title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 8. decembra 2011.#Merck Sharp & Dohme Corp. proti Deutsches Patent- und Markenamt.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundespatentgericht - Nemčija.#Intelektualna in industrijska lastnina - Patenti - Uredba (EGS) št. 1768/92 - Člen 13 - Dodatni varstveni certifikat za zdravila - Možnost podelitve certifikata, če je obdobje med datumom, ko je bila vložena prijava za osnovni patent, in datumom prvega dovoljenja za promet v Uniji krajše od pet let - Uredba (ES) št. 1901/2006 - Člen 36 - Podaljšanje veljavnosti dodatnega varstvenega certifikata.#Zadeva C-125/10.

text:
      Zadeva C-125/10
      Merck Sharp & Dohme Corp., nekdanja Merck & Co. Inc.,
      proti
      Deutsches Patent- und Markenamt
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundespatentgericht)
      „Intelektualna in industrijska lastnina – Patenti – Uredba (EGS) št. 1768/92 – Člen 13 – Dodatni varstveni certifikat za zdravila – Možnost podelitve certifikata, če je obdobje med datumom vložitve prijave za osnovni patent, in datumom prvega dovoljenja
         za promet v Uniji krajše od pet let – Uredba (ES) št. 1901/2006 – Člen 36 – Podaljšanje veljavnosti dodatnega varstvenega certifikata“

      Povzetek sodbe
      Približevanje zakonodaj – Enotne zakonodaje – Industrijska in poslovna lastnina – Patentno pravo – Dodatni varstveni certifikat
            za zdravila – Trajanje veljavnosti certifikata
      (Uredba št. 1901/2006 Evropskega parlamenta in Sveta, člen 36; Uredba Sveta št. 1768/92, člen 13)
      Člen 13 Uredbe št. 1768/92 o uvedbi dodatnega varstvenega certifikata za zdravila, kakor je bila spremenjena z Uredbo št.
         1901/2006 o zdravilih za pediatrično uporabo, v povezavi s členom 36 Uredbe št. 1901/2006, je treba razlagati tako, da se
         dodatni varstveni certifikat za zdravila lahko podeli, če je med datumom vložitve prijave za osnovni patent in datumom prvega
         dovoljenja za promet v Evropski uniji preteklo manj kot pet let. V tem primeru začne trajanje pediatričnega podaljšanja, določenega
         v zadnjenavedeni uredbi, teči od datuma, ki se določi tako, da se od datuma prenehanja veljavnosti patenta odšteje razlika
         med petimi leti in trajanjem obdobja, ki je poteklo med vložitvijo prijave patenta in izdajo prvega dovoljenja za promet.

      Če bi se prijava dodatnega varstvenega certifikata zavrnila zato, ker je rezultat izračuna, določenega v členu 13(1) Uredbe
         št. 1768/92, negativno trajanje ali nič, imetnik osnovnega patenta ne bi mogel pridobiti podaljšanja varstva, ki mu ga daje
         tak patent, tudi če je izvedel vse študije v skladu z dogovorjenim načrtom pediatričnih raziskav v smislu člena 36 Uredbe
         št. 1901/2006. Taka zavrnitev bi lahko vplivala na polni učinek Uredbe št. 1901/2006 in bi zato lahko ogrozila cilje, ki jim
         sledi ta uredba, to je poplačati vloženi trud za oceno pediatričnih učinkov zadevnega zdravila.

      Zato je iz obravnave povezanih uredb št. 1768/92 in št. 1901/2006 razvidno, da dodatni varstveni certifikat in pediatrično
         podaljšanje skupaj imetniku osnovnega patenta podeljujeta ekskluzivno pravico, ki lahko traja največ petnajst let in šest
         mesecev od izdaje prvega dovoljenja za promet za zadevno zdravilo v Uniji.

      Iz tega najdaljšega možnega trajanja je razvidno, da je pediatrično podaljšanje koristno, če negativno trajanje dodatnega
         varstvenega certifikata ne presega šestih mesecev. Z drugimi besedami, cilj Uredbe št. 1901/2006 je dosežen, če je imetnik
         osnovnega patenta pridobil prvo dovoljenje za promet za zadevno zdravilo v Uniji v obdobju med štirimi leti in pol ter petimi
         leti od prijave osnovnega patenta. Dodatni varstveni certifikat se zato lahko podeli, če je med prijavo osnovnega patenta
         in pridobitvijo takega dovoljenja za promet minilo manj kot pet let.

      Iz tega je razvidno, da podelitve dodatnega varstvenega certifikata ni mogoče zavrniti zgolj zato, ker obdobje, ki je določeno
         v skladu s pravili za izračun, določenimi v členu 13(1) Uredbe št. 1768/92, ni pozitivno.

      Glede vprašanja, kdaj začne teči pediatrično podaljšanje za obdobje šestih mesecev, to podaljšanje, če je med datumom vložitve
         prijave za osnovni patent in datumom prvega dovoljenja za promet v Uniji preteklo manj kot pet let, ne more začeti veljati
         na datum prenehanja veljavnosti osnovnega patenta, tako da bi se štelo, da je trajanje navedenega certifikata enako nič. Taka
         rešitev bi bila namreč v nasprotju s pravili za izračun, določenimi v členu 13(1) Uredbe št. 1768/92, ker ta določa, da je
         trajanje dodatnega varstvenega certifikata enako obdobju med datumom vložitve prijave osnovnega patenta in datumom prvega
         dovoljenja za promet v Uniji, skrajšanemu za dobo petih let. Če je trajanje dodatnega varstvenega certifikata negativno, ga
         torej ni mogoče zaokrožiti na nič. Trajanje pediatričnega podaljšanja, določenega v Uredbi št. 1901/2006, začne teči od datuma,
         ki se določi tako, da se od datuma prenehanja veljavnosti patenta odšteje razlika med petimi leti in trajanjem obdobja, ki
         je poteklo med vložitvijo prijave patenta in izdajo prvega dovoljenja za promet.

       (Glej točke od 37 do 42 in 45 ter izrek.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 8. decembra 2011(*)

      „Intelektualna in industrijska lastnina – Patenti – Uredba (EGS) št. 1768/92 – Člen 13 – Dodatni varstveni certifikat za zdravila – Možnost podelitve certifikata, če je obdobje med datumom vložitve prijave za osnovni patent in datumom prvega dovoljenja
         za promet v Uniji krajše od pet let – Uredba (ES) št. 1901/2006 – Člen 36 – Podaljšanje veljavnosti dodatnega varstvenega certifikata“

      V zadevi C-125/10,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Bundespatentgericht (Nemčija)
         z odločbo z dne 28. januarja 2010, ki je prispela na Sodišče 9. marca 2010, v postopku

      Merck Sharp & Dohme Corp., nekdanja Merck & Co. Inc.,

      proti
      Deutsches Patent- und Markenamt,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi J. N. Cunha Rodrigues, predsednik senata, U. Lõhmus (poročevalec), A. Rosas, A. Ó Caoimh in A. Arabadžiev, sodniki,
      generalni pravobranilec: Y. Bot,
      sodni tajnik: K. Malacek, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 4. maja 2011,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Merck Sharp & Dohme Corp., nekdanjo Merck & Co. Inc., M. Heinemann, M. Gundt, A. Rollins in A. von Falck, odvetniki,
      –        za francosko vlado G. de Bergues, S. Genez in R. Loosli-Surrans, zastopniki,
      –        za litovsko vlado D. Kriaučiūnas in V. Balčiūnaitė, zastopnika,
      –        za madžarsko vlado M. Ficsor, M. Fehér in Z. Tóth, zastopniki,
      –        za portugalsko vlado L. Inez Fernandes in P. A. Antunes, zastopnika,
      –        za vlado Združenega kraljestva H. Walker, zastopnica,
      –        za Evropsko komisijo G. Braun in F. W. Bulst, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 9. junija 2011
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki se nanaša na razlago člena 13(1) Uredbe (ES) št. 469/2009 Evropskega parlamenta
         in Sveta z dne 6. maja 2009 o dodatnem varstvenem certifikatu za zdravila (Kodificirana različica) (UL L 152, str. 1).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Merck Sharp & Dohme Corp., nekdanjo Merck & Co. Inc. (v nadaljevanju: Merck),
         in Deutsches Patent- und Markenamt (nemški urad za patente in znamke), ker je slednji zavrnil podelitev dodatnega varstvenega
         certifikata (v nadaljevanju: DVC) za farmacevtsko učinkovino sitagliptin.

       Pravni okvir
       Uredba (EGS) št. 1768/92
      3        V prvi in drugi uvodni izjavi Uredbe Sveta (EGS) št. 1768/92 z dne 18. junija 1992 o uvedbi dodatnega varstvenega certifikata
         za zdravila (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 11, str. 200), kakor je bila spremenjena z Uredbo (ES)
         št. 1901/2006 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2006 (UL L 378, str. 1, v nadaljevanju: Uredba št. 1768/92),
         je navedeno:

      „ker imajo farmacevtske raziskave pomembno vlogo v nadaljnjem izboljševanju javnega zdravja;
      ker se razvijanje zdravil, še posebej tistih, ki so plod dolgotrajnih in dragih raziskav, v Skupnosti in Evropi ne bo nadaljevalo,
         če ni ustreznih predpisov, ki določajo zadostno varstvo, ki bi spodbudilo tako raziskovanje“.

      4        V tretji in peti uvodni izjavi je navedeno, da je doba med vložitvijo patentne prijave za novo zdravilo in dovoljenjem za
         promet z zdravilom (v nadaljevanju; DP) tako dolga, da je doba dejanskega patentnega varstva prekratka, da bi omogočila povrnitev
         naložb, vloženih v raziskave, kar škoduje farmacevtskim raziskavam in povzroča tveganje, da se bodo raziskovalni centri preselili
         zunaj držav članic.

      5        V osmi in deveti uvodni izjavi te uredbe je navedeno:

      „ker mora biti trajanje varstva, ki ga zagotavlja [DVC] tako, da omogoča ustrezno, dejansko varstvo; ker mora biti za ta namen
         imetniku patenta in [DVC] omogočeno skupaj največ petnajst let trajanja varstva od trenutka, ko je bila za zadevno zdravilo
         prvič izdano [DP] v Skupnosti;

      ker je v tako kompleksnem in občutljivem sektorju, kakršen je farmacevtski, vendarle treba upoštevati vse interese, vključno
         z interesi javnega zdravja; ker zaradi tega [DVC] ni mogoče podeliti za obdobje, daljše od petih let; ker je nadalje varstvo,
         ki ga omogoča certifikat, strogo omejeno na izdelek, ki je dobil [dovoljenje za promet] “.

      6        Člen 3 Uredbe št. 1768/92 z naslovom „Pogoji za pridobitev [DVC]“ določa:

      „[DVC] se podeli, če je v državi članici, v kateri je vložena prijava po členu 7, na dan vložitve:
      (a)      izdelek varovan z veljavnim osnovnim patentom;
      (b)      že bilo izdano veljavno [DP], v skladu z Direktivo Sveta 65/65/EGS [z dne 26. januarja 1965 o približevanju določb zakonov
         in drugih predpisov, ki se nanašajo na zdravila (UL 1965, 22, str. 369), kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 89/341/EGS
         z dne 3. maja 1989 (UL L 142, str. 11)] ali Direktivo Sveta 81/851/EGS [z dne 28. septembra 1981 o približevanju zakonodaj
         držav članic, ki se nanašajo na veterinarska zdravila (UL L 317, str. 1), kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 90/676/EGS
         z dne 13. decembra 1990 (UL L 373, str. 15), kakor je ustrezno;

      (c)      za izdelek še ni bil podeljen [DVC];
      (d)      [DP], navedeno v (b), prvo [DP], z izdelkom kot zdravilom.“
      7        Člen 7(1) navedene uredbe določa, da: „[se] prijava za [DVC] […] vloži v šestih mesecih od datuma izdaje [dovoljenja za promet]
         z izdelkom kot zdravilom“.

