Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 5. decembra 2002. # Sykes Enterprises, Incorp. proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Besedna zveza REAL PEOPLE, REAL SOLUTIONS. # Zadeva T-130/01.


Sodba Splošnega sodišča (drugi senat) z dne 15. julija 2014. # Grzegorz Łaszkiewicz proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Zadeva T-576/12.


Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 15. januarja 1997. # Syndicat français de l'express international, DHL international, Service CRIE in May Courier proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Konkurenca - Ničnostna tožba. # Zadeva T-77/95.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 9. novembra 2004. # Eva Vega Rodríguez proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki - Splošni javni natečaj - Sodni nadzor - Omejitve. # Združeni zadevi T-285/02 in T-395/02.

text:
      SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (drugi senat)
      z dne 9. novembra 2004
      Združeni zadevi T-285/02 in T-395/02
      Eva Vega Rodríguez
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Uradniki – Splošni javni natečaj – Vprašanja z več mogočimi odgovori – Natančnost odgovorov obrazca za popravo – Sodni nadzor – Omejitve“
      Celotno besedilo v francoskem jeziku II - 0000
      Predmet:         Tožba zaradi predlogov za razglasitev ničnosti odločbe natečajne komisije COM/A/10/01, s katero sta bila tožeči stranki dodeljena
         negativna ocena in nezadostno število točk za nadaljevanje javnega natečaja, in odločbe o zavrnitvi njene pritožbe ter podredno
         odškodninskih zahtevkov.

      Odločitev:         Tožba se zavrže. Vsaka stranka nosi svoje stroške.

      Povzetek
      1.     Uradniki – Tožba – Akt, ki posega v položaj – Odločba, sprejeta po ponovnem preizkusu prejšnje odločbe – Odločba, ki jo je
            sprejela natečajna komisija po ponovnem preizkusu položaja kandidata
      (Kadrovski predpisi, člena 90(2) in 91(1))
      2.     Postopek – Ukrepi procesnega vodstva – Zahteva za predložitev dokumentov v zvezi z dopustnostjo tožbe – Dopustnost dokumentov,
            ki so bili predloženi po roku, ki ga je določilo Sodišče prve stopnje
      (Poslovnik Sodišča prve stopnje, člena 64 in 65)
      3.     Uradniki – Tožba – Pravni interes – Tožba zoper odločbo natečajne komisije, s katero je bila dodeljena negativna ocena – Kandidat
            ne bi mogel nadaljevati javnega natečaja, čeprav bi spremenili oceno – Nedopustnost
      (Kadrovski predpisi, člen 91)
      4.     Uradniki – Javni natečaj – Javni natečaj na podlagi usposobljenosti in testov – Vsebina testov – Vprašanja z več mogočimi
            odgovori – Prosta presoja komisije – Sodni nadzor – Omejitve
      (Kadrovski predpisi, Priloga III )
      1.     Kadar kandidat na javnem natečaju predlaga ponovni preizkus odločbe, ki jo je sprejela komisija, je odločba, ki jo sprejme
         komisija po ponovnem preizkusu njegovega položaja, akt, ki posega v njegov položaj. Prav tako začne od te odločbe, sprejete
         po ponovnem preizkusu, teči rok za pritožbo in tožbo, ne da bi bilo treba preveriti, ali je v takem primeru mogoče navedeno
         odločbo šteti za izključno potrditveni akt.

      (Glej točko 18.)
      Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 23. januar 2002, Gonçalves proti Parlamentu, T‑386/00, RecFP, str. I‑A‑13 in II‑55, točka
         39, in navedena sodna praksa.

      2.     Kadar Sodišče prve stopnje glede ukrepov procesnega vodstva zahteva predložitev dokumentov v zvezi s pogoji dopustnosti tožbe,
         zamuda stranke pri predložitvi ne more povzročiti nedopustnosti tega dokumenta. Na eni strani mora pogoje dopustnosti tožbe
         morebiti po uradni dolžnosti vedno oceniti sodišče Skupnosti. Na drugi strani pa naj bi imelo Sodišče prve stopnje v primeru
         neizpolnitve zadevne stranke pravico zahtevati predložitev dokumenta, ki se zahteva na podlagi člena 65 njegovega poslovnika.
         Roki za predložitev teh dokumentov naj torej ne bi bili prekluzivni roki.

      (Glej točko 24.)
      Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 11. maj 1992, Whitehead proti Komisiji, T‑34/91, Recueil, str. II‑1723, točka 19; Sodišče
         prve stopnje, 13. december 1996, Lebedef proti Komisiji, T‑128/96, RecFP, str. I‑A‑629 in II‑1679, točka 25.

      3.     V okviru ničnostne tožbe, ki se nanaša na odločbo komisije, s katero sta bila tožeči stranki dodeljena negativna ocena in
         nezadostno število točk, ki ji ne omogočata nadaljevanja javnega natečaja, tožeča stranka nima pravnega interesa, če je očitno,
         da kljub domnevi, da naj bi pravilno odgovorila na sporna vprašanja, javnega natečaja ne bi mogla nadaljevati.

      (Glej točko 25.)
      4.     Natečajna komisija ima široko pooblastilo za odločanje po prostem preudarku glede podrobne vsebine testov, ki so predvideni
         v okviru javnega natečaja. Sodišče Skupnosti ni pristojno, da bi pregledalo to vsebino, razen če ta prekorači okvir, ki je
         določen v objavi javnega natečaja ali če ni sorazmerna s cilji testa javnega natečaja.

      Glede izpitov, ki so sestavljeni iz vprašanj z več mogočimi odgovori, Sodišče prve stopnje ni pristojno, da bi jih popravljalo
         namesto natečajne komisije. Vprašanje bi lahko glede na morebitne odgovore, ki jih le-ta predlaga, pregledalo le, če bi se
         izkazalo, da je bilo to vprašanje očitno neprimerno z vidika cilja zadevnega javnega natečaja. To bi bilo zlasti takrat, če
         bi iz pojasnil natečajne komisije izhajalo, da v nasprotju s podrobnimi navodili kandidatom, glede na različne odgovore, ki
         so bili podani na eno vprašanje, ni mogoče določiti le enega pravilnega odgovora. V tem pogledu težavnost vprašanja ne more
         biti pokazatelj neprimernosti vprašanja. Natečajna komisija je pristojna, da izbere vprašanja različne težavnosti, da bi zagotovila
         temeljni cilj javnega natečaja, torej zagotoviti zaposlitev najsposobnejših uradnikov.

      (Glej točki 35 in 36.)
      Napotitev na: Sodišče, 8. marec 1988, Sergio in drugi proti Komisija, 64/86, od 71/86 do 73/86 in 76/86, Recueil, str. 1399,
         točka 22; Sodišče prve stopnje, 21. maj 1996, Kaps proti Sodišče, T‑153/95, RecFP, str. I‑A‑233 in II‑663, točka 37.


Sodba Splošnega sodišča (peti senat) z dne 5. oktobra 2017.#Sirine Bent Zine El Abidine Ben Haj Hamda Ben Ali proti Svetu Evropske unije.#Skupna zunanja in varnostna politika – Omejevalni ukrepi, ki so bili sprejeti proti določenim osebam ali subjektom ob upoštevanju razmer v Tuniziji – Zamrznitev sredstev – Ničnostna tožba – Dopustnost – Pravna podlaga – Ponoven vpis imena tožeče stranke na podlagi novega razloga – Obveznost obrazložitve – Dejanska podlaga – Lastninska pravica – Sorazmernost.#Zadeva T-149/15.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 10. septembra 2009. # Komisija Evropskih skupnosti proti Republiki Malti. # Neizpolnitev obveznosti države - Dopustnost - Ohranjanje prostoživečih ptic - Direktiva 79/409/EGS - Pomladanski lov - Prepoved - Odstopanje od sistema varstva - Pogoji, pod katerimi ni na voljo ‚druge zadovoljive rešitve‘ - Legitimno pričakovanje. # Zadeva C-76/08.

text:
      Zadeva C-76/08
      Komisija Evropskih skupnosti
      proti
      Republiki Malti
      „Neizpolnitev obveznosti države – Dopustnost – Ohranjanje prostoživečih ptic – Direktiva 79/409/EGS – Pomladanski lov – Prepoved – Odstopanje od sistema varstva – Pogoji, pod katerimi ni na voljo ‚druge zadovoljive rešitve‘ – Legitimno pričakovanje“
      Povzetek sodbe
      1.        Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Procesno upravičenje Komisije – Diskrecijsko izvajanje
      (člen 226 ES; Direktiva Sveta 79/409, člen 9)
      2.        Okolje – Ohranjanje prostoživečih ptic – Direktiva 79/409 – Datuma začetka in konca lova – Odstopanja
      (Direktiva Sveta 79/409, enajsta uvodna izjava ter člena 7 in 9)
      1.        Namen člena 9(3) Direktive 79/409 o ohranjanju prosto živečih ptic, kakor je bila za obdobje od leta 2004 do leta 2006 spremenjena
         z Uredbo št. 807/2003 in za leto 2007 z Direktivo 2006/105, ni in tudi zakonito ne bi mogel biti, da se s predložitvijo v
         njem predvidenega letnega poročila zadevne države članice pogojuje možnost Komisije, da sproži postopek zaradi neizpolnitve
         obveznosti. Nasprotno, odstavek 4 istega člena Komisiji nalaga, naj na podlagi podatkov, s katerimi razpolaga, in „zlasti“
         na podlagi letnih poročil iz člena 9(3) stalno zagotavlja, da posledice izvajanja odstopanj iz člena 9(1) Direktive s strani
         držav članic niso v nasprotju z Direktivo.

      Poleg tega bi pogojevanje uvedbe postopka za ugotovitev neizpolnitve obveznosti s strani Komisije s predhodno predložitvijo
         poročila zadevne države članice lahko škodilo vlogi varuhinje Pogodbe, ki jo ima Komisija in v okviru katere je edina pristojna
         za odločanje o uvedbi tega postopka in o razlogih, iz katerih ga je treba uvesti.

      (Glej točki 22 in 23.)
      2.        Med pogoji, ki morajo biti izpolnjeni, da lahko države članice uporabijo sistem odstopanj, člen 9(1) Direktive 79/409 o ohranjanju
         prosto živečih ptic, kakor je bila za obdobje od leta 2004 do leta 2006 spremenjena z Uredbo št. 807/2003 in za leto 2007
         z Direktivo 2006/105, določa, da ne sme obstajati druga zadovoljiva rešitev. Ta pogoj ni izpolnjen, če lovna doba, dovoljena
         na podlagi odstopanja, po nepotrebnem sovpada z obdobji, za katera Direktiva ureja posebno varstvo. Take potrebe zlasti ni,
         če ima ukrep, ki dovoli lov iz naslova odstopanja, za svoj edini cilj podaljšanje lovne dobe nekaterih vrst ptic na območjih,
         na katerih te že so v lovni dobi, določeni v skladu s členom 7 Direktive. Take potrebe tudi ni, če so zadevne vrste, čeprav
         v občutno manjšem številu, jeseni dejansko na območjih, kjer je pomladanski lov dovoljen, razen če je to število zanemarljivo.

