title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 11. septembra 2014.#Technische Universität Darmstadt proti Eugen Ulmer KG.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesgerichtshof.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe – Direktiva 2001/29/ES – Avtorska pravica in sorodne pravice – Izjeme in omejitve – Člen 5(3)(n) – Uporaba del ali predmetov sorodnih pravic v namen raziskave ali zasebnega študija – Knjiga, ki je posameznim pripadnikom javnosti dana na voljo na temu namenjenih terminalih, ki se nahajajo v javno dostopni knjižnici – Pojem dela, ki ni urejeno s ‚prodajnimi ali licenčnimi pogoji‘ – Pravica knjižnice, da digitalizira delo, ki je del njene zbirke, da ga da na voljo uporabnikom na temu namenjenih terminalih – Dajanje dela na voljo na temu namenjenih terminalih, ki omogočajo tiskanje tega dela na papir ali njegovo shranjevanje na ključ USB.#Zadeva C‑117/13.

text:
               Stranke
               Razlogi za odločitev
               Izrek

            Stranke
            V zadevi C‑117/13,
            katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Bundesgerichtshof (Nemčija) z odločbo z dne 20. septembra 2012, ki je prispela na Sodišče 14. marca 2013, v postopku
            Technische Universität Darmstadt
            proti
            Eugen Ulmer KG ,
            SODIŠČE (četrti senat),
            v sestavi L. Bay Larsen, predsednik senata, M. Safjan, J. Malenovský, sodnika, A. Prechal (poročevalka) in K. Jürimäe, sodnici,
            generalni pravobranilec: N. Jääskinen,
            sodni tajnik: M. Aleksejev, administrator,
            na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 26. februarja 2014,
            ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
            – za Technische Universität Darmstadt N. Rauer in D. Ettig, odvetnika,
            – za Eugen Ulmer KG U. Karpenstein in G. Schulze, odvetnika,
            – za nemško vlado T. Henze, J. Kemper in K. Petersen, agenti,
            – za italijansko vlado G. Palmieri, agentka, skupaj s S. Fiorentinom in A. Collabolletta, avvocati dello Stato,
            – za poljsko vlado B. Majczyna, agent,
            – za finsko vlado H. Leppo, agentka,
            – za Evropsko komisijo F. Bulst in J. Samnadda, agenta,
            po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 5. junija 2014
            izreka naslednjo
            Sodbo

            Razlogi za odločitev
            1. Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 5(3)(n) Direktive 2001/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 230).
            2. Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Technische Universität Darmstadt (v nadaljevanju: TU Darmstadt) in družbo Eugen Ulmer KG (v nadaljevanju: Ulmer), ker TU Darmstadt na terminalih, ki so v prostorih knjižnice, javnosti daje na voljo knjigo, ki je v njeni zbirki in na kateri ima pravico do uporabe družba Ulmer.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. V uvodnih izjavah 31, 34, 36, 40, 44, 45 in 51 Direktive 2001/29 je navedeno:
            „(31)	Zagotoviti je treba pravično ravnotežje pravic in interesov med različnimi kategorijami imetnikov pravic, pa tudi med različnimi kategorijami imetnikov pravic in uporabnikov varovanih predmetov. […]
            […]
            (34) Države članice naj imajo možnost, da dopuščajo določene izjeme ali omejitve na primer za izobraževalne in znanstvene namene v dobro javnih institucij, kot so knjižnice in arhivi, v namene poročanja novic, za citiranje, za omogočanje uporabe invalidom, za uporabo v javni varnosti in za uporabo v upravnih in sodnih postopkih.
            […]
            (36) Države članice lahko predvidijo pravično nadomestilo za imetnike pravic tudi, kadar uporabljajo izbirne določbe o izjemah ali omejitvah, ki takšnega nadomestila ne zahtevajo.
            […]
            (40) Države članice lahko predvidijo izjemo ali omejitev v korist določenih neprofitnih ustanov, na primer javnih knjižnic in podobnih institucij, pa tudi arhivov. Vendar pa naj bo to omejeno na določene posebne primere, ki jih zajema pravica reproduciranja. […] Zato je treba spodbujati posebne pogodbe ali licence, ki so, ne da bi povzročale neravnovesje, ugodne za takšne ustanove in namene širjenja, ki jim služijo.
            […]
            (44) Izjeme in omejitve, ki jih predvideva ta direktiva, je treba uporabljati v skladu z mednarodnimi obveznostmi. Takšne izjeme in omejitve se ne smejo uporabljati na način, ki vpliva na legitimne interese imetnika pravic ali ki nasprotuje normalnemu izkoriščanju njegovega dela ali predmeta sorodnih pravic. […]
            (45) Izjeme in omejitve, predvidene v členu 5(2), (3) in (4), pa ne smejo preprečiti opredeljevanja pogodbenih odnosov, oblikovanih za zagotovitev pravičnega nadomestila za imetnike pravic, kadar to dovoljuje nacionalna zakonodaja.