      8        Člen 8 Uredbe št. 1768/92 določa, kaj mora vsebovati prijava za DVC. V odstavku 1(d)(i) določa zlasti, da mora taka prijava,
         če vsebuje zahtevo za podaljšanje veljavnosti, vsebovati kopijo izjave o skladnosti z načrtom pediatričnih raziskav iz člena 36
         Uredbe št. 1901/2006.

      9        Člen 10 Uredbe št. 1768/92, ki določa pogoje za podelitev DVC in za zavrnitev njegove prijave, v odstavkih 1 in 2 določa:

      „1.      Če vloga za [DVC] in izdelek, na katerega se nanaša, izpolnjujeta pogoje te uredbe, organ iz člena 9(1) podeli [DVC].
      2.      Organ iz člena 9(1), ob upoštevanju odstavka 3, zavrne prijavo za [DVC], če prijava ali izdelek, na katerega se nanaša, ne
         izpolnjuje pogojev te uredbe.“

      10      Člen 13 te uredbe z naslovom „Trajanje [DVC]“ določa:

      „1.        [DVC] začne veljati s koncem zakonitega trajanja osnovnega patenta za obdobje, ki je enako obdobju, ki je poteklo med datumom,
         ko je bila vložena prijava za osnovni patent, in datumom prvega […] [DP] v Skupnosti, skrajšano za dobo petih let.

      2.       Ne glede na odstavek 1 [DVC] ne sme trajati dlje kot pet let od datuma začetka veljavnosti.
      3.       Obdobja, določena v odstavkih 1 in 2, se podaljšajo za šest mesecev, kadar se uporablja člen 36 Uredbe (ES) št. 1901/2006.
         V tem primeru se obdobje, določeno v odstavku 1 tega člena, lahko podaljša samo enkrat.“

      11      Člen 14(a) Uredbe št. 1768/92 določa, da DVC preneha „na koncu obdobja, določenega v členu 13“.

      12      Uredba št. 469/2009, s katero je bila kodificirana in razveljavljena Uredba št. 1768/92, je začela veljati 6. julija 2009.
         Besedilo njenega člena 13 je enako besedilu člena 13 Uredbe št. 1768/92. Vendar se ob upoštevanju dejanskega stanja postopka
         v glavni stvari zanj uporabi Uredba št. 1768/92.

       Uredba št. 1901/2006
      13      V uvodnih izjavah 26 in 27 Uredbe št. 1901/2006 je navedeno:

      „(26) Za zdravila, za katera se zahteva predložitev pediatričnih podatkov, bi bilo treba pod pogojem, da so izpolnjeni vsi
         ukrepi, vključeni v dogovorjen načrt pediatričnih raziskav in da je zdravilo odobreno v vseh državah članicah, ter da so ustrezni
         podatki o rezultatih študij vključeni v podatke o zdravilu, odobriti nagrado v obliki 6 mesečnega podaljšanja veljavnosti
         [DVC], uvedenega z Uredbo […] (EGS) št. 1768/92.

       (27) Vloga za podaljšanje veljavnosti [DVC] v skladu s to uredbo naj bo sprejemljiva samo, če je bil [DVC] izdan v skladu
         z Uredbo (EGS) št. 1768/92.“

      14      Člen 36(1) in (4) Uredbe št. 1901/2006 določa:

      „1.      Če vloga iz člena 7 ali 8 vsebuje rezultate vseh študij, izvedenih v skladu z dogovorjenim načrtom pediatričnih raziskav,
         je imetnik patenta ali [DVC] upravičen do šestmesečnega podaljšanja obdobja iz členov 13(1) in 13(2) Uredbe (EGS) št. 1768/92
         [(v nadaljevanju: pediatrično podaljšanje)].

      Prvi pododstavek se uporablja tudi, če izvedba dogovorjenega načrta pediatričnih raziskav ne privede do odobritve pediatrične
         indikacije, vendar se rezultati izvedenih študij odražajo v povzetku glavnih značilnosti zdravila in, če je to primerno, v
         navodilu za uporabo zadevnega zdravila.

      […]
      4.      Odstavki 1, 2 in 3 se uporabljajo za zdravila, ki so zaščitena z [DVC] v skladu z Uredbo (EGS) št. 1768/92 ali s patentom,
         ki omogoča podelitev [DVC]. […]“

       Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      15      Družba Merck ima evropski patent, ki se nanaša na inhibitorje dipeptidilpeptidaze za zdravljenje ali preprečevanje sladkorne
         bolezni. Prijava za ta osnovni patent, ki velja tudi za Zvezno republiko Nemčijo, je bila vložena 5. julija 2002.

      16      Družba Merck je 14. septembra 2007 Deutsches Patent- und Markenamt predlagala, naj podeli DVC za farmacevtsko učinkovino sitagliptin,
         ki je predmet zadevnega patenta, po potrebi v obliki farmacevtsko sprejemljive soli, zlasti sitagliptinfosfat-monohidrata.
         Kot datum prvega DP v Evropski uniji in Zvezni republiki Nemčiji je navedla 21. marec 2007, ko je bilo izdano evropsko dovoljenje
         za zdravilo, ki vsebuje učinkovino sitagliptinfosfat-monohidrat. To zdravilo se v navedeni državi članici trži pod znamko
         Januvia.

      17      Ta prošnja je bila zavrnjena s sklepom z dne 1. julija 2008, ker so med datumom vložitve prijave za osnovni patent in datumom
         izdaje prvega DP minila le štiri leta, osem mesecev in šestnajst dni, tako da bi bil izračun trajanja DVC na podlagi člena
         13(1) Uredbe št. 1768/92 negativen, in sicer za tri mesece in štirinajst dni.

      18      Družba Merck se je zoper ta sklep pritožila pri Bundespatentgericht. Trdi, da so v obravnavanem primeru izpolnjeni vsi pogoji
         za pridobitev DVC in da trajanje DVC ni eden izmed pogojev.

      19      Družba Merck trdi, da ima lahko DVC, čeprav nima pozitivnega trajanja, trajanje nič ali negativno trajanje. Njena vloga za
         podaljšanje naj bi bila obrazložena, pri čemer naj bi si pridržala možnost poznejše vložitve predloga za podaljšanje tega
         certifikata. Pristojni organ je 27. marca 2009 ob upoštevanju navedenega potrdil načrt pediatričnih raziskav, pri čemer naj
         bi se študije iz tega načrta opravile pred letom 2017.

      20      Predložitveno sodišče zanima, ali začetek veljavnosti Uredbe št. 1901/2006, ki določa nagrado v obliki pediatričnega podaljšanja
         za šest mesecev, ne spreminja pristopa, ki je veljal do začetka njene veljavnosti, v skladu s katerim je podelitev DVC možna
         le, če je med prijavo patenta in prvim DP v Uniji za zadevno zdravilo preteklo pet let. Zanima ga, ali je po začetku veljavnosti
         te uredbe treba podeliti DVC z negativnim trajanjem ali trajanjem nič.

      21      Navedeno sodišče tako navaja, da je menilo, da mora Sodišču postaviti vprašanje glede razlage člena 13(1) Uredbe št. 469/2009.

      22      V teh okoliščinah je Bundespatentgericht prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:

      „Ali se lahko podeli [DVC] za zdravilo, če je obdobje med vložitvijo prijave za osnovni patent in prvim [DP] v Skupnosti krajše
         od pet let?“

       Vprašanje za predhodno odločanje
      23      Najprej je treba ugotoviti, da se predložitveno sodišče v predlogu za sprejetje predhodne odločbe sklicuje na Uredbo št. 469/2009,
         s katero je bila kodificirana in razveljavljena Uredba št. 1768/92.

      24      Ker pa je Uredba št. 469/2009 začela veljati 6. julija 2009, torej po izdaji sklepa, ki je predmet pritožbe v sporu v glavni
         stvari, je treba za ta spor uporabiti Uredbo št. 1768/92.

      25      Poleg tega in čeprav je trajanje pediatričnega podaljšanja določeno v členu 13(3) Uredbe št. 1768/92, pa so pogoji za njegovo
         uporabo določeni v členu 36 Uredbe št. 1901/2006. Zato je treba na vprašanje predložitvenega sodišča odgovoriti ob upoštevanju
         teh dveh uredb.

      26      Tako je treba ugotoviti, da predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 13 Uredbe št. 1768/92 v povezavi s
         členom 36 Uredbe št. 1901/2006 razlagati tako, da se DVC za zdravila lahko podeli, če je med datumom vložitve prijave za osnovni
         patent in datumom prvega DP v Uniji preteklo manj kot pet let.

      27      Glede na podatke v predlogu za sprejetje predhodne odločbe to sodišče v primeru pritrdilnega odgovora na navedeno vprašanje
         zanima tudi, ali šestmesečno podaljšanje, določeno v členu 36 Uredbe št. 1901/2006, začne teči pred datumom prenehanja veljavnosti
         patenta, to je na datum, določen ob upoštevanju negativnega trajanja DVC, ali pa je treba navedeno trajanje DVC zaokrožiti
         na nič in šestmesečni rok računati od datuma prenehanja veljavnosti navedenega patenta.

      28      Najprej je treba poudariti, da člen 13(1) Uredbe št. 1768/92 določa, da DVC velja za obdobje, ki je enako času, ki je potekel
         med datumom, ko je bila vložena prijava za osnovni patent, in datumom prvega DP v Uniji, skrajšanem za dobo petih let. Niti
         besedilo navedene določbe niti katerakoli druga določba te uredbe ne omogočata domneve, da ta uredba nujno nasprotuje temu,
         da ima DVC negativno trajanje.

      29      Člen 13 Uredbe št. 1768/92 se tako ne sme razlagati izključno glede na besedilo, ampak je treba upoštevati tudi splošno sistematiko
         in cilje sistema, v katerega se umešča (glej v tem smislu sodbi z dne 11. decembra 2003 v zadevi Hässle, C‑127/00, Recueil,
         str. I‑14781, točka 55, in z dne 3. septembra 2009 v zadevi AHP Manufacturing, C-482/07, ZOdl., str. I‑7295, točka 27).

      30      Na prvem mestu je treba glede splošne sistematike Uredbe št. 1768/92 ugotoviti, da njen člen 10 določa, da če vloga za DVC
         in izdelek, na katerega se nanaša, izpolnjujeta pogoje iz te uredbe, pristojni organ podeli ta certifikat. Vendar je treba
         ugotoviti, da pogoj pozitivnega trajanja DVC ni niti eden od vsebinskih pogojev za pridobitev certifikata iz člena 3 Uredbe
         št. 1768/92 niti eden izmed formalnih pogojev iz členov od 7 do 9 te uredbe.