      Kljub temu zgolj ugotovitev, da sta navedeni vrsti jeseni dejansko na območjih, kjer je pomladanski lov dovoljen, ne zadostuje
         za sklepanje, da obstaja „druga zadovoljiva rešitev“ v smislu člena 9(1) Direktive. V bistvu zakonodajalec Skupnosti z izrazom
         „druga zadovoljiva rešitev“ ni imel namena izključiti uporabe odstopanja iz člena 9(1)(c) Direktive, če obstaja kakršna koli
         možnost loviti v obdobjih, dovoljenih s členom 7 Direktive, ampak dovoliti odstopanje od te določbe, kadar je to nujno, ker
         so možnosti za lov v teh obdobjih – v obravnavanem primeru jeseni – tako omejene, da je porušeno ravnovesje med zaščito vrst
         in nekaterimi prostočasnimi dejavnostmi, ki mu sledi Direktiva.

      Kljub temu pa iz določb člena 9 Direktive, ki se nanašajo na strogi nadzor nad tem odstopanjem in na selektivno naravo ujetja,
         in iz splošnega načela sorazmernosti izhaja, da mora biti odstopanje, ki ga želi država članica uporabiti, sorazmerno potrebam,
         ki ga upravičujejo. Zato ugotovitev, da ne obstaja druga zadovoljiva rešitev – v obravnavanem primeru, da ni zadostnih možnosti
         za jesenski lov – še zdaleč ne omogoča, da se prosto dovoli pomladanski lov, temveč dopušča začetek lova samo, če je to nujno
         in če drugi cilji, ki jim sledi Direktiva, niso ogroženi, zlasti pa, če obstaja zagotovilo, da se populaciji zadevnih vrst
         vzdržujeta na zadovoljivi ravni in da v nasprotnem primeru ujetja ptic nikakor ni mogoče šteti za razumno in torej dopustno
         izkoriščanje v smislu enajste uvodne izjave Direktive.

      (Glej točke od 49 do 51 in od 54 do 59.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 10. septembra 2009(*)

      „Neizpolnitev obveznosti države – Dopustnost – Ohranjanje prostoživečih ptic – Direktiva 79/409/EGS – Pomladanski lov – Prepoved – Odstopanje od sistema varstva – Pogoji, pod katerimi ni na voljo ‚druge zadovoljive rešitve‘ – Legitimno pričakovanje“
      V zadevi C‑76/08,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, vložene 21. februarja 2008,
      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopajo D. Recchia, D. Lawunmi in P. Oliver, zastopniki, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Republiki Malti, ki jo zastopata S. Camilleri in D. Mangion, zastopnika, ob sodelovanju z J. Bouckaertom, odvetnikom,

      tožena stranka,
      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata, J.-C. Bonichot (poročevalec), P. Kūris, L. Bay Larsen, sodniki, in C. Toader,
         sodnica,

      generalni pravobranilec: M. Poiares Maduro,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 7. maja 2009,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Komisija Evropskih skupnosti s tožbo predlaga Sodišču, naj ugotovi, da Republika Malta s tem, da je dovolila začetek lova
         na prepelico (Coturnix coturnix) in divjo grlico (Streptopelia turtur) v času pomladanske selitve od leta 2004 dalje, ne da
         bi izpolnila pogoje iz člena 9(1) Direktive Sveta 79/409/EGS z dne 2. aprila 1979 o ohranjanju prosto živečih ptic (UL L 103,
         str. 1), kakor je bila za obdobje od leta 2004 do leta 2006 spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 807/2003 z dne 14. aprila 2003
         (UL L 122, str. 36) in za leto 2007 z Direktivo Sveta 2006/105/ES z dne 20. novembra 2006 (UL L 363, str. 368) (v nadaljevanju
         v obeh primerih: Direktiva), ni izpolnila obveznosti iz te direktive.

       Pravni okvir
      2        V skladu s členom 1 Direktive je njen predmet varovanje, upravljanje in nadzor nad vsemi prostoživečimi vrstami ptic, naravno
         prisotnih na evropskem ozemlju držav članic, kjer se uporablja Pogodba ES, in določanje pravil njihovega izkoriščanja.

      3        V enajsti uvodni izjavi te direktive je navedeno, da se nekatere vrste zaradi svoje visoke populacijske ravni, geografske
         razporeditve in stopnje razmnoževanja lahko lovijo v vsej Skupnosti, kar predstavlja sprejemljivo izkoriščanje, in da kadar
         se vzpostavijo in upoštevajo nekatere omejitve, mora biti tak lov združljiv z vzdrževanjem populacije teh vrst na zadovoljivi
         ravni.

      4        Člen 2 Direktive določa, da države članice sprejmejo potrebne ukrepe za vzdrževanje populacije vrst iz člena 1 te direktive
         na stopnji, ki ustreza zlasti ekološkim, znanstvenim in kulturnim zahtevam, upoštevaje gospodarske in rekreativne zahteve,
         ali za prilagajanje populacije teh vrst tej stopnji.

      5        Poleg tega člen 5 Direktive državam članicam nalaga uvedbo splošnega sistema varstva, ki prepoveduje zlasti ubitje, ujetje
         ali vznemirjanje ptic iz člena 1 te direktive in uničevanje njihovih gnezd. Ta obveznost velja brez vpliva na člena 7 in 9
         Direktive.

      6        Člen 7 Direktive določa:

      „1. V vsej Skupnosti se vrste iz Priloge II zaradi svojega populacijskega nivoja, geografske razporeditve in stopnje razmnoževanja
         lahko lovijo skladno z nacionalno zakonodajo. Države članice zagotovijo, da lov na te vrste ne ogroža prizadevanj za njihovo
         ohranitev na območju njihove razširjenosti.

      2. Vrste iz Priloge II/1 se lahko lovijo na geografskem območju morja in kopnega, kjer se uporablja ta direktiva.
      3. Vrste iz Priloge II/2 se lahko lovijo samo v državah članicah, v zvezi s katerimi se navajajo.
      4. Države članice zagotovijo, da je lov, skupaj s sokolarstvom, če to obstaja, kot se izvaja skladno z veljavnimi nacionalnimi
         predpisi, usklajen z načeli smotrne rabe in ekološko uravnoteženega nadzora nad zadevnimi vrstami ptic in da je ta praksa
         glede populacij vrst, zlasti selitvenih vrst, združljiva z ukrepi iz člena 2. Države članice zagotovijo zlasti, da se vrste,
         za katere se uporabljajo predpisi, ki urejajo lov, ne lovijo v času vzreje mladičev ali med različnimi fazami razmnoževanja.
         Če gre za selitvene vrste, zagotovijo zlasti, da se vrste, za katere se uporabljajo predpisi, ki urejajo lov, ne lovijo v
         času razmnoževanja ali v času vrnitve na gnezditvena območja. Države članice predložijo Komisiji vse ustrezne informacije
         o praktični uporabi svojih predpisov, ki urejajo lov.“

      7        Kljub temu člen 9 Direktive dovoljuje določene izjeme pod temi pogoji:

      „1. Države članice lahko odstopajo od določb členov 5, 6, 7 in 8, kadar ni na voljo druge zadovoljive rešitve, zaradi:
      […]
      (c) dopustitve ujetja, posedovanja ali druge sprejemljive oblike uporabe določenih ptic v majhnem številu pod strogo nadzorovanimi
         pogoji in na selektivni podlagi.

      2. Odstopanja morajo navajati:
      – vrste, ki so predmet odstopanj,
      – sredstva, naprave ali načine, dovoljene za ujetje ali ubitje,
      – pogoje tveganja ter krajevne in časovne okoliščine, v katerih se ta odstopanja lahko odobrijo,
      – organ, pooblaščen za izjavo, da so zahtevani pogoji dani, in za odločitev o tem, katera sredstva, naprave ali načini se
         lahko uporabijo, v okviru kakšnih omejitev in kdo jih lahko uporabi,

      – nadzorne ukrepe, ki se bodo izvedli.
      3. Države članice vsako leto predložijo Komisiji poročilo o izvajanju tega člena.
      4. Komisija na podlagi informacij, ki so ji dostopne, in zlasti informacij, ki se ji sporočijo na podlagi odstavka 3, stalno
         zagotavlja, da posledice teh odstopanj niso nezdružljive s to direktivo. V ta namen sprejme ustrezne ukrepe.“

      8        V Prilogi II/2 k Direktivi, v kateri so naštete vrste, ki jih je dovoljeno loviti v določenih državah članicah, vključuje
         prepelico (Coturnix coturnix) in divjo grlico (Streptopelia turtur) kot vrsti, ki ju je dovoljeno loviti na Malti.

       Predhodni postopek
      9        Ker je Komisija menila, da Republika Malta s tem, da je dovolila lov na prepelico in divjo grlico v času pomladanske selitve
         od leta 2004, ni izpolnila obveznosti iz Direktive, je sprožila postopek v skladu s členom 226 ES. Komisija je z dopisom z
         dne 4. julija 2006 Republiko Malto pozvala, naj v zvezi s tem predloži stališča, z dopolnilnim pisnim opominom z dne 23. marca
         2007 pa je razširila obseg spora na poznejša leta, med katerimi je bil lov po mnenju Komisije dovoljen pod enakimi pogoji.

      10      Malteški organi so v dopisih z dne 23. marca in 23. aprila 2007 trdili, da so bili pogoji za uporabo odstopanja iz člena 9(1)(c)
         Direktive izpolnjeni. Še posebej so poudarili, da ni na voljo „druge zadovoljive rešitve“ v smislu tega člena, kot je začetek
         lova na zadevni vrsti spomladi, saj bi bilo na ozemlju Republike Malte med jesensko lovno dobo mogoče uloviti zgolj zelo malo
         primerkov teh vrst.

      11      Malteški organi so poleg tega menili, da Komisija ne more veljavno razširiti predmeta kršitve obveznosti na dovoljenje za
         začetek pomladanskega lova v letih od 2005 do 2007, ne da bi se seznanila z letnimi poročili o izvajanju člena 9 Direktive,
         ki so ji jih ti organi predložili. Komisiji so 28. junija 2007 poslali dodatne podatke o selitvi ptic v sredozemski regiji,
         še posebej na Malti.