            […]
            (51) […] Države članice naj spodbujajo prostovoljne ukrepe, ki jih sprejemajo imetniki pravic, vključno s sklepanjem in izvajanjem dogovorov med imetniki pravic in drugimi zadevnimi strankami, da prilagodijo doseganje ciljev določenih izjem ali omejitev, ki jih predvideva nacionalni zakon v skladu s to direktivo.“
            4. Člen 2 te direktive, naslovljen „Pravica reproduciranja“, določa:
            „Države članice predvidijo za spodaj naštete izključno pravico, da dovolijo ali prepovedo, neposredno ali posredno, začasno ali stalno, reproduciranje na vsak način in v vsaki obliki, v celoti ali deloma:
            (a) avtorjem za njihova dela
            […]“.
            5. Člen 3 te direktive, naslovljen „Pravica priobčitve del javnosti in pravica do dajanja na voljo javnosti predmetov sorodnih pravic“, v odstavku 1 določa:
            „Države članice predvidijo za avtorje izključno pravico, da dovolijo ali prepovejo vsakršno obliko priobčenja njihovih del javnosti, po žici ali na brezžični način, vključno z dajanjem svojih del na voljo javnosti tako, da imajo člani javnosti do njih dostop s kraja in v času, ki si ju izberejo sami.“
            6. Člen 5 te direktive, naslovljen „Izjeme in omejitve“, v svojem odstavku 2 določa:
            „Države članice lahko predvidijo izjeme in omejitve pravice reproduciranja iz člena 2 v naslednjih primerih:
            (a) v zvezi z reprodukcijami na papirju ali podobnem mediju, ki se pridobijo z uporabo kater koli fotografske tehnike ali na kak drug način s podobnim učinkom, z izjemo grafičnih izdaj glasbenega dela, ob pogoju, da imetniki pravic dobijo pravično nadomestilo;
            (b) v zvezi z reprodukcijami v katerem koli mediju, ki jih izdela fizična oseba za privatno uporabo in v namene, ki niso niti posredno niti neposredno komercialni, ob pogoju, da imetniki pravic prejmejo pravično nadomestilo, pri katerem se upošteva uporaba ali neuporaba tehničnih ukrepov po členu 6 na zadevnem delu ali predmetu;
            (c) v zvezi s posebnimi dejanji reproduciranja, ki jih izvedejo javno dostopne knjižnice, izobraževalne ustanove, muzeji ali arhivi in ki niso storjena zaradi neposredne ali posredne ekonomske ali komercialne koristi;
            […]“
            7. Člen 5(3) Direktive 2001/29 določa:
            „Države članice lahko predvidijo izjeme in omejitve pravic iz členov 2 in 3 v naslednjih primerih:
            […]
            (n) uporaba s priobčitvijo ali dajanjem na voljo javnosti del ali predmetov sorodnih pravic, ki niso urejeni s prodajnimi ali licenčnimi pogoji, navedenimi v njihovih zbirkah, v namen raziskave ali zasebnega študija posameznim pripadnikom javnosti po temu namenjenih terminalih, ki se nahajajo v prostorih [institucij], navedenih v odstavku 2(c);
            [.…]“
            8. Člen 5(5) te direktive določa:
            „Izjeme in omejitve iz odstavkov 1, 2, 3 in 4 naj se uporabijo le v določenih posebnih primerih, ki niso v nasprotju z normalnim izkoriščanjem dela ali drugega predmeta in ne vplivajo pretirano na legitimne interese imetnika pravic.“
            Nemško pravo
            9. Člen 52b zakona o avtorski in sorodnih pravicah (Gesetz über Urheberrecht und verwandte Schutzrechte (Urheberrechtsgesetz), v nadaljevanju: UrhG) z dne 9. septembra 1965 (BGBl. I, str. 1273) v različici, veljavni v času dejanskega stanja v postopku v glavni stvari, določa:
            „Reproduciranje del na elektronskih bralnih mestih v javnih knjižnicah ter v muzejih in arhivih
            Objavljena dela iz zbirke javno dostopnih knjižnic, muzejev ali arhivov, ki neposredno ali posredno ne uresničujejo gospodarskega ali pridobitnega namena, se lahko dajejo na voljo izključno v prostorih zadevne institucije na temu namenjenih elektronskih bralnih mestih, in sicer v namen raziskave ali zasebnega študija, če to ni v nasprotju s pogodbenimi določbami. Na elektronskih bralnih mestih se načeloma ne sme dati na voljo več primerkov dela, kot jih vsebuje zbirka institucije. Za dajanje na voljo je treba plačati pravično nadomestilo. Zadevno pravico lahko uveljavlja samo kolektivna organizacija.“
            Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
            10. TU Darmstadt upravlja regionalno univerzitetno knjižnico, v kateri je namestila elektronska bralna mesta, na katerih lahko predstavniki javnosti dostopajo do del iz zbirke te knjižnice.