      31      Na drugem mestu je treba glede ciljev Uredbe št. 1768/92 spomniti, da je temeljni cilj navedene uredbe, kot je naveden v njeni
         prvi in drugi uvodni izjavi, zagotoviti ustrezno varstvo za spodbujanje raziskav v farmaciji, ki odločilno prispeva k nadaljnjemu
         izboljševanju javnega zdravja (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo AHP Manufacturing, točka 30).

      32      V zvezi s tem je sprejetje navedene uredbe v njeni tretji, četrti in osmi uvodni izjavi obrazloženo s prekratko dobo dejanskega
         patentnega varstva, ki ne omogoča povrnitve naložb, vloženih v farmacevtske raziskave, ob upoštevanju časa, ki preteče med
         vložitvijo patentne prijave za novo zdravilo in izdajo DP za navedeno zdravilo (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo AHP
         Manufacturing, točka 30).

      33      Namen Uredbe št. 1768/92 je tako odpraviti to pomanjkljivost z uvedbo DVC za zdravila. Poleg teh ciljev ta uredba priznava
         tudi, kot je razvidno iz njene devete uvodne izjave, da je v tako kompleksnem in občutljivem sektorju, kot je farmacevtski,
         treba upoštevati vse interese, skupaj z interesi javnega zdravja, in tako zagotoviti, da traja monopol nad uporabo le toliko
         časa, kolikor je potrebno za povrnitev vložkov, in da se torej po nepotrebnem ne odlaga trenutek, ko zadevni izdelek postane
         javna dobrina (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo AHP Manufacturing, točki 30 in 39).

      34      Glede Uredbe št. 1901/2006, s katero je bil med drugim spremenjen člen 13 Uredbe št. 1768/92 v prvotni različici, je treba
         ugotoviti, da – kot je razvidno iz uvodne izjave 26 – sledi cilju poplačati vloženi trud za oceno učinkov zadevnega zdravila
         s tem, da imetniku osnovnega patenta, ki je opravil vse raziskave, priporočene v dogovorjenem načrtu pediatričnih raziskav,
         ki je bil potrjen za zadevno zdravilo, podeli nagrado v obliki šestmesečnega podaljšanja DVC.

      35      Čeprav DVC z negativnim trajanjem ali trajanjem nič sam po sebi ni koristen, pa lahko tak DVC od sprejetja Uredbe št. 1901/2006
         dalje postane koristen za imetnika osnovnega patenta, ki želi pridobiti pediatrično podaljšanje. Člen 13(3) Uredbe št. 1768/92
         namreč določa možnost šestmesečnega podaljšanja trajanja DVC, ki se izračuna v skladu z odstavkom 1 tega člena, in torej omogoča
         podaljšanje petnajstletnega obdobja varstva, navedenega v osmi uvodni izjavi Uredbe št. 1768/92.

      36      Vendar kot je razvidno iz uvodne izjave 27 Uredbe št. 1901/2006 in povezanih določb členov 13(3) Uredbe št. 1768/92 in 36(1)
         Uredbe št. 1901/2006, je odobritev pediatričnega podaljšanja možna le, če je DVC podeljen na podlagi Uredbe št. 1768/92.

      37      Torej, če bi se prijava za DVC zavrnila zato, ker je rezultat izračuna, določenega v členu 13(1) zadnjenavedene uredbe, negativno
         trajanje ali trajanje nič, imetnik osnovnega patenta ne bi mogel pridobiti podaljšanja varstva, ki mu ga daje tak patent,
         tudi če je izvedel vse študije v skladu z dogovorjenim načrtom pediatričnih raziskav v smislu člena 36 Uredbe št. 1901/2006.
         Taka zavrnitev bi lahko vplivala na polni učinek Uredbe št. 1901/2006 in bi zato lahko ogrozila cilje, ki jim sledi ta uredba,
         to je poplačati vloženi trud za oceno pediatričnih učinkov zadevnega zdravila.

      38      Zato je treba ugotoviti, da je iz obravnave povezanih uredb št. 1768/92 in št. 1901/2006 razvidno, da DVC in pediatrično podaljšanje
         skupaj imetniku osnovnega patenta podeljujeta ekskluzivno pravico, ki lahko traja največ petnajst let in šest mesecev od izdaje
         prvega DP za zadevno zdravilo v Uniji.

      39      Iz tega najdaljšega možnega trajanja je razvidno, da je pediatrično podaljšanje koristno, če negativno trajanje ne presega
         šestih mesecev. Z drugimi besedami, cilj Uredbe št. 1901/2006 je dosežen, če je imetnik osnovnega patenta pridobil prvo DP
         za zadevno zdravilo v Uniji v obdobju med štirimi leti in pol ter petimi leti od prijave osnovnega patenta. DVC se zato lahko
         podeli, če je med prijavo osnovnega patenta in pridobitvijo takega DP minilo manj kot pet let.

      40      Iz tega je razvidno, da je treba ugotoviti, da podelitev DVC ni mogoče zavrniti zgolj zato, ker obdobje, ki je določeno v
         skladu s pravili za izračun, določenimi v členu 13(1) Uredbe št. 1768/92, ni pozitivno.

      41      Glede vprašanja, kdaj začne teči pediatrično podaljšanje za obdobje šestih mesecev, je treba ugotoviti, da če je med datumom
         vložitve prijave za osnovni patent in datumom prvega DP v Uniji preteklo manj kot pet let, to podaljšanje ne more začeti veljati
         na datum prenehanja veljavnosti osnovnega patenta, tako da bi se štelo, da je trajanje navedenega certifikata enako nič. Taka
         rešitev bi bila namreč v nasprotju s pravili za izračun, določenimi v členu 13(1) Uredbe št. 1768/92, ker ta določa, da je
         trajanje DVC enako obdobju med datumom vložitve prijave osnovnega patenta in datumom prvega DP v Uniji, skrajšanemu za dobo
         petih let.

      42      Če je trajanje DVC negativno, ga torej ni mogoče zaokrožiti na nič. Trajanje pediatričnega podaljšanja, določenega v Uredbi
         št. 1901/2006, začne teči od datuma, ki se določi tako, da se od datuma prenehanja veljavnosti patenta odšteje razlika med
         petimi leti in trajanjem obdobja, ki je poteklo med vložitvijo prijave patenta in izdajo prvega DP.

      43      Le če je obdobje med vložitvijo prijave osnovnega patenta in datumom prvega DP v Uniji za zadevno zdravilo dolgo natančno
         pet let, ima lahko DVC trajanje nič in pediatrično podaljšanje za obdobje šest mesecev začne teči na datum, ko osnovni patent
         preneha veljati.

      44      V okoliščinah spora v glavni stvari bi DVC in pediatrično podaljšanje skupaj imetniku osnovnega patenta podelila varstvo za
         obdobje dveh mesecev in šestnajstih dni, ki začne učinkovati ob izteku zakonskega trajanja osnovnega patenta. Zato v obravnavanem
         primeru podelitev DVC z negativnim trajanjem omogoča uresničitev cilja Uredbe št. 1901/2006.

      45      Iz zgoraj navedenega izhaja, da je treba na zastavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 13 Uredbe št. 1768/92 v povezavi
         s členom 36 Uredbe št. 1901/2006 razlagati tako, da se DVC za zdravila lahko podeli, če je med datumom vložitve prijave za
         osnovni patent in datumom prvega DP v Uniji preteklo manj kot pet let. V tem primeru začne trajanje pediatričnega podaljšanja,
         določenega v zadnjenavedeni uredbi, teči od datuma, ki se določi tako, da se od datuma prenehanja veljavnosti patenta odšteje
         razlika med petimi leti in trajanjem obdobja, ki je poteklo med vložitvijo prijave patenta in izdajo prvega DP.

       Stroški
      46      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      Člen 13 Uredbe Sveta (EGS) št. 1768/92 z dne 18. junija 1992 o uvedbi dodatnega varstvenega certifikata za zdravila, kakor
            je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 1901/2006 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2006, v povezavi s členom
            36 Uredbe št. 1901/2006, je treba razlagati tako, da se dodatni varstveni certifikat za zdravila lahko podeli, če je med datumom
            vložitve prijave za osnovni patent in datumom prvega dovoljenja za promet v Evropski uniji preteklo manj kot pet let. V tem
            primeru začne trajanje pediatričnega podaljšanja, določenega v zadnjenavedeni uredbi, teči od datuma, ki se določi tako, da
            se od datuma prenehanja veljavnosti patenta odšteje razlika med petimi leti in trajanjem obdobja, ki je poteklo med vložitvijo
            prijave patenta in izdajo prvega dovoljenja za promet.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 22. decembra 2010.#Bogusław Juliusz Dankowski proti Dyrektor Izby Skarbowej w Łodzi.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Naczelny Sąd Administracyjny.#Zadeva C-438/09.

text:
      Zadeva C-438/09
      Bogusław Juliusz Dankowski
      proti
      Dyrektor Izby Skarbowej w Łodzi
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo
      Naczelny Sąd Administracyjny)
      „Šesta direktiva o DDV – Pravica do odbitka vstopnega davka – Opravljene storitve – Subjekti, ki niso vpisani v register zavezancev za plačilo DDV – Obvezne navedbe na računu za namene DDV – Nacionalni davčni predpisi – Izključitev pravice do odbitka na podlagi člena 17(6) Šeste direktive o DDV“
      Povzetek sodbe
      1.        Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Odbitek vstopnega davka
            – Odbitek, ki ga izvede davčni zavezanec, ki ta davek plača za storitve, ki jih opravi drug davčni zavezanec, ki ni registriran
            za namene tega davka – Zahteva – Račun, ki ga izda ta izvajalec in vsebuje vse zahtevane podatke
      (Direktiva Sveta 77/388, člena 18(1)(a)) in 22(3)(b))
      2.        Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Odbitek vstopnega davka
            – Izključitve pravice do odbitka – Pristojnost držav članic, da ohranijo izključitve, ki so obstajale ob začetku veljave Šeste
            direktive – Nacionalna ureditev, ki izključuje pravico do odbitka davka, ki ga je plačal davčni zavezanec drugemu davčnemu
            zavezancu, ker ni registriran za namene tega davka – Nedopustnost
      (Direktiva Sveta 77/388, člen 17(6))
      1.        Člena 18(1)(a) in 22(3)(b) Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih, kakor je bila
         spremenjena z Direktivo 2006/18, je treba razlagati tako, da ima davčni zavezanec pravico do odbitka davka na dodano vrednost,
         plačanega kot vstopni davek za storitve, ki jih opravlja drugi davčni zavezanec, ki ni registriran za namene tega davka, če
         zadevni računi vsebujejo vse podatke, ki jih zahteva člen 22(3)(b), zlasti tiste, ki so potrebni za identifikacijo osebe,
         ki je te račune izdala, in vrste opravljenih storitev.

      Če ima pristojna davčna uprava na voljo podatke, potrebne za ugotovitev, da je davčni zavezanec kot prejemnik zadevnih marketinških
         storitev zavezan za plačilo davka na dodano vrednost, v zvezi z njegovo pravico do odbitka vstopnega davka ne more določiti
         dodatnih pogojev, zaradi katerih bi lahko bilo uveljavljanje te pravice popolnoma nemogoče.

      Če oseba, ki opravlja storitve, ne izpolni obveznosti, določene v členu 22(1) Šeste direktive, to ne more zbuditi dvoma o
         pravici do odbitka, do katere je upravičen prejemnik teh storitev na podlagi člena 17(2) te direktive.