      12      Te navedbe pa Komisije niso prepričale, zato je 23. oktobra 2007 podala obrazloženo mnenje, s katerim je povzela očitke iz
         svojih pisnih opominov in pozvala zadevno državo članico, naj v roku dveh mesecev od prejetja tega mnenja sprejme ukrepe,
         ki so potrebni za uskladitev z njim.

      13      Malteški organi so z dopisom z dne 31. decembra 2007 na navedeno mnenje odgovorili, da vztrajajo pri svojem stališču.

      14      V teh okoliščinah je Komisija vložila to tožbo.

       Postopek pred Sodiščem
      15      S tožbo, vpisano v sodnem tajništvu Sodišča 21. februarja 2008, je Komisija predsedniku Sodišča predlagala, naj Republiki
         Malti prepove začetek lova na prepelico in divjo grlico spomladi 2008.

      16      S sklepom z dne 24. aprila 2008 v zadevi Komisija proti Malti (C‑76/08 R) je predsednik Sodišča naložil Republiki Malti, naj
         na podlagi člena 9 Direktive 79/409 ne dovoli lova na zadevni vrsti med pomladansko selitvijo leta 2008.

       Tožba
       Dopustnost
       Trditve strank
      17      Republika Malta trdi, da je tožba Komisije v celoti nedopustna, ker Komisija od Sodišča dejansko zahteva, da na splošno ugotovi,
         da začetek pomladanskega lova od leta 2004 krši člen 9 Direktive. Ta država članica poudarja, da se s predlogom Komisije,
         naj se dokončno prepove pomladanski lov na zadevni vrsti ptic na njenem ozemlju, členu 9 Direktive odvzame polni učinek. V
         zvezi s tem trdi, da je vprašanje, ali so pogoji za izvajanje tega člena izpolnjeni, odvisno od presoje v vsakem primeru posebej,
         in da mora Komisija svoje trditve glede določenega leta opreti predvsem na letno poročilo o izvajanju člena 9, ki ji ga mora
         v skladu z odstavkom 3 tega člena predložiti zadevna država članica.

      18      Republika Malta meni, da je treba tožbo Komisije v vsakem primeru šteti za nedopustno v delu, v katerem je njen namen ugotoviti
         kršitev prava Skupnosti zaradi začetka pomladanskega lova v letu 2007, saj ji poročilo za to leto še ni bilo predloženo. To
         še toliko bolj drži za naslednja leta.

      19      Nasprotno Komisija meni, da je njena tožba dopustna. Pojasnjuje, da se nanaša izrecno na začetek pomladanskega lova v letih
         od 2004 do 2007, ne pa tudi v letu 2008, saj na podlagi zgoraj navedenega sklepa v zadevi Komisija proti Malti, Republika
         Malta v tem letu ni dovolila pomladanskega lova na zadevni vrsti ptic.

      20      Komisija se strinja, da je na vprašanje, ali so pogoji za izvajanje člena 9 Direktive izpolnjeni, mogoče odgovoriti šele,
         ko ga je država članica začela izvajati. Vendar meni, da dopustnost njene tožbe ni odvisna od predhodnega preizkusa letnih
         poročil, ki ji jih morajo v skladu z navedenim členom 9(3) predložiti države članice. Poudarja, da je glede na svojo vlogo
         varuhinje Pogodbe edina pristojna za odločanje o primernosti uvedbe postopka zaradi neizpolnitve obveznosti.

       Presoja Sodišča
      21      V zvezi s prvim ugovorom nedopustnosti Republike Malte, ki se nanaša na to, da Komisija ne more predlagati Sodišču, naj ugotovi
         splošno in trajno neizpolnitev obveznosti iz člena 9 Direktive, ker naj bi to škodilo polnemu učinku tega člena, je treba
         ugotoviti, da je tako iz obrazloženega mnenja kakor tudi iz obrazložitve tožbe ter replike Komisije razvidno, da Komisija
         Sodišču ne predlaga, naj na splošno prepove Republiki Malti, da dovoli pomladanski lov na prepelico in divjo grlico, in torej
         ne, naj dokončno prepove uporabo odstopanja iz člena 9 Direktive, temveč naj ugotovi, da ta država članica s tem, da je tako
         izvajanje dovolila vsako leto in pod enakimi pogoji med letoma 2004 in 2007, ni izpolnila obveznosti iz te direktive.

      22      V zvezi z drugim ugovorom nedopustnosti Republike Malte, ki se nanaša na to, da Komisija ne more predlagati Sodišču, naj ugotovi
         neizpolnitev obveznosti glede začetka pomladanskega lova v letu 2007 in naslednjih letih, ne da bi se seznanila z letnimi
         poročili za ta leta, zadostuje ugotovitev, da namen člena 9(3) Direktive ni in tudi zakonito ne bi mogel biti, da s predložitvijo
         v njem predvidenega letnega poročila pogojuje možnost Komisije, da sproži postopek zaradi neizpolnitve obveznosti. Nasprotno,
         člen 9(4) Direktive Komisiji nalaga, naj na podlagi podatkov, s katerimi razpolaga, in „zlasti“ na podlagi letnih poročil
         iz člena 9(3) stalno zagotavlja, da posledice izvajanja odstopanj iz člena 9(1) Direktive s strani držav članic niso v nasprotju
         z Direktivo.

      23      Poleg tega bi pogojevanje uvedbe postopka za ugotovitev neizpolnitve obveznosti s strani Komisije s predhodno predložitvijo
         poročila zadevne države članice lahko v vsakem primeru škodilo vlogi varuhinje Pogodbe, ki jo ima Komisija in v okviru katere
         je edina pristojna za odločanje o primernosti uvedbe tega postopka in o razlogih, iz katerih ga je treba uvesti (glej zlasti
         v tem smislu sodbo z dne 10. aprila 2003 v združenih zadevah Komisija proti Nemčiji, C-20/01 in C‑28/01, Recueil, str. I‑3609,
         točka 30).

      24      Treba je torej zavrniti oba ugovora nedopustnosti, na katera se sklicuje Republika Malta.

       Utemeljenost
       Trditve strank
      25      Komisija navaja, da sta prepelica in divja grlica vrsti, navedeni v Prilogi II k Direktivi, in da morajo zato države članice
         v zvezi z njima izpolnjevati zahteve iz člena 7(4) te direktive. Poudarja, da to zlasti pomeni, da mora biti lov v skladu
         s členom 2 Direktive in da ne sme potekati med obdobjem, ko bi lahko imel negativne posledice na ohranjanje populacije zadevnih
         ptic, in zlasti ne v času, ko se te ptice vračajo na gnezditvena območja.

      26      Komisija meni, da začetek pomladanskega lova na prepelico in divjo grlico na Malti ne izpolnjuje teh pogojev. Po eni strani
         naj bi bil lov na ti vrsti v času vračanja na gnezditvena območja prepovedan s členom 7(4) Direktive, po drugi strani pa naj
         pogoji iz člena 9 te direktive za odstopanje od te prepovedi ne bi bili izpolnjeni.

      27      Komisija dodaja, da mora država članica, ki želi izvajati člen 9(1) Direktive, dokazati, da so izpolnjeni pogoji za njegovo
         uporabo (glej v tem smislu sodbo z dne 12. julija 2007 v zadevi Komisija proti Avstriji, C-507/04, ZOdl., str. I‑5939, točka 198).

      28      Potem ko je Komisija pojasnila, da člen 9(1) Direktive dovoljuje odstopanja od prepovedi iz člena 7 glede lova selitvenih
         vrst v času vrnitve na gnezditvena območja, le če „ni na voljo druge zadovoljive rešitve“, trdi, da v tem primeru ni tako.

      29      Komisija opozarja, da iz sodne prakse Sodišča izhaja, da lovna doba, dovoljena na podlagi odstopanja, ne more po nepotrebnem
         sovpadati z obdobji, za katera Direktiva ureja posebno varstvo, in da take potrebe zlasti ni, če ima ta ukrep za svoj edini
         cilj podaljšanje lovne dobe za vrste na območjih, na katerih te že so med dovoljeno lovno dobo (glej v tem smislu sodbo z
         dne 15. decembra 2005 v zadevi Komisija proti Finski, C-344/03, ZOdl., str. I-11033, točka 33).

      30      Poleg tega, dokler so lovljene ptice prisotne – čeprav v manjšem številu – v obdobju leta, v katerem je lov dovoljen z Direktivo,
         pogoj v zvezi z neobstojem druge zadovoljive rešitve ni izpolnjen (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi Komisija proti
         Finski, točke 35, 38 in 42, ter Komisija proti Avstriji, točki 203 in 204).

      31      Po mnenju Komisije je iz letnih poročil, ki ju je Republika Malta predložila za leti 2004 in 2005, razvidno, da sta bili divja
         grlica in prepelica na Malti dejansko prisotni med jesenskim lovom v navedenih letih. Na podlagi teh podatkov sklepa, da enako
         velja za leti 2006 in 2007.

      32      Komisija pojasnjuje, da je nepomembno dejstvo, da jeseni ptice zgolj preletijo del malteškega ozemlja, in sicer Western Cliffs,
         saj je ta del ozemlja lovcem dostopen. Dalje navaja, da bi v primeru, da so regije, nad katerimi letijo, blizu tistim, v katerih
         so spomladi pogosto, lov lahko potekal med selitvenim letom ptic in da bi bile lahko možnosti za lov jeseni izboljšane z ukrepi
         za urejanje habitatov.

      33      Poleg tega Komisija trdi, da stanje ohranjanja divje grlice in prepelice ni ugodno in da bi začetek pomladanskega lova položaj
         še poslabšal.

      34      Ta institucija trdi tudi, da Republika Malta ni dokazala, da so bili izpolnjeni drugi pogoji uporabe člena 9(1) Direktive,
         navedeni v točkah od (a) do (c) tega člena, zlasti da sta bili zadevni vrsti lovljeni zgolj „v majhnem številu“. Glede tega
         pogoja trdi, da je treba število ubitih ptic primerjati z njihovo skupno letno smrtnostjo.

      35      Komisija zavrača trditev, ki jo je Republika Malta navedla v odgovoru na tožbo, in sicer da naj bi Komisija ravnala v nasprotju
         z legitimnim pričakovanjem te države članice, ki ga je pri njej vzbudila med pristopnimi pogajanji, kar zadeva možnost, da
         bo v skladu s členom 9 Direktive lahko dovolila pomladanski lov na prepelico in divjo grlico. Trdi, da se navedeni državi
         članici v zvezi s tem ni z ničimer zavezala.

