absolutni razlog za zavrnitev – Neobstoj razlikovalnega učinka – Člen 7(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94“
      1.                     Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Absolutni razlogi za zavrnitev – Ločen preizkus razlogov za
            zavrnitev za vsakega od proizvodov ali storitev iz prijave za registracijo – Obveznost obrazložitve zavrnitve registracije
            (Uredba Sveta št. 40/94, člen 7(1)) (Glej točko 22.)
      2.                     Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Absolutni razlogi za zavrnitev – Znamke brez razlikovalnega
            učinka (Uredba Sveta št. 40/94, člen 7(1)(b)) (Glej točke od 29 do 39.)
      Predmet

               Tožba, vložena zoper odločbo drugega odbora za pritožbe UUNT z dne 31. maja 2007 (zadeva R 108/2007-2) v zvezi s prijavo za
                  registracijo figurativnega znaka Intelligent Voltage Guard kot znamke Skupnosti.

            Podatki o zadevi

               Prijavitelj znamke Skupnosti:

               TridonicAtco GmbH & Co. KG

               Zadevna znamka Skupnosti:

               figurativna znamka Intelligent Voltage Guard za proizvode iz razredov 9 in 11 (prijava št. W874778)

               Odločba preizkuševalca:

               zavrnitev prijave

               Odločba odbora za pritožbe:

               zavrnitev pritožbe

      Izrek

                  1)

                  	Tožba se zavrne.

                  2)

                  	TridonicActo GmbH & Co. KG se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 8. februarja 1996. # C. B. Laperre proti Bestuurscommissie beroepszaken in de provincie Zuid-Holland. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Raad van State - Nizozemska. # Zadeva C-8/94.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 12. februarja 1998. # Kazenski postopek proti Silvano Raso in drugim. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Pretura circondariale di La Spezia - Italija. # Prosto opravljanje storitev - Konkurenca. # Zadeva C-163/96.


Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 21. septembra 1999. # Graça Oliveira proti Evropskemu parlamentu. # Uradniki - Napredovanje. # Zadeva T-157/98.