      (Glej točke 35, 36 in 38 ter točko 1 izreka.)
      2.        Člen 17(6) Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih, kakor je bila spremenjena z Direktivo
         2006/18, je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, ki izključuje pravico do odbitka davka na dodano vrednost,
         ki ga je plačal davčni zavezanec drugemu davčnemu zavezancu, ki je opravil storitve, če ta ni registriran za namene tega davka.

      Kajti pristojnost, ki jo imajo države članice na podlagi člena 17(6) Šeste direktive, ne pomeni neomejene diskrecijske pravice,
         da iz pravice do odbitka davka na dodano vrednost izključijo vse oziroma skoraj vse blago in storitve in tako odvzamejo bistvo
         sistemu, uvedenemu z določbami te direktive. Ta pristojnost se zato ne nanaša na splošne izključitve in držav članic ne oprosti
         obveznosti, da zadostno opredelijo vrsto in namen blaga in storitev, za katere je odbitek izključen.

      (Glej točki 41 in 47 ter točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 22. decembra 2010(*)

      „Šesta direktiva o DDV – Pravica do odbitka vstopnega davka – Opravljene storitve – Subjekti, ki niso vpisani v register zavezancev za plačilo DDV – Obvezne navedbe na računu za namene DDV – Nacionalni davčni predpisi – Izključitev pravice do odbitka na podlagi člena 17(6) Šeste direktive o DDV“
      V zadevi C‑438/09,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Naczelny Sąd Administracyjny
         (Poljska) z odločbo z dne 14. julija 2009, ki je prispela na Sodišče 9. novembra 2009, v postopku

      Bogusław Juliusz Dankowski
      proti
      Dyrektor Izby Skarbowej w Łodzi,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi K. Lenaerts, predsednik senata, D. Šváby, sodnik, R. Silva de Lapuerta (poročevalka), sodnica, E. Juhász in T. von
         Danwitz, sodnika,

      generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
      sodni tajnik: K. Malacek, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 11. novembra 2010,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Bogusława Juliusza Dankowskega R. Grzejszczak in J. Skrzydlo, T. Grzejszczak in A. Kania, odvetniki,
      –        za poljsko vlado A. Kramarczyk, M. Szpunar in B. Majczyna, zastopniki,
      –        za nemško vlado C. Blaschke in J. Möller, zastopnika,
      –        za grško vlado Z. Chatzipavlou, D. Tsagkaraki in K. Georgiadis, zastopniki,
      –        za Evropsko komisijo D. Triantafyllou, A. Stobiecka-Kuik in K. Herrmann, zastopniki,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,

      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 17(2) in (6) ter 18 in 22 Šeste direktive Sveta z dne 17.
         maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova
         za odmero (77/388/EGS) (UL L 145, str. 1), v različici, ki je veljala v času nastanka dejstev.

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med B. J. Dankowskim in Dyrektor Izby Skarbowej w Łodzi (direktorjem davčnega urada
         v Lodžu) glede omejitve pravice do odbitka davka na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV).

       Pravni okvir
       Pravo Unije
      3        Člen 2 Šeste direktive določa:

      „Predmet davka na dodano vrednost je naslednje:
      1.      dobava blaga ali storitev, ki jo davčni zavezanec, ki deluje kot tak, opravi na ozemlju države za plačilo;
      […]“
      4        Člen 4 te direktive določa:

      „1.      ‚Davčni zavezanec‘ je vsaka oseba, ki kjerkoli neodvisno opravlja katero koli gospodarsko dejavnost iz odstavka 2, ne glede
         na namen ali rezultat te dejavnosti.

      2.      Gospodarske dejavnosti iz odstavka 1 obsegajo vse dejavnosti proizvajalcev, trgovcev in oseb, ki opravljajo storitve, vključno
         z rudarskimi in kmetijskimi dejavnostmi in dejavnostmi samostojnih poklicev. […]

      […]“
      5        Člen 17 Šeste direktive določa:

      „1.      Pravica do odbitka nastane v trenutku, ko nastane obveznost za obračun odbitnega davka.
      2.      Dokler se blago in storitve uporabljajo za namene njegovih obdavčljivih transakcij, je davčni zavezanec upravičen odbiti davek,
         ki ga je dolžan plačati:

      (a)      davek na dodano vrednost, ki ga je dolžan plačati ali ga je plačal za blago ali storitve, ki mu jih je dobavil ali mu jih
         bo dobavil drug davčni zavezanec;

      […]
      6.      Najkasneje pred potekom štirih let od datuma začetka veljavnosti te direktive Svet na predlog Komisije soglasno odloči, kateri
         izdatki niso upravičeni do odbitka davka na dodano vrednost. Davek na dodano vrednost v nobenem primeru ni odbiten za izdatke,
         ki niso strogo poslovni izdatki, kot so izdatki za luksuzne predmete, razvedrilo ali zabavo.

      Do začetka veljavnosti zgornjih pravil lahko države članice ohranijo vse izključitve, določene v njihovih nacionalnih zakonodajah
         ob začetku veljavnosti te direktive.

      […]“
      6        Člen 18(1)(a) Šeste direktive določa:

      „Za uveljavljanje svoje pravice do odbitka mora davčni zavezanec:
      (a)      za odbitke po členu 17(2)(a) imeti račun, sestavljen v skladu s členom 22(3) […]“
      7        Člen 22(1) te direktive določa:

      „(a)      Vsak davčni zavezanec prijavi začetek, spremembo ali prenehanje svoje dejavnosti kot davčni zavezanec. […]
      […]
      (c)      Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, da identificirajo s posamično številko:
      –        vsak davčni zavezanec […] ki na ozemlju države opravlja dobave blaga ali storitev, ki mu dajejo pravico do odbitka, razen
         dobav blaga ali storitev, za katere davek plača izključno naročnik ali prejemnik […].“

      8        Člen 22(3) Šeste direktive določa:

      „(a)      Vsak davčni zavezanec za vsako dobavo blaga in storitev, ki jo opravi drugemu davčnemu zavezancu, izda račun […]
      (b)      Brez poseganja v posebno ureditev, ki jo določa ta direktiva, se za namene DDV na računih, ki se izstavljajo v skladu s […]
         točk[o] (a) zahtevajo samo naslednji podatki:

      –        datum izdaje,
      –        zaporedna številka […],
      –        identifikacijska številka za DDV iz odstavka 1(c), pod katero je davčni zavezanec dobavil blago ali opravil storitve […];
      –        […] identifikacijska številka za DDV iz odstavka 1(c), pod katero so bile zanj opravljene storitve […],
      –        polno ime in naslov davčnega zavezanca in njegovega naročnika,
      –        […] obseg in vrsta opravljenih storitev;
      –        datum, na katerega je bil[a] […] opravljena storitev […],
      […]“
      9        Člen 22(8) Šeste direktive določa:

      „Države članice lahko določijo še druge obveznosti, za katere menijo, da so potrebne za pravilno pobiranje davka in za preprečevanje
         davčnih utaj […].

      Možnost, ki je predvidena v prvem pododstavku, se ne more uporabljati za nalaganje dodatnih obveznosti, ki jih je več, kot
         je določeno v odstavku 3.“

       Nacionalna ureditev
      10      Člen 96 zakona o davku na blago in storitve (ustawa o podatku od towarów i usług) z dne 11. marca 2004 v različici, veljavni
         v času dejanskega stanja v postopku v glavni stvari, določa, da morajo davčni zavezanci pred izvedbo prvega obdavčljivega
         dejanja vodji davčnega urada predložiti prijavo za vpis v davčni register.

      11      Člen 88(3a), točka 1a, tega zakona določa, da računi ne morejo biti osnova za zmanjšanje dolgovanega vstopnega davka in vračila
         razlike davka ali vračila vstopnega davka, če je prodaja izkazana z računi, ki jih izstavi neobstoječi subjekt ali subjekt,
         ki ni pooblaščen za izdajanje računov.

      12      Določbe uredbe o izvajanju tega zakona, ki jo je sprejel minister za finance, določajo, da registrirani davčni zavezanci tako
         kot dejanski zavezanci za DDV, ki imajo davčno identifikacijsko številko, izdajajo račune, ki so označeni z izrazom „račun
         z obračunanim DDV“.

      13      Člen 48(4), točka 1a, te uredbe določa, da v primeru, da je prodaja blaga ali storitev izkazana z računi, ki jih izstavi neobstoječi
         subjekt ali subjekt, ki ni pooblaščen za izdajanje računov, ti niso osnova za zmanjšanje vstopnega davka in vračila razlike
         davka ali vračila vstopnega davka.

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      14      B. J. Dankowski, tožeča stranka v postopku v glavni stvari, je lastnik podjetja Dan‑Trak. Med letoma 2004 in 2006 je M. Płacek,
         direktor podjetja Artem‑Studio, zanj opravil številne obdavčljive marketinške storitve. M. Płacek ni izpolnil obveznosti vpisa
         v register zavezancev za plačilo DDV in tega davka tudi ni obračunaval, čeprav je za opravljene storitve izdajal račune, v
         katerih je bil obračunan dolgovani davek.

      15      Dyrektor Izby Skarbowej w Łodzi je z odločbo z dne 23. marca 2007 ob tem, da ni podvomil o dejanski izvedbi storitev, B. J.
         Dankowskemu zavrnil pravico do odbitka vstopnega davka, navedenega na računih, ki jih je izdal M. Płacek.

      16      V obrazložitvi te odločbe je bilo navedeno, da izdajatelj računov ni bil registriran kot zavezanec za plačilo DDV in da zato,
         ker ni izpolnil obveznosti vpisa, ki je zahtevan v skladu z zadevnimi nacionalnimi predpisi, računi, ki jih je izdal ta subjekt,
         niso osnova za odbitek vstopnega davka.

      17      B. J. Dankowski je nato zoper to odločitev vložil tožbo pri Wojewódzki Sąd Administracyjny w Łodzi (vojvodsko upravno sodišče
         v Lodžu). V obrazložitvi tožbe je med drugim navedel, da je vpis subjekta kot zavezanca za plačilo DDV le tehnično opravilo
         in ne bi mogel vplivati na pravico do odbitka vstopnega davka.

      18      S sodbo z dne 4. decembra 2007 je Wojewódzki Sąd Administracyjny w Łodzi tožbo zavrnilo.

      19      B. J. Dankowski v kasacijski pritožbi, ki jo je vložil pri Naczelny Sąd Administracyjny, med drugim očita neskladnost poljskega
         davčnega prava s pravom Unije in napačno razlago člena 17(6) Šeste direktive.

      20      V teh okoliščinah je Naczelny Sąd Administracyjny prekinilo odločanje in Sodišču v prehodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali načela skupnostnega sistema DDV, zlasti člen 17(6) Šeste direktive […], ne nasprotujejo zakonodaji države članice, v skladu
         s katero davčni zavezanec ne pridobi pravice do odbitka vstopnega davka, navedenega na računu z obračunanim DDV, ki ga izda
         subjekt, ki ni vpisan v register zavezancev za plačilo DDV?