      36      Republika Malta trdi, da cilj Direktive ni neomejeno varstvo vrst in popolna prepoved vsakršne uporabe ali izkoriščanja, ampak
         ohranjanje ptičjih populacij na zadovoljivi ravni. Ta država članica se zlasti sklicuje na člene 2, 7 in 9(1)(c) Direktive,
         na Konvencijo o varstvu prosto živečega evropskega rastlinstva in živalstva ter njunih naravnih življenjskih prostorov, podpisano
         v Bernu 19. septembra 1979 in sklenjeno v imenu Skupnosti s Sklepom Sveta 82/72/EGS z dne 3. decembra 1981 (UL 1982, L 38,
         str. 1) in na Konvencijo o varstvu selitvenih vrst prosto živečih živali, podpisano v Bonnu 23. junija 1979 in sklenjeno v
         imenu Skupnosti s Sklepom Sveta 82/461/EGS z dne 24. junija 1982 (UL L 210, str. 10).

      37      Republika Malta meni, da začetek pomladanskega lova na prepelico in divjo grlico na njenem ozemlju izpolnjuje pogoje iz člena
         9(1) Direktive.

      38      Ta država članica opozarja, da je Sodišče v sodbi z dne 16. oktobra 2003 v zadevi Ligue pour la protection des oiseaux in
         drugi (C‑182/02, Recueil, str. I‑12105, točka 9) odločilo, da člen 9(1) Direktive dovoljuje lov v obdobjih, ko je sicer prepovedan.
         Pojasnjuje, da v obravnavanem primeru ni „druge zadovoljive rešitve“ v smislu te določbe. Prvič, pomladanskega obdobja naj
         že po definiciji ne bi bilo mogoče šteti za podaljšanje jesenskega. Drugič, neobstoj druge zadovoljive rešitve naj ne bi pomenil,
         da ne obstaja nobena nadomestna rešitev, temveč da ni sprejemljive in dovolj ustrezne rešitve glede na zastavljeni cilj, in
         sicer, v obravnavanem primeru, da se dovoli ujetje ali druga sprejemljiva oblika izkoriščanja ptic v majhnem številu in da
         se s tem ohrani ustaljena navada.

      39      Ta država članica trdi, da začetek lova na zadevni vrsti jeseni, ob upoštevanju števila ptic, ki v tem letnem času tod letijo,
         in okoliščin njihovega leta čez zadevne otoke, v katerih jih je mogoče ujeti zgolj zanemarljivo število, ne pomeni zadovoljive
         rešitve. V zvezi s tem se sklicuje na odločitev Sodišča v zgoraj navedeni sodbi Komisija proti Finski (točki 35 in 41).

      40      Republika Malta dodaja, da se položaj razlikuje od opisanega v zgoraj navedeni sodbi Komisija proti Avstriji, v kateri so
         bili bistveni podnebni pogoji, in trdi, da se ob upoštevanju njene specifične geografske lege, velikosti, goste naseljenosti
         prebivalstva in fizičnih značilnosti njenega podeželja vrste ptic selivk, ki bi se jih lahko lovilo na njenem ozemlju, tam
         praviloma ne razmnožujejo. Ta država članica navaja, da je njeno ozemlje oddaljeno vsaj 300 kilometrov od poti, po kateri
         ptice selivke prečkajo Sredozemlje, in da se selitveni tokovi prepelice in divje grlice spreminjajo glede na letni čas. Tako
         se ti vrsti načeloma selita tako, da Malte ne prečkata jeseni, in tudi kadar jo, preletita zgolj del ozemlja v kratkem obdobju
         med koncem avgusta in koncem septembra, včasih brez postanka. Nasprotno pa je spomladi selitev teh dveh vrst veliko številčnejša
         in razširjena na celotnem malteškem otočju.

      41      Republika Malta dodaja, da več kot 80 % malteških lovcev lovi samo na svojem zemljišču in da bi popolna prepoved pomladanskega
         lova na zadevni vrsti dejansko pomenila popolno prepoved lova na ti vrsti.

      42      Ta država članica trdi, da zagotavljanje več naravnih zatočišč, kot svetuje Komisija, ne bi spremenilo položaja in da že ustvarjena
         zatočišča pokrivajo 4,5 % kopenskih območij otočja, torej 1434,2 hektarja.

      43      Republika Malta meni tudi, da stanje ohranjanja prepelice in divje grlice ni neugodno. Trdi, da je Svetovna zveza za varstvo
         narave (IUCN) leta 2007 ti vrsti razvrstila v skupino „najmanj ogrožena vrsta“. Meni, da začetek pomladanskega lova na njenem
         ozemlju nikakor ne more vplivati na stanje ohranjanja, saj se ulovi zelo malo ptic, čemur Komisija v repliki ni oporekala.
         Ta država članica dodaja, da ni znanstvenih dokazov, da bi lahko sedanje izvajanje lova v Evropi škodljivo vplivalo na ptičjo
         populacijo, in da je treba njen morebitni upad pripisati drugim razlogom, kakršen je širjenje kmetijskih površin.

      44      Republika Malta pojasnjuje, da je treba izpolnjevanje pogojev, določenih v členu 9 Direktive, preučiti na ravni vsake države
         članice posebej.

      45      Ta država članica trdi, da je Komisija ravnala v nasprotju z legitimnim pričakovanjem, ki ga je pri njej vzbudila med pristopnimi
         pogajanji, kar zadeva možnost, da bo v skladu s členom 9 Direktive lahko dovolila pomladanski lov na prepelico in divjo grlico.

       Presoja Sodišča
      46      V skladu s členom 7(1) Direktive se vrste iz Priloge II k Direktivi lahko lovijo skladno z nacionalno zakonodajo. Vendar pa
         člen 7(4) določa, da če gre za selitvene vrste, države članice zagotovijo zlasti, da se te ne lovijo v času vrnitve na gnezditvena
         območja.

      47      V obravnavanem primeru za prepelico in divjo grlico velja člen 7(1) in (4) Direktive, zato se ti vrsti ne bi smeli loviti
         v času vrnitve na gnezditvena območja.

      48      Kljub temu lahko države članice odstopajo od svojih obveznosti iz člena 7 Direktive, če izpolnijo pogoje iz člena 9(1) Direktive.
         Gre za sistem odstopanj, ki ga je zato treba razlagati strogo, države članice pa morajo zagotoviti, da so izpolnjeni pogoji
         za njegovo izvajanje (glej v tem smislu sodbo z dne 8. junija 2006 v zadevi WWF Italia in drugi, C‑60/05, ZOdl., str. I‑5083,
         točka 34).

      49      Med pogoji, ki morajo biti izpolnjeni, da lahko države članice uporabijo ta sistem odstopanj, člen 9(1) Direktive določa,
         da ne sme obstajati druga zadovoljiva rešitev.

      50      V zvezi s tem je Sodišče ustaljeno odločalo, da ta pogoj ni izpolnjen, če lovna doba, dovoljena na podlagi odstopanja, po
         nepotrebnem sovpada z obdobji, za katera Direktiva ureja posebno varstvo. Take potrebe zlasti ni, če ima ukrep, ki dovoli
         lov iz naslova odstopanja, za svoj edini cilj podaljšanje lovne dobe nekaterih vrst ptic na območjih, na katerih te že so
         v lovni dobi, določeni v skladu s členom 7 Direktive (glej zgoraj navedeno sodbo Ligue pour la protection des oiseaux e.a.,
         točka 16, in sodbo z dne 9. junija 2005 v zadevi Komisija proti Španiji, C‑135/04, ZOdl., str. I‑5261, točka 19).

      51      Iz sodne prakse je razvidno, da take potrebe tudi ni, če so zadevne vrste, čeprav v občutno manjšem številu, jeseni dejansko
         na območjih, kjer je pomladanski lov dovoljen, razen če je to število zanemarljivo (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo
         Komisija proti Finski, točki 35 in 43).

      52      V obravnavanem primeru je iz spisa, predvsem pa iz letnih poročil, ki jih je na podlagi člena 9(3) Direktive Republika Malta
         predložila Komisiji, razvidno, da sta divja grlica in prepelica na nekaterih delih ozemlja te države članice med jesenskim
         lovom.

      53      Poleg tega, tudi če so, kot trdi ta država članica, območja, na katerih med jesensko lovno dobo zadevni vrsti pogosto sta,
         bolj omejena od tistih, na katerih sta pogosto v času pomladanske selitve, prva območja niso daleč od slednjih, predvsem pa
         iz spisa ni razvidno, da območja, na katerih ti vrsti pogosto sta med jesenskim lovom, lovcem v tem času niso lahko dostopna.

      54      Iz tega sledi, da sta zadevni vrsti jeseni dejansko na območjih, kjer je pomladanski lov dovoljen.

      55      Kljub temu zgolj ta ugotovitev ne zadostuje za sklepanje, da obstaja „druga zadovoljiva rešitev“ v smislu člena 9(1) Direktive.

      56      V bistvu zakonodajalec Skupnosti z izrazom „druga zadovoljiva rešitev“ ni imel namena izključiti uporabe odstopanja iz člena
         9(1)(c) Direktive, če obstaja kakršna koli možnost loviti v obdobjih, dovoljenih s členom 7 Direktive, ampak dovoliti odstopanje
         od te določbe, kadar je to nujno, ker so možnosti za lov v teh obdobjih – v obravnavanem primeru jeseni – tako omejene, da
         je porušeno ravnovesje med zaščito vrst in nekaterimi prostočasnimi dejavnostmi, ki mu sledi Direktiva.

      57      Kljub temu iz določb člena 9 Direktive, ki se nanašajo na strogi nadzor nad tem odstopanjem in na selektivno naravo ujetja,
         in iz splošnega načela sorazmernosti izhaja, da mora biti odstopanje, ki ga želi država članica uporabiti, sorazmerno potrebam,
         ki ga upravičujejo.

      58      Iz tega sledi, da ugotovitev, da ne obstaja druga zadovoljiva rešitev, oziroma – kot velja v obravnavanem primeru – da ni
         zadostnih možnosti za jesenski lov, še zdaleč ne omogoča, da se prosto dovoli pomladanski lov, temveč dopušča začetek lova
         samo, če je to nujno in če drugi cilji, ki jim sledi Direktiva, niso ogroženi.

      59      Sodišče je odločilo, da se odstopanja na podlagi člena 9 Direktive lahko izvajajo le, če obstaja zagotovilo, da se populaciji
         zadevnih vrst vzdržujeta na zadovoljivi ravni in da v nasprotnem primeru ujetja ptic nikakor ni mogoče šteti za razumno in
         torej dopustno izkoriščanje v smislu enajste uvodne izjave Direktive (zgoraj navedena sodba WWF Italia in drugi, točka 32).

      60      V obravnavanem primeru je iz spisa, predloženega Sodišču, predvsem pa iz letnih poročil, ki jih je Republika Malta predložila
         Komisiji, in navedb, podanih na obravnavi, razvidno, da so v zadevnih letih lovci med jesensko lovno dobo ujeli zgolj zanemarljivo
         število ptic.

      61      Poleg tega Komisija ne ugovarja, da sta bili v tem obdobju zadevni vrsti ptic zgolj na omejenem delu ozemlja te države članice
         in da je njihova selitev v glavnem potekala konec avgusta in v septembru.

      62      Končno, iz spisa ni razvidno, da sta populaciji teh lovljenih vrst ptic pod zadovoljivo ravnjo. Iz rdečega seznama ogroženih
         vrst, ki ga vodi IUCN, je razvidno, da zadevni vrsti spadata v skupino „najmanj ogrožena vrsta“.

      63      Ob upoštevanju teh zelo posebnih okoliščin lova na prepelico in divjo grlico med jesensko lovno dobo na Malti ni mogoče razlagati
         kot drugo zadovoljivo rešitev, tako da je treba pogoj neobstoja take rešitve iz člena 9(1) Direktive šteti za izpolnjenega.

      64      Kljub temu je treba preučiti, ali okoliščine, v katerih je Republika Malta dovolila lov na zadevni vrsti spomladi, izpolnjujejo
         zgoraj v točki 58 opisane zahteve sorazmernosti in druge pogoje, določene v členu 9(1) Direktive.

      65      Podaljšanje lovne dobe teh dveh vrst selivk z dovoljenjem loviti približno dva meseca spomladi, ko se ti lovljeni vrsti vračata
         na gnezditvena območja, zaradi česar je smrtnost prepelice trikrat višja – približno 15.000 ubitih ptic – divje grlice pa
         osemkrat višja – približno 32.000 ubitih ptic – v primerjavi s tisto iz jesenske lovne dobe, ni rešitev, ki bi bila primerna
         in strogo sorazmerna s ciljem ohranjanja ogroženih živalskih vrst, ki mu sledi Direktiva.

      66      Čeprav sta zadevni vrsti jeseni prisotni zgolj v zanemarljivem številu in v omejenem obdobju in ker lov jeseni ni popolnoma
         nemogoč, Republika Malta v teh okoliščinah s tem, da je dovolila začetek pomladanskega lova na prepelico in divjo grlico za
         nekaj tednov vsako leto od 2004 do 2007, ni izpolnila pogojev za odstopanje iz člena 9(1) Direktive, razlaganega ob upoštevanju
         načela sorazmernosti, in torej ni izpolnila obveznosti iz te direktive.

      67      Končno, Republika Malta se sklicuje na kršitev načela legitimnega pričakovanja, ker naj bi ji bilo med pristopnimi pogajanji
         za članstvo v Evropski uniji zagotovljeno, da bo lahko še naprej dovoljevala lov na divjo grlico in prepelico pod enakimi
         pogoji, ki so veljali pred njim. Vendar to, čeprav ni razvidno iz spisa, nikakor ni pomembno za ugotavljanje izpolnitve pogoja
         neobstoja druge zadovoljive možnosti v smislu člena 9(1) Direktive in zato ne more vplivati na ugotovitev kršitve iz prejšnje
         točke te sodbe.

      68      Ob upoštevanju navedenih preudarkov je treba ugotoviti, da Republika Malta s tem, da je dovoljevala pomladanski lov na prepelico
         (Coturnix coturnix) in divjo grlico (Streptopelia turtur) v letih od 2004 do 2007, ne da bi izpolnila pogoje iz člena 9(1)
         Direktive, ni izpolnila obveznosti iz te direktive.

       Stroški
      69      V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Komisija je predlagala,
         naj se Republiki Malti naloži plačilo stroškov, in ker ta s predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      1)      Republika Malta s tem, da je dovolila začetek lova na prepelico (Coturnix coturnix) in divjo grlico (Streptopelia turtur)
            v času pomladanske selitve od leta 2004 do leta 2007, ne da bi izpolnila pogoje iz člena 9(1) Direktive Sveta 79/409/EGS z
            dne 2. aprila 1979 o ohranjanju prosto živečih ptic, kakor je bila za obdobje od leta 2004 do leta 2006 spremenjena z Uredbo
            Sveta (ES) št. 807/2003 z dne 14. aprila 2003 in za leto 2007 z Direktivo Sveta 2006/105/ES z dne 20. novembra 2006, ni izpolnila
            obveznosti iz te direktive.
      2)      Republiki Malti se naloži plačilo stroškov.
      Podpisi
      * Jezik postopka: angleščina.


title: Sodba Sodišča (sedmi senat) z dne 9. julija 2015.#Radu Florin Salomie in Nicolae Vasile Oltean proti Direcția Generală a Finanțelor Publice Cluj.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Curtea de Apel Cluj.#Predhodno odločanje – Davek na dodano vrednost (DDV) – Direktiva 2006/112/ES – Členi 167, 168, 179 in 213 – Prekvalifikacija transakcije s strani nacionalne davčne uprave v gospodarsko dejavnost, ki je predmet DDV – Načelo pravne varnosti – Načelo varstva zaupanja v pravo – Nacionalna ureditev, ki pogojuje pravico do odbitka z identifikacijo zadevnega subjekta za namene DDV in s predložitvijo obračuna tega davka.#Zadeva C-183/14.

text:
         SODBA SODIŠČA (sedmi senat)
      z dne 9. julija 2015 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Davek na dodano vrednost (DDV) — Direktiva 2006/112/ES — Členi 167, 168, 179 in 213 — Prekvalifikacija transakcije s strani nacionalne davčne uprave v gospodarsko dejavnost, ki je predmet DDV — Načelo pravne varnosti — Načelo varstva zaupanja v pravo — Nacionalna ureditev, ki pogojuje pravico do odbitka z identifikacijo zadevnega subjekta za namene DDV in s predložitvijo obračuna tega davka“
      V zadevi C‑183/14,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Curtea de Apel Cluj (Romunija) z odločbo z dne 28. februarja 2014, ki je prispela na Sodišče 11. aprila 2014, v postopku

         Radu Florin Salomie

         Nicolae Vasile Oltean

      proti

         Direcția Generală a Finanțelor Publice Cluj,

      SODIŠČE (sedmi senat),
      v sestavi J.‑C. Bonichot (poročevalec), predsednik senata, J. L. da Cruz Vilaça in C. Lycourgos, sodnika,
      generalni pravobranilec: N. Jääskinen,
      sodna tajnica: L. Carrasco Marco, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 11. marca 2015,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za R. F. Salomieja in N. V. Olteana C. F. Costaş, L. Dobrinescu in T.‑D. Vidrean Căpuşan, odvetniki,

               —

               za romunsko vlado R.‑H. Radu, D. M. Bulancea in R. I. Haţieganu, agenti,

               —

               za Evropsko komisijo C. Soulay in A. Ştefănuc, agenta,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago načel pravne varnosti in varstva zaupanja v pravo ter členov 167, 168, 179 in 213 Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost (UL L 347, str. 1).

               2

               Ta predlog je bil predložen v okviru spora med R. F. Salomiejem in N. V. Olteanom proti Direcția Generală a Finanțelor Publice Cluj (generalni direktorat za javne finance v Cluju, v nadaljevanju: davčna uprava) zaradi uporabe davka na dodano vrednost (DDV) za prodajo nepremičnin, opravljeno v letu 2009.

         Pravni okvir

         Direktiva 2006/112

               3

               Člen 9(1) Direktive 2006/112/ES določa:
               „‚Davčni zavezanec‘ je vsaka oseba, ki kjerkoli neodvisno opravlja kakršno koli ekonomsko dejavnost, ne glede na namen ali rezultat te dejavnosti.
               ‚Ekonomska dejavnost‘ je vsaka dejavnost proizvajalcev, trgovcev ali oseb, ki opravljajo storitve […]. Za ekonomsko dejavnost se šteje predvsem izkoriščanje premoženja v stvareh ali pravicah, ki je namenjeno trajnemu doseganju dohodka.“

               4

               Člen 12(1) te direktive določa:
               „Države članice lahko štejejo za davčnega zavezanca vsakogar, ki priložnostno opravi transakcijo v zvezi z dejavnostmi iz drugega pododstavka člena 9(1), in zlasti eno od naslednjih transakcij:

                        (a)

                        dobavo objekta ali delov objekta in zemljišča, na katerem objekt stoji pred prvo uporabo;

                  […]“

               5

               Člen 167 te direktive določa:
               „Pravica do odbitka nastane v trenutku, ko nastane obveznost za obračun odbitnega davka.“

               6

               Člen 168 iste direktive določa:
               „Dokler se blago in storitve uporabljajo za namene njegovih obdavčenih transakcij, ima davčni zavezanec v državi članici, v kateri opravlja te transakcije, pravico, da odbije od zneska DDV, ki ga je dolžan plačati, naslednje zneske:

                        (a)

                        DDV, ki ga je dolžan ali ga je plačal v tej državi članici za blago ali storitve, ki mu jih je ali mu jih bo opravil drug davčni zavezanec;

                  […].“

               7

               Člen 169 Direktive 2006/112 določa:
               „Razen odbitka iz člena 168 ima davčni zavezanec pravico do odbitka DDV iz omenjenega člena, če se blago in storitve uporabljajo za namene:
               […]“

               8

               Člen 179 Direktive 2006/112 določa:
               „Davčni zavezanec opravi odbitek tako, da od skupnega zneska DDV, dolgovanega za dano davčno obdobje, odšteje skupni znesek DDV, za katerega je v istem obdobju nastala pravica do odbitka, ki se uveljavlja v skladu z določbami člena 178.
               […]“

               9

               Člen 213(1) te direktive določa:
               „Vsak davčni zavezanec prijavi začetek, spremembo ali prenehanje svoje dejavnosti kot davčni zavezanec.
               […]“

               10

               Člen 214(1), točka (a), navedene direktive določa:
               „Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, da zagotovijo, da so naslednje osebe identificirane s posamično številko:

                        (a)

                        vsak davčni zavezanec, […] ki na njihovem ozemlju dobavlja blago ali opravlja storitve, v zvezi s katerimi ima pravico do odbitka DDV […].