      2.      Ali je za odgovor na prvo vprašanje upoštevno, da:
      a)      ni dvoma, da se za transakcije, navedene na računu z obračunanim DDV, plača DDV in da so bile dejansko opravljene;
      b)      so bili na računu navedeni vsi podatki, ki so zahtevani po pravu Skupnosti;
      c)      je bila omejitev pravice davčnega zavezanca do odbitka vstopnega davka, izkazanega na računu, ki ga izstavi neregistriran
         subjekt, določena v nacionalnem pravnem redu, ki je veljal pred pristopom Republike Poljske k Skupnosti?

      3.      Ali je odgovor na prvo vprašanje odvisen od izpolnitve dodatnih meril (na primer, ali je treba dokazati, da je davčni zavezanec
         ravnal v dobri veri)?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
      21      Predložitveno sodišče s svojimi tremi vprašanji, ki jih je treba preučiti skupaj, v bistvu sprašuje, ali lahko davčni zavezanec
         v okoliščinah obravnavanega primera in ob upoštevanju členov 18(1)(a) in 22(3)(b) Šeste direktive uveljavlja pravico do odbitka
         DDV, plačanega kot vstopni davek za storitve, ki jih opravlja drugi davčni zavezanec, ki ni registriran za namene DDV, in
         če je odgovor pritrdilen, ali člen 17(6) te direktive nasprotuje nacionalni ureditvi, ki izključuje pravico do odbitka, če
         je storitve opravil tak davčni zavezanec.

       Prvi del vprašanj za predhodno odločanje
      22      Najprej je treba opozoriti, da je pravica do odbitka, določena v členu 17(2) Šeste direktive, sestavni del sistema DDV in
         je načeloma ni mogoče omejiti (glej sodbi z dne 8. januarja 2002 v zadevi Metropol in Stadler, C‑409/99, Recueil, str. I‑81,
         točka 42, in z dne 26. maja 2005 v zadevi Kretztechnik, C‑465/03, ZOdl., str. I‑4357, točka 33).

      23      Pravica do odbitka se izvede takoj za vse davke, ki so bili naloženi na vstopne transakcije (glej sodbe z dne 13. marca 2008
         v zadevi Securenta, C‑437/06, ZOdl., str. I‑1597, točka 24; z dne 4. junija 2009 v zadevi SALIX Grundstücks‑Vermietungsgesellschaft,
         C‑102/08, ZOdl., str. I‑4629, točka 70, in z dne 29. oktobra 2009 v zadevi SKF, C‑29/08, ZOdl., str. I‑10413, točka 55).

      24      Namen tako vzpostavljenega sistema odbitkov je namreč podjetniku v celoti olajšati breme dolgovanega ali plačanega DDV v okviru
         vseh njegovih gospodarskih dejavnosti. Skupni sistem DDV tako zagotavlja nevtralnost v zvezi z davčnim bremenom vseh gospodarskih
         dejavnosti, ne glede na njihove cilje ali rezultate, če so navedene dejavnosti načeloma same predmet DDV (glej sodbo z dne
         29. aprila 2004 v zadevi Faxworld, C‑137/02, ZOdl., str. I‑5547, točka 37, in zgoraj navedeno sodbo SKF, točka 56).

      25      V zvezi s postopkom v glavni stvari ni sporno, da je subjekt zadevne storitve opravil kot vstopne transakcije in da je tožeča
         stranka v postopku v glavni stvari te storitve uporabila za namene obdavčljivih izstopnih transakcij.

      26      Zaradi tega so izpolnjeni bistveni pogoji glede nastanka pravice do odbitka vstopnega davka, določeni v členu 17(2) Šeste
         direktive.

      27      Glede podrobnih pravil o izvrševanju pravice do odbitka člen 18(1)(a) Šeste direktive določa, da morajo davčni zavezanci imeti
         račun, sestavljen v skladu s členom 22(3) te direktive.

      28      Člen 22(3)(b) določa, katere podatke morajo vsebovati računi za namene DDV, ki se izstavljajo v skladu z določbami člena 22(3)(a)
         Šeste direktive, katerega zadnja točka določa, da vsak davčni zavezanec za vsako dobavo blaga in storitev, ki jo opravi drugemu
         davčnemu zavezancu, izda račun.

      29      Glede navedb iz člena 22(3)(b) Šeste direktive je predložitveno sodišče ugotovilo, da so računi, ki jih je predložila tožeča
         stranka iz postopka v glavni stvari, vsebovali vse podatke, zahtevane na podlagi te določbe. Zlasti iz spisa, predloženega
         Sodišču, in tudi iz podatkov, ki jih je posredovala poljska vlada na obravnavi, je razvidno, da so ti računi vsebovali davčno
         identifikacijsko številko zadevne osebe, ki opravlja storitve, ki jo poljski davčni organi po uradni dolžnosti dodelijo subjektom
         ne glede na to, ali sami zahtevajo registracijo.

      30      Čeprav se ta določba sklicuje na „identifikacijsko številko za DDV“, je treba upoštevati, da davčna identifikacijska številka,
         ki je dodeljena v tem primeru, zagotavlja identifikacijo zadevnega davčnega zavezanca in izpolnjuje zahteve iz člena 22(3)(b),
         tretja alinea, Šeste direktive.

      31      Vendar pa, kot navaja predložitveno sodišče, čeprav je izvajalec storitve izdajal račune za storitve, opravljene za tožečo
         stranko iz postopka v glavni stvari, pri pristojnih organih ni zaprosil za registracijo za namene DDV.

      32      Člen 22(1) Šeste direktive določa, da vsak davčni zavezanec prijavi začetek svoje dejavnosti kot davčni zavezanec.

      33      Vendar pa ne glede na pomen take registracije za pravilno delovanje sistema DDV, neizpolnitev te obveznosti s strani davčnega
         zavezanca ne more zbuditi dvoma o pravici do odbitka, ki jo drugemu davčnemu zavezancu daje člen 17(2) Šeste direktive.

      34      Člen 22(1) Šeste direktive določa le obveznost prijave začetka, spremembe ali prenehanja dejavnosti, državam članicam pa nikakor
         ne dovoljuje, da če prijava ni bila opravljena, uveljavljanje pravice do odbitka odložijo do dejanskega začetka običajnega
         izvrševanja obdavčenih transakcij ali da davčnemu zavezancu preprečijo uveljavljanje te pravice (glej sodbi z dne 21. marca 2000
         v združenih zadevah Gabalfrisa in drugi, od C‑110/98 do C‑147/98, Recueil, str. I‑1577, točka 51, in z dne 21. oktobra 2010
         v zadevi Nidera Handelscompagnie, C‑385/09, še neobjavljena v ZOdl., točka 48).

      35      Če ima pristojna davčna uprava na voljo podatke, potrebne za ugotovitev, da je davčni zavezanec kot prejemnik zadevnih marketinških
         storitev zavezan za plačilo DDV, v zvezi z njegovo pravico do odbitka vstopnega davka ne more določiti dodatnih pogojev, zaradi
         katerih bi lahko bilo uveljavljanje te pravice popolnoma nemogoče (glej sodbi z dne 8. maja 2008 v združenih zadevah Ecotrade,
         C‑95/07 in C‑96/07, ZOdl., str. I‑3457, točka 64, in z dne 30. septembra 2010 v zadevi Uszodaépítő, C‑392/09, še neobjavljena
         v ZOdl., točka 40).

      36      Če oseba, ki opravlja storitve, ne izpolni obveznosti, določene v členu 22(1) Šeste direktive, to ne more zbuditi dvoma o
         pravici do odbitka, do katere je upravičen prejemnik teh storitev na podlagi člena 17(2) te direktive.

      37      Enako je v primeru člena 22(8) Šeste direktive, na podlagi katerega lahko države članice določijo še druge obveznosti, za
         katere menijo, da so potrebne za pravilno pobiranje davka in za preprečevanje davčnih utaj. Če bi namreč ta določba državam
         članicam dovoljevala, da sprejmejo nekatere ukrepe, pa ti ne smejo preseči tega, kar je potrebno za dosego ciljev, in jih
         torej ni mogoče uporabiti tako, da bi lahko sistematično izpodbijali pravico do odbitka DDV, ki je temeljno načelo skupnega
         sistema DDV (glej sodbo z dne 18. decembra 1997 v združenih zadevah Molenheide in drugi, C‑286/94, C‑340/95, C‑401/95 in C‑47/96,
         Recueil, str. I-7281, točka 47, ter zgoraj navedeni sodbi Gabalfrisa in drugi, točka 52, in Ecotrade, točki 65 in 66).

      38      Iz teh ugotovitev je razvidno, da je treba člena 18(1)(a) in 22(3)(b) Šeste direktive razlagati tako, da ima davčni zavezanec
         pravico do odbitka DDV, plačanega kot vstopni davek za storitve, ki jih opravlja drugi davčni zavezanec, ki ni registriran
         za namene DDV, če zadevni računi vsebujejo vse podatke, ki jih zahteva člen 22(3)(b), zlasti tiste, ki so potrebni za identifikacijo
         osebe, ki je te račune izdala, in vrste opravljenih storitev.

       Drugi del vprašanj za predhodno odločanje
      39      Predložitveno sodišče zato, ker ima na podlagi Šeste direktive tožeča stranka v postopku o glavni stvari pravico do odbitka,
         sprašuje, ali je treba člen 17(6) Šeste direktive razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, ki izključuje pravico
         do odbitka DDV, ki ga je plačal davčni zavezanec drugemu davčnemu zavezancu, ki je opravil storitve, če ta ni registriran
         za namene DDV.

      40      V zvezi s tem je treba spomniti, da pomeni ta določba odstopanje, na podlagi katerega je pod določenimi pogoji zadevni državi
         članici namreč dovoljeno ohraniti vse izključitve pravice do odbitka, določene v njeni nacionalni zakonodaji ob začetku veljavnosti
         Šeste direktive za zadevno državo članico, do takrat, ko Svet sprejme določbe, predvidene v tem členu (glej sodbi z dne 11. decembra 2008
         v zadevi Danfoss in AstraZeneca, C‑371/07, ZOdl., str. I‑9549, točka 28, in z dne 15. aprila 2010 v združenih zadevah X Holding
         in Oracle Nederland, C‑538/08 in C‑33/09, ZOdl., str. I-3129, točka 38).

      41      Glede obsega te določbe je Sodišče presodilo, da pristojnost, ki jo imajo države članice na podlagi člena 17(6) Šeste direktive,
         ne pomeni neomejene diskrecijske pravice, da iz pravice do odbitka izključijo vse oziroma skoraj vse blago in storitve in
         tako odvzamejo bistvo sistemu, uvedenemu z določbami te direktive. Ta pristojnost se zato ne nanaša na splošne izključitve
         in držav članic ne oprosti obveznosti, da zadostno opredelijo vrsto in namen blaga in storitev, za katere je odbitek izključen
         (glej sodbe z dne 5. oktobra 1999 v zadevi Royscot in drugi, C‑305/97, Recueil, str. I‑6671, točki 22 in 24; z dne 14. julija 2005
         v zadevi Charles in Charles-Tijmens, C‑434/03, ZOdl., str. I‑7037, točki 33 in 35, in z dne 30. septembra 2010 v zadevi Oasis
         East, C‑395/09, še neobjavljena v ZOdl., točka 23).

      42      Ker gre za ureditev, ki pomeni odstopanje od načela pravice do odbitka DDV, jo je treba razlagati ozko (glej sodbo z dne 22. decembra 2008
         v zadevi Magoora, C‑414/07, ZOdl., str. I‑10921, točka 28, in zgoraj navedeno sodbo Oasis East, točka 24).