                  […]“

               11

               Člen 273 iste direktive določa:
               „Države članice lahko določijo še druge obveznosti, za katere menijo, da so potrebne za pravilno pobiranje DDV in za preprečevanje utaj, ob upoštevanju zahteve po enakem obravnavanju domačih transakcij in transakcij, ki jih opravljajo davčni zavezanci med državami članicami, pod pogojem, da takšne obveznosti v trgovini med državami članicami ne zahtevajo formalnosti pri prehodu meja.
               Možnost, ki je predvidena v prvem pododstavku, se ne more uporabljati za nalaganje dodatnih obveznosti v zvezi z izdajanjem računov, ki jih je več, kot je določeno v poglavju 3.“

         Romunsko pravo

               12

               Člen 77a(1) zakona št. 571/2003 o davčnem zakoniku (Legea nr. 571/2003 privind Codul fiscal, Monitorul Oficial al României, del I, št. 927 z dne 23. decembra 2003, v nadaljevanju: davčni zakonik) določa:
               „Ob prenosu lastninske pravice in njenih delov na podlagi pravnih listin med živimi, katerih predmet so kakršni koli gradbeni objekti in njim pripadajoča zemljišča ter kakršna koli zemljišča brez gradbenih objektov, morajo davčni zavezanci plačati davek, ki se izračuna tako:
               […]“

               13

               Člen 127 davčnega zakonika določa:
               „(1)   Davčni zavezanec je vsaka oseba, ki kjer koli neodvisno opravlja kakršno koli gospodarsko dejavnost iz odstavka 2, ne glede na namen ali rezultat te dejavnosti.
               (2)   Za namen tega naslova gospodarska dejavnost obsega vsako dejavnost proizvajalcev, trgovcev ali oseb, ki opravljajo storitve, vključno z rudarskimi in kmetijskimi dejavnostmi ter dejavnostmi samostojnih poklicev. Za gospodarsko dejavnost se šteje predvsem izkoriščanje premoženja v stvareh ali pravicah, ki je namenjeno trajnemu doseganju dohodka.
               […]“

               14

               Z izredno uredbo št. 109/2009 z dne 7. oktobra 2009, s katero je bil spremenjen in dopolnjen zakon št. 571/2003 o davčnem zakoniku in ki je začela veljati 1. januarja 2010, je bil členu 127 davčnega zakonika dodan odstavek 2a, ki določa:
               „V predpisih so navedeni primeri, v katerih fizične osebe, ki odsvojijo nepremičnine, postanejo davčni zavezanci.“

               15

               Člen 141(2) tega zakonika je v različici, veljavni do 31. decembra 2007, določal:
               „Davka na dodano vrednost so oproščene tudi te transakcije:
               […]

                        f)

                        dobava gradbenega objekta, njegovega dela in zemljišča, na katerem je zgrajen, ter katerega koli drugega zemljišča, kdor koli jo izvede. Vendar oprostitev ne velja za dobavo novega gradbenega objekta, njegovega dela ali gradbenega zemljišča, če jo izvede davčni zavezanec, ki je izvajal ali bi lahko izvajal pravico do popolnega ali delnega odbitka davka, ki ga je plačal za predelavo ali gradnjo takšne nepremičnine. […]“

               16

               Člen 141(2)(f) tega zakonika je v različici, veljavni od 1. januarja 2008 do 31. decembra 2009, določal, da je DDV oproščena:
               „dobava gradbenega objekta, njegovega dela in zemljišča, na katerem je zgrajen, ter katerega koli drugega zemljišča, kdor koli jo izvede. Vendar oprostitev ne velja za dobavo novega gradbenega objekta, njegovega dela ali gradbenega zemljišča. […]“

               17

               Člen 3, točka 1, uredbe št. 44/2004 z dne 22. januarja 2004 o odobritvi podrobnih pravil za izvajanje zakona št. 571/2003 o davčnem zakoniku (Monitorul Oficial al României, del I, št. 112 z dne 6. februarja 2004) je v različici, veljavni od 1. januarja 2007 do 31. decembra 2009, določal:
               „V skladu s členom 127(2) davčnega zakonika se to, da imajo fizične osebe dobiček od prodaje stanovanjskih prostorov v osebni lasti ali drugega blaga, ki ga uporabljajo v zasebne namene, ne šteje za gospodarsko dejavnost, razen kadar se ugotovi, da je zadevna dejavnost namenjena trajnemu doseganju dohodka v smislu člena 127(2) davčnega zakonika. […]“

               18

               Z odločbo št. 1620/2009 z dne 29. decembra 2009 (Monitorul Oficial al României, del I, št. 927 z dne 31. decembra 2009) so bila dopolnjena in spremenjena podrobna pravila za izvajanje davčnega zakonika, določena z uredbo št. 44/2004. Od 1. januarja 2010 je v točki 3 uredbe št. 44/2004 določeno:

                        „(1)

                        V skladu s členom 127(2) davčnega zakonika izkoriščanje premoženja v stvareh ali pravicah v skladu s temeljnim načelom ureditve DDV, po katerem mora biti davek nevtralen, zadeva kakršno koli transakcijo, ne glede na njeno pravno obliko […].

                        (2)

                        V skladu z odstavkom 1 se šteje, da fizične osebe ne opravljajo obdavčljive gospodarske dejavnosti, kadar imajo dobiček od prodaje stanovanjskih prostorov v osebni lasti ali od drugega blaga, ki so ga uporabljale v zasebne namene. […].

                        (3)

                        Šteje se, da fizična oseba, ki ni davčno zavezana že za druge dejavnosti, opravlja gospodarsko dejavnost, pri kateri izkorišča premoženje v stvareh ali pravicah, če deluje kot taka samostojno in je opravljana dejavnost v skladu s členom 127(2) davčnega zakonika namenjena trajnemu doseganju dohodka.

                        (4)

                        Če fizične osebe zgradijo nepremičnine, namenjene prodaji, se šteje, da gre za gospodarsko dejavnost od takrat, ko je zadevna fizična oseba nameravala opravljati takšno dejavnost, njen namen pa je treba presojati na podlagi objektivnih okoliščin, na primer tega, da je začela nositi stroške in/ali izvajati naložbe pred začetkom gospodarske dejavnosti. Gospodarska dejavnost se šteje za trajno od njenega začetka do dobave zgrajene nepremičnine ali njenih delov, tudi če gre le za eno nepremičnino.

                        (5)

                        Če fizična oseba kupi zemljišča in/ali gradbene objekte zaradi prodaje, je dobava tega blaga trajna gospodarska dejavnost, če fizična oseba opravi več kot eno transakcijo v enem koledarskem letu. Vendar če fizična oseba v smislu odstavka 4 že zgradi nepremičnino zaradi prodaje, se zato, ker se šteje, da se je gospodarska dejavnost že začela in je trajna, nobena druga pozneje opravljena transakcija ne bo mogla šteti za priložnostno. […].

                  […]“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               19

               Leta 2007 sta se R. F. Salomie in N. V. Oltean povezala s petimi drugimi fizičnimi osebami zaradi izgradnje in prodaje štirih nepremičnin v Romuniji. To združenje ni imelo pravne osebnosti in ni bilo priglašeno ali identificirano kot zavezanec za DDV.

               20

               V letih 2008 in 2009 je bilo od 132 stanovanj, ki so bila zgrajena na zemljišču, ki je spadalo v osebno premoženje ene od teh oseb, prodanih 122 stanovanj za skupni znesek 10.902.275 romunskih levov (RON), prodanih pa je bilo tudi 23 parkirnih mest, pri čemer ta prodaja ni bila predmet DDV.

               21

               Leta 2010 je davčna uprava po opravljenem nadzoru ugotovila, da so te transakcije trajna gospodarska dejavnost in da bi morale biti od 1. oktobra 2008 predmet DDV, saj je od avgusta 2008 promet presegel prag 35.000 EUR, pod katerim so gospodarske dejavnosti v Romuniji oproščene DDV.

               22

               Zato je davčna uprava zahtevala plačilo davka, dolgovanega za transakcije, opravljene leta 2009, in zamudnih obresti ter je zato izdala več odločb o odmeri davka.

               23

               Iz predložitvene odločbe je tudi razvidno, da so bile prodaje nepremičnin, opravljene v letih 2008 in 2009, obdavčene z davkom na „prenos nepremičnin, ki so del osebnega premoženja“ iz člena 77a davčnega zakonika.

               24

               R. F. Salomie in N. V. Oltean sta vložila predlog za razglasitev delne ničnosti teh odločb o odmeri davka pri Tribunalul Cluj (prvostopenjsko sodišče v Cluju), ki je ti tožbi zavrnilo kot neutemeljeni.

               25

               Curtea de Apel Cluj (pritožbeno sodišče v Cluju), pri katerem je bila vložena pritožba, se sprašuje o tem, ali so odločbe o odmeri davka, ki jih je izdala davčna uprava, skladne z načeli pravne varnosti, ker so bila po eni strani z romunsko zakonodajo podrobna pravila za uporabo določb o DDV za nepremičninske transakcije uvedena šele od 1. januarja 2010, po drugi strani pa naj bi bila dotedanja praksa davčne uprave, da take transakcije niso predmet DDV. Poleg tega naj bi ta uprava imela na voljo dovolj podatkov, da bi ugotovila, da imata R. F. Salomie in N. V. Oltean položaj davčnega zavezanca že vse od leta 2008, saj je bila seznanjena s prodajo, ki sta jo opravila – če ne zaradi drugega zato, ker so bile te transakcije obdavčene na podlagi člena 77a davčnega zakonika.

               26

               Predložitveno sodišče dvomi tudi o skladnosti pravice do odbitka vstopnega DDV, določene z romunskim pravom, na podlagi katere lahko oseba, ki se prepozno identificira kot zavezanec za DDV, uveljavlja to pravico do odbitka DDV šele po tem, ko uredi svoj položaj, tako da se identificira za ta davek in predloži obračun, z Direktivo 2006/112.

               27

               V teh okoliščinah je Curtea de Apel Cluj prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali je mogoče fizično osebo, ki z drugimi fizičnimi osebami sklene pogodbo o združitvi v združenje, ki je brez pravne osebnosti, ni identificirano za davčne namene in katerega cilj je prihodnja izvedba dela (gradbenega objekta) na zemljišču, ki je del osebnega premoženja nekaterih pogodbenikov, glede na okoliščine iz postopka v glavni stvari šteti za zavezanca za DDV v smislu člena 9(l) Direktive 2006/112, čeprav je davčna uprava dobave gradbenih objektov na zemljišču, ki je del osebnega premoženja nekaterih pogodbenikov, v okviru davčnega sistema prvotno obravnavala kot prodajo, ki spada na področje upravljanja osebnega premoženja?

                        2.

                        Ali je treba glede na okoliščine postopka v glavni stvari načela pravne varnosti, varstva zaupanja v pravo in druga splošna načela v zvezi z DDV, kakršna izhajajo iz Direktive 2006/112, razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni praksi, na podlagi katere davčna uprava, potem ko je prvotno od fizične osebe pobrala davek na dobiček od prenosa lastnine, ki je del osebnega premoženja, pri čemer se primarno pravo ni v ničemer bistveno spremenilo, na podlagi istih dejanskih okoliščin po dveh letih ponovno preuči položaj in te iste transakcije opredeli kot gospodarske dejavnosti, ki so predmet DDV, ter retroaktivno obračuna dodatni znesek?

                        3.