      43      Glede postopka v glavni stvari in morebitne uporabe odstopanja, določenega v členu 17(6) Šeste direktive, je treba ugotoviti,
         da je ta direktiva za Poljsko začela veljati na dan pristopa te države članice k Evropski uniji, torej 1. maja 2004. Zato
         je ta datum upošteven glede uporabe zgoraj navedene določbe za to državo članico (zgoraj navedena sodba Oasis East, točka 25).

      44      V okviru presoje zadevnih nacionalnih predpisov v postopku v glavni stvari je z vidika člena 17(6) Šeste direktive in navedene
         sodne prakse treba ugotoviti, da so ti predpisi splošni ukrep, s katerim se omeji pravica do odbitka vstopnega DDV za vse
         transakcije, ki jih opravi davčni zavezanec, ki ni izpolnil obveznosti vpisa v register zavezancev za plačilo DDV.

      45      Navedena ureditev tako vsebuje omejitev pravice do odbitka DDV, ki presega to, kar je dovoljeno s členom 17(6) Šeste direktive.

      46      Sodišče je namreč pojasnilo, da države članice niso pooblaščene, da ohranijo izključitve pravice do odbitka DDV, ki se na
         splošno uporabi za kateri koli izdatek, povezan s pridobitvijo blaga ali storitev (sodba z dne 23. aprila 2009 v zadevi PARAT
         Automotive Cabrio, C‑74/08, ZOdl., str. I‑3459, točki 28 in 29, in zgoraj navedena sodba Oasis East, točka 30).

      47      Iz vseh navedenih preudarkov izhaja, da je treba člen 17(6) Šeste direktive razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi,
         ki izključuje pravico do odbitka DDV, ki ga je plačal davčni zavezanec drugemu davčnemu zavezancu, ki je opravil storitve,
         če ta ni registriran za namene tega davka.

       Stroški
      48      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      1.      Člena 18(1)(a) in 22(3)(b) Šeste direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih
            davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero, kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 2006/18/ES
            z dne 14. februarja 2006, je treba razlagati tako, da ima davčni zavezanec pravico do odbitka davka na dodano vrednost, plačanega
            kot vstopni davek za storitve, ki jih opravlja drugi davčni zavezanec, ki ni registriran za namene tega davka, če zadevni
            računi vsebujejo vse podatke, ki jih zahteva člen 22(3)(b), zlasti tiste, ki so potrebni za identifikacijo osebe, ki je te
            račune izdala, in vrste opravljenih storitev.
      2.      Člen 17(6) Šeste direktive 77/388, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2006/18, je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni
            ureditvi, ki izključuje pravico do odbitka davka na dodano vrednost, ki ga je plačal davčni zavezanec drugemu davčnemu zavezancu,
            ki je opravil storitve, če ta ni registriran za namene tega davka.
      Podpisi
      * Jezik postopka: poljščina.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 12. marca 1975. # Antonio Gigante proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 31-71.


Sodba Sodišča z dne 14. decembra 1971. # Politi s.a.s. proti Ministero delle Finanze della Repubblica Italiana. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunale civile e penale di Torino - Italija. # Zadeva 43-71.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 28. januarja 1992. # Volker Steen proti Deutsche Bundespost. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Arbeitsgericht Elmshorn - Nemčija. # Zadeva C-332/90.


title: Sodba Sodišča (peti senat) z dne 26. julija 2017.#Postopek na predlog Jana Šalplachte.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesarbeitsgericht.#Predhodno odločanje – Območje svobode, varnosti in pravice – Dostop do pravnega varstva v čezmejnih sporih – Direktiva 2003/8/ES – Minimalna skupna pravila v zvezi z brezplačno pravno pomočjo pri takih sporih – Področje uporabe – Ureditev države članice, s katero je določeno, da se ne povrnejo stroški prevoda dokazil, potrebnih za obravnavanje vloge za brezplačno pravno pomoč.#Zadeva C-670/15.

text:
      SODBA SODIŠČA (peti senat)
   z dne 26. julija 2017 (
         *1
      )
   „Predhodno odločanje – Območje svobode, varnosti in pravice – Dostop do pravnega varstva v čezmejnih sporih – Direktiva 2003/8/ES – Minimalna skupna pravila v zvezi z brezplačno pravno pomočjo pri takih sporih – Področje uporabe – Ureditev države članice, s katero je določeno, da se ne povrnejo stroški prevoda dokazil, potrebnih za obravnavanje vloge za brezplačno pravno pomoč“
   V zadevi C‑670/15,
   katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Bundesarbeitsgericht (zvezno delovno sodišče, Nemčija) z odločbo z dne 5. novembra 2015, ki je na Sodišče prispela 15. decembra 2015, v postopku, ki ga je sprožil

      Jan Šalplachta,

   SODIŠČE (peti senat),
   v sestavi J. L. da Cruz Vilaça, predsednik senata, A. Tizzano (poročevalec), podpredsednik Sodišča, M. Berger, sodnica, ter E. Levits in F. Biltgen, sodnika,
   generalni pravobranilec: M. Szpunar,
   sodni tajnik: K. Malacek, administrator,
   na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 9. novembra 2016,
   ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

            –

            za J. Šalplachto K. Jurisch in P. Probst, odvetnika,

            –

            za nemško vlado M. Hellmann, T. Henze in J. Mentgen, agenti,

            –

            za češko vlado L. Březinová, M. Smolek in J. Vláčil, agenti,

            –

            za špansko vlado M. Sampol Pucurull, agent,

            –

            za Evropsko komisijo M. Heller in M. Wilderspin, agenta,

      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 1. februarja 2017
   izreka naslednjo
   Sodbo

            1

            Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 1 in 2 Direktive Sveta 2003/8/ES z dne 27. januarja 2003 o izboljšanju dostopa do pravnega varstva v čezmejnih sporih z uvedbo minimalnih skupnih pravil v zvezi s pravno pomočjo pri takih sporih (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 90).

            2

            Ta predlog je bil vložen v okviru postopka, ki ga je sprožil Jan Šalplachta zaradi plačila plač, ki mu jih družba Elektroanlagen & Computerbau GmbH, njegova nekdanja delodajalka, ni izplačala.

      Pravni okvir
   Pravo Unije

            3

            V uvodnih izjavah 5, 6, 18 in 23 Direktive 2003/8 je navedeno:

                     „(5)

                     Ta direktiva si prizadeva za pospeševanje uporabe [brezplačne] pravne pomoči v čezmejnih sporih za osebe, ki nimajo dovolj sredstev, kadar je pomoč potrebna, da se zagotovi dejanski dostop do pravnega varstva. Splošno priznano pravico do dostopa do pravnega varstva potrjuje tudi člen 47 Listine o temeljnih pravicah Evropske unije.

                     (6)

                     Dejanskega dostopa do pravnega varstva ne bi smelo ovirati niti pomanjkanje sredstev stranke v sporu, ne glede na to ali je tožnik ali toženec, niti težave, ki so posledica čezmejne razsežnosti spora.

               […]

                     (18)

                     Zapletenost in razlike med pravnimi sistemi držav članic ter stroški, neločljivo povezani s čezmejno razsežnostjo spora, ne bi smeli onemogočati dostopa do pravnega varstva. Pravna pomoč bi morala ustrezno pokriti stroške, neposredno povezane s čezmejno razsežnostjo spora.

               […]

                     (23)

                     Glede na to, da [brezplačno] pravno pomoč podeljuje država članica, v kateri sodišče zaseda ali v kateri se zahteva izvršitev, z izjemo predpravdnih nasvetov, mora v primeru, da prosilec za pravno pomoč nima stalnega ali običajnega bivališča v državi članici, v kateri zaseda sodišče, ta država članica uporabljati svojo zakonodajo v skladu z načeli te direktive.“

            4

            Člen 1 Direktive 2003/8, naslovljen „Cilji in področje uporabe“, določa:
            „1.   Namen te direktive je izboljšati dostop do pravnega varstva v čezmejnih sporih z uvedbo minimalnih skupnih pravil v zvezi [z brezplačno] pravno pomočjo za take spore.
            2.   Uporablja se za čezmejne spore v civilnih in gospodarskih zadevah ne glede na naravo sodišča. Zlasti se ne uporablja za davčne, carinske ali upravne zadeve.
            3.   V tej direktivi ‚država članica‘ pomeni države članice razen Danske.“

            5

            Člen 2 te direktive, naslovljen „Čezmejni spori“, določa:
            „1.   V tej direktivi je čezmejni spor tisti, v katerem ima stranka, ki zaprosi za pravno pomoč v smislu te direktive, stalno ali običajno bivališče v državi članici, ki ni država članica, v kateri zaseda sodišče ali v kateri se izvrši odločba.
            2.   Država članica, v kateri ima stranka stalno bivališče, se določi skladno s členom 59 Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah [(UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 42)].
            3.   Relevantni trenutek za odločitev, ali gre za čezmejni spor, je čas vložitve zahtevka v skladu s to direktivo.“

            6

            Člen 3 navedene direktive, naslovljen „Pravica do [brezplačne] pravne pomoči“, določa:
            „1.   Fizične osebe, vpletene v spor, ki ga ureja ta direktiva, imajo pravico do ustrezne [brezplačne] pravne pomoči, da se zagotovi njihov dejanski dostop do pravnega varstva v skladu s pogoji, določenimi v tej direktivi.
            2.   Šteje se, da je [brezplačna] pravna pomoč ustrezna, če zagotavlja:

                     (a)

                     predpravdne nasvete z namenom doseči poravnavo preden se sproži sodni postopek;

                     (b)

                     [brezplačno] pravno pomoč in zastopanje na sodišču ter oprostitev ali pomoč pri prejemnikovih stroških postopka, vključno s stroški iz člena 7 in honorarji za osebe, ki jih sodišče pooblasti za opravljanje dejanj med postopkom.

               Če prejemnik izgubi zadevo, v državah članicah, v katerih je stranka, ki izgubi, dolžna plačati stroške nasprotnika, [brezplačna] pravna pomoč vključuje stroške, ki jih je imela nasprotna stranka, če bi vključevala te stroške, če bi imel prejemnik stalno ali običajno bivališče v državi članici, v kateri zaseda sodišče.
            […]“

            7

            V členu 5 Direktive 2003/8, naslovljenem „Pogoji v zvezi s finančnimi viri“, je v odstavkih 1 in 2 določeno:
            „1.   Države članice podelijo [brezplačno] pravno pomoč osebam iz člena 3(1), ki so zaradi svojega premoženjskega položaja delno ali povsem nesposobne kriti stroške postopka iz člena 3(2), da jim zagotovijo dejanski dostop do pravnega varstva.
            2.   Premoženjski položaj posameznika oceni pristojni organ države članice, v kateri zaseda sodišče, glede na različne objektivne dejavnike, kot so dohodek, premoženje ali družinske razmere, vključno z oceno virov oseb, ki so od prosilca finančno odvisne.“

            8

            Člen 7 iste direktive, naslovljen „Stroški, povezani s čezmejno naravo spora“, določa:
            „Pravna pomoč, podeljena v državi članici, v kateri zaseda sodišče, krije naslednje stroške, neposredno povezane s čezmejno naravo spora:

                     (a)

                     tolmačenje,

                     (b)

                     prevajanje dokumentov, ki jih zahteva sodišče ali pristojni organ in predloži prejemnik ter ki so potrebni za rešitev zadeve, ter

                     (c)

                     potne stroške, ki jih nosi prosilec, ko zakon ali sodišče navedene države članice zahteva fizično navzočnost oseb, ki jih zadeva predstavitev prosilčeve zadeve, na sodišču in ko sodišče odloči, da zadevne osebe ne morejo biti na za sodišče sprejemljiv način drugače zaslišane.“

            9

            Člen 8 Direktive 2003/8, naslovljen „Stroški, ki jih krije država članica stalnega ali običajnega bivališča“, določa:
            „Država članica, v kateri ima prosilec za pravno pomoč stalno ali običajno bivališče, zagotovi [brezplačno] pravno pomoč, kot je navedeno v členu 3(2), potrebno za kritje:

                     (a)

                     stroškov v zvezi s pomočjo lokalnega odvetnika ali druge osebe, ki ima po zakonu pravico dajati pravne nasvete, ki so nastali v tej državi, dokler država članica, v kateri zaseda sodišče, ne prejme vloge za [brezplačno] pravno pomoč skladno s to direktivo;

                     (b)

                     prevod[a] vloge in potrebnih dokazil, ko se vloga za pravno pomoč predloži organom te države članice.“

            10

            Člen 12 te direktive, naslovljen „Organ, ki dodeljuje [brezplačno] pravno pomoč“, določa:
            „Brez poseganja v člen 8 [brezplačno] pravno pomoč odobri ali zavrne pristojni organ države članice, v kateri zaseda sodišče.“

            11

            Člen 13 navedene direktive, naslovljen „Predložitev in prenos vlog za [brezplačno] pravno pomoč“, določa:
            „1.   Vloge za [brezplačno] pravno pomoč se lahko predloži:

                     (a)

                     pristojnemu organu države članice, v kateri ima prosilec stalno ali običajno bivališče (predajni organ), ali

                     (b)

                     pristojnemu organu države članice, v kateri zaseda sodišče ali v kateri se izvršuje odločba (prejemni organ).

               2.   Vloge za [brezplačno] pravno pomoč se izpolnijo in dokazila prevedejo v:

                     (a)

                     uradni jezik ali enega od jezikov države članice pristojnega prejemnega organa, ki se ujema z enim od jezikov institucij Skupnosti, ali

                     (b)

                     drug jezi[k], za katerega je tista država članica navedla, da ga lahko sprejme v skladu s členom 14(3).

               […]
            4.   Pristojni predajni organ prosilcu pomaga zagotoviti, da so vlogi priložena vsa dokazila, za katera ve, da se zahtevajo za odločitev o vlogi. Prosilcu pomaga tudi pri zagotavljanju potrebnih prevodov dokazil skladno s členom 8(b).
            Pristojni predajni organ preda vlogo pristojnemu prejemnemu organu v drugi državi članici v 15 dneh po prejemu ustrezno izpolnjene vloge v enem od jezikov, omenjenih v odstavku 2, in dokazil, po potrebi prevedenih v enega od teh jezikov.
            […]
            6.   Države članice storitev, opravljenih skladno z odstavkom 4, ne smejo zaračunavati. […]“

      Nemško pravo

            12

            Člen 114(1) Zivilprozessordnung (zakonik o civilnem postopku) v različici, ki se je uporabljala v času dejanskega stanja postopka v glavni stvari (v nadaljevanju: ZPO), določa:
            „Stranka, ki zaradi svojega osebnega in finančnega položaja ne more poravnati stroškov postopka oziroma jih lahko poravna samo delno ali v več obrokih, na zahtevo prejme brezplačno pravno pomoč, če so s predvideno sodno tožbo ali obrambo na voljo zadostne možnosti za uspeh in se tožba ali obramba ne zdi zlonamerna. Za čezmejno brezplačno pravno pomoč znotraj Evropske unije dodatno veljajo členi od 1076 do 1078.“

            13

            Člen 117 ZPO določa:
            „(1)   Vloga za odobritev brezplačne pravne pomoči se vloži pri sodišču, pristojnem za odločanje v zadevi; […]
            (2)   Vlogi je treba priložiti izjavo stranke o osebnem in finančnem položaju (družinske razmere, poklic, premoženje, dohodki in bremena) ter ustrezna dokazila. […]“

            14

            Člen 1076 ZPO določa:
            „Za čezmejno brezplačno pravno pomoč v Evropski uniji, ki je v skladu z Direktivo [2003/8], veljajo členi od 114 do 127a, če ni v nadaljevanju določeno drugače.“

            15

            Člen 1078 ZPO določa:

                     „(1)

                     Za prejete zahteve v zvezi s čezmejno pravno pomočjo je pristojno sodišče, ki je pristojno za odločanje v zadevi, ali izvršitveno sodišče. Vloge morajo biti izpolnjene v nemškem jeziku, dokazilom pa mora biti priložen prevod v nemškem jeziku. […]
                     […]“

            16

            Člen 184, prvi odstavek, Gerichtsverfassungsgesetz (zakon o sodiščih) v različici, ki se je uporabljala v času dejanskega stanja postopka v glavni stvari, določa:
            „Uradni jezik sodišča je nemščina.“

      Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

            17

            Iz predložitvene odločbe je razvidno, da je J. Šalplachta, ki ima stalno prebivališče v Češki republiki, pri Arbeitsgericht Zwickau (delovno sodišče v Zwickauu, Nemčija) z vlogama z dne 24. septembra 2013 in 21. oktobra 2013 vložil tožbo, s katero je predlagal, naj se družbi Elektroanlagen & Computerbau naloži, naj mu plača neizplačane plače. V okviru tožbe je tožeča stranka iz postopka v glavni stvari zaprosila tudi za dodelitev brezplačne pravne pomoči za postopek na prvi stopnji.

            18

            Tožeča stranka iz postopka v glavni stvari je 27. novembra 2013 zaprosila za razširitev zaprošene brezplačne pravne pomoči na stroške prevoda dokazil o njenih dohodkih in premoženju v nemščino, ki ga je opravila poklicna prevajalska agencija s sedežem v Dresdnu (Nemčija).

            19

            Arbeitsgericht Zwickau (delovno sodišče v Zwickauu) je s sklepom z dne 8. aprila 2014 odobrilo brezplačno pravno pomoč za postopek na prvi stopnji, zavrnilo pa je razširitev te pomoči na stroške prevoda navedenih dokazil.

            20

            Landesarbeitsgericht Chemnitz (pritožbeno delovno sodišče v Chemnitzu, Nemčija) je z odločbo z dne 15. aprila 2015 zavrnilo pritožbo tožeče stranke zoper to zavrnilno sodbo. To sodišče je med drugim poudarilo, da se v skladu z določbami Direktive 2003/8 odobri kritje stroškov prevoda dokazil k vlogi za brezplačno pravno pomoč, če je ta vloga predložena predajnemu organu v smislu člena 13(1)(a) te direktive, torej pristojnemu organu države članice, v kateri ima prosilec stalno ali običajno prebivališče. S temi določbami pa ni predvideno kritje teh stroškov, če je vloga kot v obravnavanem primeru predložena neposredno prejemnemu organu v smislu člena 13(1)(b) navedene direktive, torej pristojnemu organu države članice, v kateri zaseda sodišče ali v kateri se izvršuje odločba.

            21

            Poleg tega po mnenju navedenega sodišča brezplačna pravna pomoč na podlagi člena 114 in člena 1078 ZPO vključuje samo stroške postopka. Ta pomoč naj torej ne bi krila stroškov prevoda dokumentov, ki se predložijo v okviru postopka preučitve vloge za brezplačno pravno pomoč, če se šteje, da so ti stroški nastali izven pravdnega postopka.

            22

            Tožeča stranka v postopku v glavni stvari se je zoper to odločbo pritožila pri Bundesarbeitsgericht (zvezno delovno sodišče, Nemčija). To sodišče meni, da Direktiva 2003/8 ne omogoča jasne ugotovitve, ali – in v kolikšni meri – mora država članica, v kateri zaseda sodišče, prevzeti stroške za prevod dokazil k vlogi za brezplačno pravno pomoč, če je tako kot v postopku v glavni stvari prosilec za brezplačno pravno pomoč sam dal prevesti ta dokazila in je vlogo predložil neposredno sodišču, pristojnemu za odločanje o zadevi, ki je pristojno tudi za odločitev o navedeni vlogi kot prejemni organ v smislu člena 13(1)(b) te direktive. Kljub temu pa poudarja, da zavrnitev razširitve brezplačne pravne pomoči na stroške prevoda teh dokazil, ob predpostavki, da pomeni omejitev učinkovitega dostopa do sodišča, sledi legitimnemu cilju, in sicer temu, da se državni proračun države članice, v kateri zaseda sodišče, razbremeni stroškov, ki naj bi jih krila država članica, v kateri ima prosilec stalno ali običajno prebivališče.

            23

            V teh okoliščinah je Bundesarbeitsgericht (zvezno delovno sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
            „Ali pravica fizične osebe do učinkovitega dostopa do sodišč v čezmejnih sporih v smislu člena 1 in člena 2 Direktive 2003/8 zahteva, da brezplačna pravna pomoč, ki jo odobri Zvezna republika Nemčija, vključuje stroške, ki so tožeči stranki nastali za prevod izjave in dokazil, priloženih k vlogi za brezplačno pravno pomoč, če tožeča stranka hkrati s tožbo predloži vlogo za brezplačno pravno pomoč sodišču, pristojnemu za odločanje v zadevi, ki je tudi pristojni prejemni organ v smislu člena 13(1)(b) [te d]irektive, in je sama poskrbela za prevod?“

      Vprašanje za predhodno odločanje

            24

            Predložitveno sodišče z vprašanjem za predhodno odločanje v bistvu sprašuje, ali je treba člene 3, 8 in 12 Direktive 2003/8 v medsebojni povezavi razlagati tako, da brezplačna pravna pomoč, ki jo odobri država članica, v kateri zaseda sodišče in v kateri je fizična oseba s stalnim ali običajnim prebivališčem v drugi državi članici predložila vlogo za brezplačno pravno pomoč v okviru čezmejnega spora, vključuje tudi stroške, ki jih je ta oseba vnaprej plačala za prevod dokazil, potrebnih za obravnavanje te vloge.

            25

            Za odgovor na to vprašanje je treba navesti, da je namen Direktive 2003/8 glede na njeno uvodno izjavo 5 prizadevanje za pospeševanje uporabe brezplačne pravne pomoči v čezmejnih civilnih in gospodarskih zadevah za to, da se osebam, ki nimajo dovolj sredstev, v skladu s členom 47, tretji odstavek, Listine o temeljnih pravicah zagotovi dejanski dostop do pravnega varstva.

            26

            Kot je namreč navedeno v uvodni izjavi 6 te direktive, dejanskega dostopa do pravnega varstva ne bi smelo ovirati niti pomanjkanje sredstev stranke v sporu niti težave, ki so posledica čezmejne razsežnosti spora.