                        Ali je treba člene 167, 168 in 213 Direktive 2006/112 z vidika načela davčne nevtralnosti razlagati tako, da v okoliščinah postopka v glavni stvari nasprotujejo temu, da davčna uprava davčnemu zavezancu zavrne pravico do odbitka DDV, ki ga je dolžan ali ga je plačal za blago in storitve, ki se uporabljajo za namene obdavčljivih transakcij, samo zato, ker takrat, ko so se zanj opravljale zadevne storitve, ni bil identificiran kot zavezanec za namene DDV?

                        4.

                        Ali je mogoče glede na okoliščine postopka v glavni stvari določbe člena 179 Direktive 2006/112 razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni zakonodaji, ki za davčnega zavezanca, za katerega se uporablja posebna shema oprostitve in ki je prepozno vložil zahtevek za identifikacijo za namene DDV, določa obveznost plačila davka, ki ga je bilo treba pobrati, pri čemer nima pravice do odbitka vrednosti zneska odbitnega davka za posamezno davčno obdobje, pri čemer se pravica do odbitka izvaja pozneje na podlagi davčnega obračuna, predloženega po identifikaciji zavezanca za DDV, kar lahko vpliva na obračun dodatnih zneskov?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Prvo in drugo vprašanje

               28

               Predložitveno sodišče s prvima vprašanjema, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali načeli pravne varnosti in varstva zaupanja v pravo v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, nasprotujeta temu, da nacionalna davčna uprava ob davčnem nadzoru odloči, da bi transakcije morale biti predmet DDV, in poleg tega naloži še plačilo zamudnih obresti.

               29

               R. F. Salomi in N. V. Oltean glede načela pravne varnosti najprej oporekata tej določbi in trdita, da je bilo to načelo kršeno, ker v času, ko sta izvršila nepremičninske transakcije, na katere se nanaša navedena odločba, ne Šesta direktiva Sveta z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero (77/388/EGS) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str. 23), ki je veljala pred 1. januarjem 2007, ne upoštevna sodna praksa Sodišča s tega področja nista bili objavljeni v romunščini. Prav tako navajata, da do leta 2010 nacionalni davčni organi niso šteli, da so take transakcije predmet tega davka.

               30

               V skladu z ustaljeno sodno prasko Sodišča morajo institucije Unije in prav tako države članice pri izvrševanju pooblastil, ki jim jih podeljujejo direktive Evropske unije, spoštovati načeli pravne varnosti in varstva zaupanja v pravo (glej v tem smislu zlasti sodbe Gemeente Leusden in Holin Groep, C‑487/01 in C‑7/02, EU:C:2004:263, točka 57; „Goed Wonen“, C‑376/02, EU:C:2005:251, točka 32, in Elmeka NE, od C‑181/04 do C‑183/04, EU:C:2006:563, točka 31).

               31

               Kot je večkrat razsodilo Sodišče, iz tega zlasti izhaja, da mora biti zakonodaja Unije jasna in njena uporaba za posameznike predvidljiva, pri čemer je to načelo pravne varnosti še zlasti pomembno, kadar gre za predpise, ki lahko vključujejo finančno breme, da bi prizadetim omogočili natančno prepoznati obseg obveznosti, ki so jim s temi predpisi naložene (sodba Irska/Komisija, 325/85, EU:C:1987:546, točka 18).

               32

               Prav tako morajo biti na področjih, ki jih ureja pravo Unije, pravila držav članic oblikovana nedvoumno, kar zadevnim osebam omogoča jasno in natančno spoznati njihove pravice in dolžnosti, nacionalnim sodiščem pa zagotoviti njihovo spoštovanje (glej sodbo Komisija/Italija, 257/86, EU:C:1988:324, točka 12).

               33

               Ni sporno, da so v obravnavani zadevi določbe, kakršne so opisane v predložitveni odločbi, take.

               34

               Iz predložitvene odločbe je namreč razvidno, da se pojem „davčni zavezanec“ iz člena 127 davčnega zakonika, s katerim so v nacionalno pravo prenesene določbe člena 9(1) Direktive 2006/122, nanaša na vsako osebo, ki kjer koli neodvisno opravlja kakršno koli gospodarsko dejavnost, ne glede na namene ali rezultate te dejavnosti, in da je treba za „gospodarsko dejavnost“ šteti vsako dejavnost proizvajalcev, trgovcev ali oseb, ki opravljajo storitve, med drugim zlasti tudi izkoriščanje premoženja v stvareh ali pravicah, ki je namenjeno trajnemu doseganju dohodka.

               35

               Poleg tega je v točki 3 člena 2 uredbe št. 44/2004 o odobritvi podrobnih pravil za izvajanje davčnega zakonika določeno, da se v smislu člena 127(2) davčnega zakonika to, da imajo fizične osebe dobiček pri prodaji stanovanjskih prostorov v osebni lasti ali drugega blaga, ki ga uporabljajo v zasebne namene, ne šteje za gospodarsko dejavnost, razen kadar se ugotovi, da je zadevna dejavnost namenjena trajnemu doseganju dohodka.

               36

               Nazadnje, v členu 141 davčnega zakonika v različici, veljavni v letih 2008 in 2009, je bilo določeno, da se oprostitev plačila DDV, ki se uporablja za dobavo gradbenih objektov ali delov gradbenih objektov in zemljišč, na katerih so zgrajeni, ne uporabi za dobavo novega gradbenega objekta, njegovega dela ali gradbenega zemljišča, kar poleg tega ustreza načelom, ki v pravu Unije urejajo DDV.

               37

               Zato ni mogoče upravičeno trditi, da s takimi določbami nacionalnega prava ni dovolj jasno in natančno določeno, da je mogoče, da je v nekaterih primerih dobava gradbenih objektov ali delov gradbenih objektov in zemljišč, na katerih so ti zgrajeni, predmet DDV.

               38

               V teh okoliščinah se R. F. Salomie in N. V. Oltean v podporo svoji trditvi, da veljavni nacionalni pravni okvir v času dejanskega stanja v postopku v glavni stvari ni bil dovolj jasen, ne moreta upravičeno sklicevati na neobjavo v romunščini upoštevne sodne prakse Sodišča s tega področja in Šeste direktive 77/388, ki od pristopa Republike Romunije k Uniji 1. januarja 2007 tako ali tako ni več veljala.

               39

               Tako okoliščin postopka v glavni stvari ni mogoče primerjati s tistimi v zadevi, v kateri je bila izdana sodba Skoma-Lux (C‑161/06, EU:C:2007:773), v okviru katere je Sodišče pojasnilo, da uredbe Unije, ki ni bila objavljena v jeziku države članice, ni mogoče uveljavljati zoper posameznike v tej državi.

               40

               Iz načela pravne varnosti res izhaja tudi, da davčnega položaja davčnega zavezanca ni mogoče neskončno dolgo izpodbijati (glej v tem smislu sodbo Fatorie, C‑424/12, EU:C:2014:50, točka 46).

               41

               Vendar je Sodišče že razsodilo, da načelo pravne varnosti ne nasprotuje upravni praksi nacionalnih davčnih organov, ki so pred iztekom prekluzivnega roka preklicali odločbo, s katero so davčnemu zavezancu priznali pravico do odbitka DDV, in od njega na podlagi ponovnega nadzora zahtevali vračilo tega davka z zamudnimi obrestmi (glej v tem smislu sodbo Fatorie, C‑424/12, EU:C:2014:50, točka 51).

               42

               Zgolj okoliščina, da davčna uprava med zastaralnim rokom prekvalificira neko transakcijo v gospodarsko dejavnost, ki je predmet DDV, zato sama brez obstoja drugih okoliščin ne bi smela poseči v to načelo.

               43

               Zato ni mogoče upravičeno trditi, da načelo pravne varnosti v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, nasprotuje temu, da davčna uprava po opravljenem davčnem nadzoru oceni, da bi morale biti nepremičninske transakcije, ki so sporne v tej zadevi, predmet DDV.

               44

               Drugič, v zvezi z načelom varstva zaupanja v pravo velja pravica sklicevanja na to načelo za vsakega davčnega zavezanca, pri katerem je upravni organ vzbudil pričakovanja, oprta na natančna zagotovila, ki so mu bila dana (glej v tem smislu sodbo Europäisch-Iranische Handelsbank/Svet, C‑585/13 P, EU:C:2015:145, točka 95).

               45

               V zvezi s tem je treba preveriti, ali je ravnanje upravnega organa pri previdnem in preudarnem gospodarskem subjektu vzbudilo razumno pričakovanje, in če je tako, ugotoviti legitimnost tega pričakovanja (glej v tem smislu sodbo Elmeka, od C‑181/04 do C‑183/04, EU:C:2006:563, točka 32 in navedena sodna praksa).

               46

               Z upravno prakso nacionalnih davčnih organov, kot je opisana v predložitveni odločbi, očitno ni mogoče dokazati, da so v postopku v glavni stvari izpolnjeni ti pogoji.

               47

               Natančneje, dejstvo, ki mu je sicer romunska vlada na obravnavi oporekala, da nacionalni davčni organi vse do leta 2010 za nepremičninske transakcije, kakršne so te v postopku v glavni stvari, niso sistematično uporabljali DDV, a priori ne zadošča – razen v čisto posebnih okoliščinah – da se vzbudi razumno pričakovanje pri običajno previdnem in preudarnem gospodarskem subjektu, da se ta davek za take transakcije ne uporablja, ne le ob upoštevanju jasnosti in predvidljivosti veljavnega nacionalnega prava, ampak tudi zato, ker gre v obravnavani zadevi očitno za strokovnjake v nepremičninskem sektorju.

               48

               Taka praksa, pa naj je še tako zelo obžalovanja vredna, namreč ne more zadevnim davčnim zavezancem vnaprej dati natančnih zagotovil o neuporabi DDV za nepremičninske transakcije, kakršne so te v postopku v glavni stvari.

               49

               Dodati je treba, da ob upoštevanju velikosti nepremičninske transakcije, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki pomeni izgradnjo in prodajo štirih zgradb s skupaj več kot 130 stanovanji, previden in preudaren gospodarski subjekt ni mogel razumno sklepati, da taka transakcija ni predmet DDV, če ni prejel ali vsaj skušal pridobiti izrecnih zagotovil v tem smislu od pristojnih nacionalnih davčnih organov.

               50

               Tretjič in zadnjič, glede skladnosti zamudnih obrestih, ki jih je v obravnavani zadevi naložila davčna uprava, s pravom Unije je treba spomniti, da države članice v primeru, ko ni usklajevanja zakonodaje Unije na področju sankcij, ki veljajo pri nespoštovanju pogojev, določenih s sistemom, uvedenim s to zakonodajo, ostanejo pristojne za izbiro sankcij, ki se jim zdijo ustrezne. Vendar morajo to pristojnost izvajati v skladu s pravom Unije in z njegovimi temeljnimi načeli, torej tudi v skladu z načelom sorazmernosti (glej sodbo Fatorie, C‑424/12, EU:C:2014:50, točka 50 in navedena sodna praksa).