            27

            V zvezi s tem iz navedene direktive izhaja, da jezikovne prepreke ne bi smele ovirati možnosti osebe, ki ima stalno ali običajno prebivališče v drugi državi članici, kot je država članica, v kateri zaseda sodišče, da v celoti uveljavlja svoje pravice pred sodišči druge države, če je jezik postopka te zadnje države članice drugačen od jezika postopka prve države članice. Ta zahteva se nanaša tudi na dokumente in dokazila, ki so zaradi čezmejne razsežnosti spora sestavljeni v jeziku, ki ni jezik postopka, in jih je zato treba dati prevesti.

            28

            V tem okviru je s členom 3(1) in (2) navedene direktive zagotovljena pravica vsake fizične osebe, vpletene v čezmejni spor v civilnih ali gospodarskih zadevah, do „ustrezne“ brezplačne pravne pomoči.

            29

            V zvezi s postopkom za predložitev vloge za brezplačno pravno pomoč je v členu 13(1) Direktive 2003/8 za zagotovitev dejanskega dostopa do pravnega varstva določeno, da ima prosilec za brezplačno pravno pomoč na voljo dve možnosti, ker lahko predloži vlogo za brezplačno pravno pomoč bodisi pristojnemu organu države članice, v kateri ima stalno ali običajno bivališče, ki je v členu 13(1)(a) te direktive opredeljen kot predajni organ, bodisi pristojnemu organu države članice, v kateri zaseda sodišče ali v kateri se izvršuje odločba, ki je v členu13(1)(b) navedene direktive opredeljen kot prejemni organ.

            30

            Glede obsega pravne pomoči je, najprej, v členu 3(2) Direktive 2003/8 določeno, da se ta pomoč šteje za „ustrezno“, če prosilcu zagotavlja predpravdne nasvete, pravno pomoč in zastopanje na sodišču ter oprostitev ali kritje prejemnikovih stroškov postopka, vključno – odvisno od okoliščin – z morebitnimi stroški, ki nastanejo nasprotni strani, če prosilec za brezplačno pravno pomoč izgubi.

            31

            Dalje, v skladu s členom 7 te direktive brezplačna pravna pomoč, odobrena v državi članici, v kateri zaseda sodišče, krije stroške, neposredno povezane s čezmejnim značajem spora, in sicer stroške tolmačenja, stroške prevajanja dokumentov, ki jih zahteva sodišče ali pristojni organ in predloži prejemnik ter ki so potrebni za rešitev zadeve, ter morebitne potne stroške, ki jih nosi prosilec.

            32

            Nazadnje, v členu 8 navedene direktive, naslovljenem „Stroški, ki jih krije država članica stalnega ali običajnega bivališča“, je določeno, da ta država članica krije stroške v zvezi s pomočjo lokalnega odvetnika ali druge osebe, ki ima po zakonu pravico dajati pravne nasvete, ki so nastali na njenem ozemlju, dokler država članica, v kateri zaseda sodišče, ne prejme vloge za brezplačno pravno pomoč, in v zvezi z dokazili, potrebnimi za njeno obravnavanje, ko se vloga predloži organom države članice stalnega ali običajnega prebivališča.

            33

            V obravnavani zadevi predložitveno sodišče utemeljuje ta predlog za sprejetje predhodne odločbe z dvomi glede ugotovitve, katera država članica bi morala kriti stroške prevoda dokazil, potrebnih za obravnavo vloge za brezplačno pravno pomoč, ker je prosilec za brezplačno pravno pomoč uporabil možnost iz člena 13(1)(b) Direktive 2003/8 s tem, da je to vlogo naslovil neposredno na prejemni organ.

            34

            Ugotoviti je treba, prvič, da mora biti brezplačna pravna pomoč, do katere imajo pravico fizične osebe, vpletene v čezmejni spor, glede na besedilo člena 3(2) navedene direktive „ustrezna pomoč“, da se zagotovi dejanski dostop do pravnega varstva.

            35

            Vendar je, kot je v bistvu v točki 42 sklepnih predlogov poudaril generalni pravobranilec, predložitev vloge za brezplačno pravno pomoč, pa naj bo to predajnim organom ali prejemnim organom, pogoj za zagotovitev dejanskega dostopa do pravnega varstva, ki se skuša v skladu s členom 47(3) Listine o temeljnih pravicah zagotoviti s to direktivo.

            36

            V tem okviru je treba opozoriti, da so dokazila k vlogi za brezplačno pravno pomoč v sistemu Direktive 2003/8 še posebej pomembna. V skladu s členom 5(1) te direktive se namreč pravna pomoč dodeli osebam, ki zaradi svojega premoženjskega položaja v celoti ali delno niso sposobne kriti stroškov postopka. Na podlagi člena 5(2) navedene direktive premoženjski položaj posameznika oceni pristojni organ države članice, v kateri zaseda sodišče, glede na različne objektivne dejavnike, kot so dohodek, premoženje ali družinske razmere. Če prosilec ne predloži nekaterih dokumentov, ki dokazujejo njegov osebni ali finančni položaj, taki vlogi za brezplačno pravno pomoč ni mogoče ugoditi. Navedena dokazila so torej predpogoj za pridobitev te pomoči.

            37

            Drugič, spomniti je treba, da na podlagi člena 12 Direktive 2003/8 v povezavi z uvodno izjavo 23 te direktive brezplačno pravno pomoč „[b]rez poseganja v člen 8“ te direktive odobri ali zavrne država članica, v kateri zaseda sodišče.

            38

            Za namen zadeve iz postopka v glavni stvari je treba poudariti, da v skladu s členom 8(b) navedene direktive država članica, v kateri ima prosilec za brezplačno pravno pomoč stalno ali običajno bivališče, zagotovi brezplačno pravno pomoč, potrebno za kritje stroškov za prevod vloge za brezplačno pravno pomoč in dokazil, potrebnih za njeno obravnavanje, „ko se vloga predloži organom te države članice“.

            39

            V teh okoliščinah je treba določilo iz člena 8(b), zadnji stavek, Direktive 2003/8 razlagati tako, da ne izraža pogoja, ki ga mora v vseh primerih izpolniti prosilec za pravno pomoč, da bi se mu lahko krili navedeni stroški, ampak zgolj določa možnost, v okviru katere lahko prosilec prejme kritje teh stroškov v državi članici stalnega ali običajnega prebivališča, ne da bi se s tem izključilo tako kritje, ko je vloga – kot v obravnavani zadevi – predložena v državi članici, kjer zaseda sodišče.

            40

            Povedano drugače, tako kot je v točki 53 sklepnih predlogov v bistvu poudaril generalni pravobranilec, je treba člen 8(b) Direktive 2003/8 razumeti tako, da je z njim določeno – kot izjema od splošnega pravila, da stroške, povezane s čezmejno razsežnostjo spora, krije država članica, kjer zaseda sodišče – da država članice stalnega ali običajnega prebivališča krije stroške prevoda vloge za pravno pomoč in dokazil, potrebnih za njeno obravnavanje.

            41

            Tretjič, ugotoviti je treba, da bi bila izključitev kritja s strani države članice, kjer zaseda sodišče, stroškov, povezanih s prevodom dokazil, potrebnih za obravnavanje vloge za brezplačno pravno pomoč, v nasprotju s cilji, ki jim sledi Direktiva 2003/8, kot so navedeni v točkah od 25 do 27 te sodbe, ki se nanašajo na dejanski dostop do pravnega varstva, če bi se odločil vlogo za pomoč predložiti neposredno prejemnemu organu.

            42

            Kot izhaja iz točke 29 te sodbe, je namreč s členom 13 Direktive 2003/8 prosilcu za brezplačno sodno pomoč dana na voljo izbira med dvema možnostma, ki nista v hierarhičnem razmerju, ker mu je omogočeno, da predloži vlogo za brezplačno pravno pomoč bodisi predajnemu bodisi prejemnemu organu.

            43

            Toda če bi bili stroški, povezani s prevodom dokazil, potrebnih za obravnavanje vloge za brezplačno pravno pomoč, kriti samo, kadar se prosilec za pravno pomoč obrne na pristojne organe države članice svojega stalnega ali običajnega prebivališča, bi to vodilo – napačno – do tega, da bi bila pridobitev brezplačne pravne pomoči v zvezi s temi stroški odvisna od postopkovne možnosti, ki bi jo izbrala zadevna oseba, in bi se s tem odvzelo smisel členu 13(1)(b) Direktive 2003/8, ki določa možnost predložitve vloge za brezplačno pravno pomoč neposredno prejemnemu organu.

            44

            Poleg tega bi, kot je v točki 46 sklepnih predlogov poudaril generalni pravobranilec, taka izključitev lahko vodila do postopkovne odločitve, ki bi bila za prosilca za brezplačno pravno pomoč težja. Namesto predložitve vloge za brezplačno pravno pomoč neposredno sodišču, pristojnemu za odločitev o vsebini spora, bi moral navedeni prosilec za pridobitev povračila stroškov v zvezi z vlogo za brezplačno pravno pomoč sprožiti dva ločena postopka – prvega pri pristojnem sodišču države članice, v kateri zaseda sodišče, zaradi zagotovitve spoštovanja procesnih rokov, in drugega pri organih države članice njegovega stalnega ali običajnega prebivališča.

            45

            Tak položaj bi torej za osebo, ki je stranka v čezmejnem sporu ter ki nima potrebnih sredstev za kritje sodnih stroškov in je v slabšem položaju zaradi čezmejne razsežnosti navedenega spora, pomenil oviro za izvajanje pravice do dejanskega dostopa do pravnega varstva.

            46

            Pojasniti je treba tudi, da je namen Direktive 2003/8 že glede na njen naslov „izboljšati dostop do pravnega varstva v čezmejnih sporih“ z nadomestitvijo sistema sodelovanja na področju brezplačne pravne pomoči, vzpostavljenega z Evropskim sporazumom o prenosu vlog za pravno pomoč, podpisanim v Strasbourgu 27. januarja 1977, ki je določal mehanizme obveščanja in prenosa, ni pa urejal vprašanja obsega brezplačne pravne pomoči v državi članici, v kateri zaseda sodišče.

            47

            Glede na navedeno je treba na vprašanje za predhodno odločanje odgovoriti, da je treba člene 3, 8 in 12 Direktive 2003/8 v medsebojni povezavi razlagati tako, da brezplačna pravna pomoč, ki jo odobri država članica, v kateri zaseda sodišče in v kateri je fizična oseba s stalnim ali običajnim prebivališčem v drugi državi članici predložila vlogo za brezplačno pravno pomoč v okviru čezmejnega spora, vključuje tudi stroške, ki jih je ta oseba vnaprej plačala za prevod dokazil, potrebnih za obravnavanje te vloge.

      Stroški

            48

            Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

            Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:

                  Člene 3, 8 in 12 Direktive Sveta 2003/8/ES z dne 27. januarja 2003 o izboljšanju dostopa do pravnega varstva v čezmejnih sporih z uvedbo minimalnih skupnih pravil v zvezi s pravno pomočjo pri takih sporih je treba v medsebojni povezavi razlagati tako, da brezplačna pravna pomoč, ki jo odobri država članica, v kateri zaseda sodišče in v kateri je fizična oseba s stalnim ali običajnim prebivališčem v drugi državi članici predložila vlogo za brezplačno pravno pomoč v okviru čezmejnega spora, vključuje tudi stroške, ki jih je ta oseba vnaprej plačala za prevod dokazil, potrebnih za obravnavanje te vloge.

                  Podpisi

         (
         *1
      )	Jezik postopka: nemščina.