               51

               Čeprav smejo torej države članice zaradi zagotovitve pravilnega pobiranja davka in preprečevanja utaj v svojih nacionalnih zakonodajah med drugim zakonito določiti ustrezne sankcije za kazenskopravno kaznovanje neupoštevanja obveznosti vpisa v register zavezancev za DDV, pa te sankcije ne smejo preseči tega, kar je nujno potrebno za dosego teh ciljev. Nacionalno sodišče mora presoditi – glede na okoliščine obravnavane zadeve in zlasti konkretno določeni znesek ter morebiten obstoj utaje ali izogibanje veljavni zakonodaji, ki ju je mogoče pripisati davčnemu zavezancu, čigar nevpis v register se sankcionira – ali višina sankcije ne presega tega, kar je potrebno za dosego ciljev, ki sta zagotoviti pravilno pobiranje davka in preprečitev utaj (glej v tem smislu sodbo Rēdlihs, C‑263/11, EU:C:2012:497, točke 45, 46 in 54).

               52

               Enaka načela veljajo za zamudne obresti, ki, če imajo značaj davčnih sankcij – kar mora preveriti predložitveno sodišče – ne smejo biti pretirane glede na pomembnost obveznosti, ki jih davčni zavezanec ni izpolnil.

               53

               Zato je treba na prvi vprašanji odgovoriti, da načeli pravne varnosti in varstva zaupanja v pravo v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, ne nasprotujeta temu, da nacionalna davčna uprava po davčnem nadzoru odloči, da so transakcije predmet DDV, in naloži plačilo zamudnih obresti, če ta odločba temelji na jasnih in natančnih pravilih in če praksa te uprave ni bila takšna, da bi lahko vzbudila razumno pričakovanje pri previdnem in preudarnem gospodarskem subjektu, da se ta davek za take transakcije ne uporablja, kar mora preveriti predložitveno sodišče. Zamudne obresti, ki so naložene v takih okoliščinah, morajo ustrezati načelu sorazmernosti.

         Tretje in četrto vprašanje

               54

               Predložitveno sodišče s tretjim in četrtim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali Direktiva 2006/112 nasprotuje nacionalni ureditvi, na podlagi katere se pravica do odbitka DDV, ki je dolgovan ali je bil plačan za blago in storitve, ki se uporabljajo za namene obdavčljivih transakcij, zavrne davčnemu zavezancu, ki mora zato plačati davek, ki bi ga moral prejeti, samo zato, ker takrat, ko je opravljal zadevne storitve, ni bil identificiran kot davčni zavezanec za namene DDV in ker ni bil predložen obračun dolgovanega davka.

               55

               Člen 167 in naslednji Direktive 2006/112 določajo, kdaj nastane pravica do odbitka in kakšen je njen obseg. Predvsem je treba spomniti, da na podlagi člena 167 te direktive ta pravica nastane v trenutku, ko nastane obveznost za obračun odbitnega davka.

               56

               V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča je pravica do odbitka temeljno načelo skupnega sistema DDV, ki je načeloma ni mogoče omejiti, ob upoštevanju vseh davkov na vstopne transakcije pa se jo zlasti lahko izvrši takoj (glej v tem smislu zlasti sodbi Gabalfrisa in drugi, od C‑110/98 do C‑147/98, EU:C:2000:145, točka 43, in Idexx Laboratories Italia, C‑590/13, EU:C:2014:2429, točki 30 in 31).

               57

               Namen te ureditve je v celoti razbremeniti podjetje DDV, ki ga je dolžno ali ga je plačalo v okviru svoje gospodarske dejavnosti. Skupni sistem DDV zato zagotavlja popolno nevtralnost obdavčitve vseh gospodarskih dejavnosti, kakršen koli je že njihov namen ali rezultat, če so tudi same predmet DDV (glej v tem smislu sodbi Gabalfrisa in drugi, od C‑110/98 do C‑147/98, EU:C:2000:145, točka 44, in Idexx Laboratories Italia, C‑590/13, EU:C:2014:2429, točka 32).

               58

               Poleg tega je Sodišče že razsodilo, da temeljno načelo nevtralnosti DDV zahteva, naj se odobri odbitek vstopnega DDV, če so izpolnjene vsebinske zahteve, tudi če nekaterih postopkovnih zahtev davčni zavezanci niso izpolnili (glej v tem smislu sodbe Ecotrade, C‑95/07 in C‑96/07, EU:C:2008:267, točka 63; Uszodaépítő, C‑392/09, EU:C:2010:569, točka 39; Nidera Handelscompagnie, C‑385/09, EU:C:2010:627, točki 42 in 43, in Idexx Laboratories Italia, C‑590/13, EU:C:2014:2429, točka 38).

               59

               Zato davčna uprava, če ima na voljo podatke, potrebne za ugotovitev, da so vsebinske zahteve izpolnjene, glede pravice davčnega zavezanca, da ta davek odbije, ne sme naložiti dodatnih zahtev, zaradi katerih lahko uveljavljanje te pravice postane neučinkovito (glej sodbo Idexx Laboratories Italia, C‑590/13, EU:C:2014:2429, točka 40).

               60

               Identifikacija za namene DDV iz člena 214 Direktive 2006/112 in dolžnost davčnega zavezanca, da prijavi začetek, spremembo ali prenehanje svojih dejavnosti, iz člena 213 te direktive sta zgolj formalni zahtevi zaradi izvajanja nadzora, ki med drugim ne moreta izpodbiti pravice do odbitka DDV, če so izpolnjeni materialni pogoji za nastanek te pravice (glej v tem smislu zlasti sodbe Nidera Handelscompagnie, C‑385/09, EU:C:2010:627, točka 50; Tóth, C‑324/11, EU:C:2012:549, točka 32, in Ablessio, C‑527/11, EU:C:2013:168, točka 32).

               61

               Iz tega je med drugim razvidno, da zavezancu za DDV ni mogoče preprečiti, da bi uveljavljal pravico do odbitka, ker se ni identificiral kot zavezanec za DDV, preden je uporabil blago, kupljeno v okviru svoje obdavčene dejavnosti (glej v tem smislu zlasti sodbo Nidera Handelscompagnie, C‑385/09, EU:C:2010:627, točka 51).

               62

               Poleg tega ukrepi, ki jih države članice v skladu s členom 273 Direktive o DDV lahko sprejmejo za zagotovitev pravilnega pobiranja davka in preprečevanja utaj, ne smejo preseči tega, kar je nujno potrebno za dosego takih ciljev, in ne smejo ogroziti nevtralnosti DDV (glej v tem smislu zlasti sodbe Gabalfrisa in drugi, od C‑110/98 do C‑147/98, EU:C:2000:145, točka 52; Collée, C‑146/05, EU:C:2007:549, točka 26; Nidera Handelscompagnie, C‑385/09, EU:C:2010:627, točka 49, in Idexx Laboratories Italie, C‑590/13, EU:C:2014, 2429, točki 36 in 37).

               63

               Zato kaznovanje davčnega zavezanca zaradi nespoštovanja knjigovodskih obveznosti in obveznosti obračuna z zavrnitvijo pravice do odbitka jasno presega to, kar je potrebno za dosego cilja zagotovitve pravilne uporabe teh obveznosti, ker pravo Unije ne onemogoča, da bi države članice, če bi bilo to potrebno, naložile globo ali denarno kazen, ki je sorazmerna teži kršitve. Takšna praksa tudi jasno presega to, kar je nujno za dosego pravilnega pobiranja DDV in preprečevanja utaj v smislu člena 273 Direktive 2006/112, saj lahko vodi do izgube pravice do odbitka, če davčna uprava spremeni obračun šele po poteku prekluzivnega roka, ki ga ima na voljo davčni zavezanec, da opravi odbitek (glej po analogiji sodbo Ecotrade, C‑95/07 in C‑96/07, EU:C:2008:267, točki 67 in 68).

               64

               V obravnavani zadevi je iz spisa, ki je bil predložen sodišču, razvidno, da naj bi bile izpolnjene vsebinske zahteve glede pravice do odbitka vstopnega davka in da naj bi se tožeči stranki v postopku v glavni stvari pri davčnem nadzoru štelo za zavezanca za DDV. V takih okoliščinah odložitev izvajanja pravice do odbitka DDV do takrat, ko davčna zavezanca vložita prvi obračun tega davka, samo zato, ker takrat, ko sta opravljala storitve, ki so predmet DDV, nista bila identificirana kot zavezanca za DDV, morala pa sta poleg tega plačati pripadajoči davek, presega to, kar je potrebno za zagotovitev pravilnega pobiranja davka in preprečevanje utaj.

               65

               Zato je treba na tretje in četrto vprašanje odgovoriti, da v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, Direktiva 2006/112 nasprotuje nacionalni ureditvi, na podlagi katere se pravica do odbitka DDV, ki je dolgovan ali je bil plačan za blago in storitve, ki se uporabljajo za namene obdavčljivih transakcij, zavrne davčnemu zavezancu, ki mora zato plačati davek, ki bi ga moral prejeti, samo zato, ker takrat, ko je opravljal zadevne storitve, ni bil identificiran kot zavezanec za namene DDV in ker ni bil predložen obračun dolgovanega davka.

         Stroški

               66

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (sedmi senat) razsodilo:

                           1.

                           Načeli pravne varnosti in varstva zaupanja v pravo v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, ne nasprotujeta temu, da nacionalna davčna uprava po davčnem nadzoru odloči, da so transakcije predmet davka na dodano vrednost, in naloži plačilo zamudnih obresti, če ta odločba temelji na jasnih in natančnih pravilih in če praksa te uprave ni bila takšna, da bi lahko vzbudila razumno pričakovanje pri previdnem in preudarnem gospodarskem subjektu, da se ta davek za take transakcije ne uporablja, kar mora preveriti predložitveno sodišče. Zamudne obresti, ki so naložene v takih okoliščinah, morajo ustrezati načelu sorazmernosti.

                           2.

                           Direktiva Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost nasprotuje nacionalni ureditvi, na podlagi katere se pravica do odbitka davka na dodano vrednost, ki je dolgovan ali je bil plačan za blago in storitve, ki se uporabljajo za namene obdavčljivih transakcij, zavrne davčnemu zavezancu, ki mora zato plačati davek, ki bi ga moral prejeti, samo zato, ker takrat, ko je opravljal zadevne storitve, ni bil identificiran kot zavezanec za namene davka na dodano vrednost in ker ni bil predložen obračun dolgovanega davka.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: romunščina.