            11. Med temi deli je od januarja 2009 učbenik W. Schulzeja, naslovljen „Einführung in die neuere Geschichte“ (v nadaljevanju: sporni učbenik), ki ga je izdala družba Ulmer, znanstvena založba s sedežem v Stuttgartu (Nemčija).
            12. TU Darmstadt ni sprejela ponudbe družbe Ulmer z dne 29. januarja 2009, naj učbenike, ki jih izdaja zadevna družba, med katerimi je sporni učbenik, kupi in uporablja v obliki elektronskih knjig.
            13. TU Darmstadt je ta učbenik digitalizirala, da bi ga uporabnikom dala na voljo na elektronskih bralnih mestih, nameščenih v prostorih svoje knjižnice. Na teh bralnih mestih ni bilo mogoče hkrati dostopati do več primerkov dela, kot jih je bilo na voljo v zbirki te knjižnice. Uporabniki navedenih bralnih mest so lahko delo v celoti ali delno natisnili na papir ali ga shranili na ključ USB in ga v tej obliki odnesli iz knjižnice.
            14. Potem ko je družba Ulmer vložila tožbo pri Landgericht Frankfurt am Main (deželno sodišče v Frankfurtu na Majni), je to v sodbi z dne 6. marca 2011 ugotovilo, da bi morala imetnik pravic in institucija predhodno – zato da bi bila uporaba člena 52b UrhG izključena – skleniti dogovor o digitalni uporabi dela. Poleg tega je to sodišče zavrnilo predlog družbe Ulmer, naj se TU Darmstadt prepove digitalizacija ali omogočanje digitalizacije spornega učbenika. Ugodilo pa je predlogu zadevne družbe, naj se prepove možnost, da uporabniki knjižnice TU Darmstadt na elektronskih bralnih mestih, nameščenih v tej knjižnici, tiskajo to delo in/ali ga shranjujejo na ključ USB in/ali te reprodukcije odnašajo iz knjižnice.
            15. Potem ko je TU Darmstadt pri Bundesgerichtshof (zvezno sodišče) neposredno vložila revizijo, je to sodišče ugotovilo, da se primarno postavlja vprašanje, ali so dela in predmeti sorodnih pravic „urejeni s prodajnimi ali licenčnimi pogoji“ v smislu člena 5(3)(n) Direktive 2001/29, če imetnik pravic instituciji, na katero se ta določba nanaša, ponudi sklenitev – pod primernimi pogoji – licenčne pogodbe za uporabo teh del ali predmetov sorodnih pravic, ali pa je treba upoštevati drugo razlago teh določb, v skladu s katero bi bili zajeti le primeri, v katerih sta zadevna imetnik pravic in institucija o tem sklenila pogodbo.
            16. Navedeno sodišče ugotavlja, da – nasprotno kot nemška različica – angleška in francoska različica te določbe potrjujeta prvo od teh razlag. To razlago naj bi bilo mogoče utemeljiti tudi s splošno sistematiko in ciljem Direktive 2001/29. Če naj bi, nasprotno, samo sklenitev pogodbe omogočala izključitev uporabe navedene določbe, bi lahko zadevna institucija zavrnila primerno ponudbo imetnika pravice, da bi lahko uveljavljala zadevno omejitev, kar naj bi pomenilo tudi, da ta imetnik ne bi prejel pravičnega nadomestila, kar pa naj bi bil eden od ciljev te direktive.
            17. Drugič, predložitveno sodišče želi vedeti, ali je treba člen 5(3)(n) Direktive 2001/29 razlagati tako, da državam članicam omogoča, da institucijam, navedenim v tem členu, priznajo pravico, da dela iz svojih zbirk digitalizirajo, če uporaba s priobčitvijo ali dajanje na voljo javnosti na terminalih zahteva tako reproduciranje. Predložitveno sodišče meni, da bi države članice morale imeti tako pomožno pristojnost, da bi lahko določile tako izjemo od pravice reproduciranja, določene v členu 2 te direktive, ali tako omejitev te pravice, saj naj v nasprotnem primeru ne bi bil zagotovljen polni učinek člena 5(3)(n) navedene direktive. V vsakem primeru naj bi bilo mogoče o taki pristojnosti sklepati iz člena 5(2)(c) navedene direktive.
            18. Tretjič, predložitveno sodišče meni, da se v sporu v glavni stvari postavlja vprašanje, ali imajo države članice v skladu s členom 5(3)(n) Direktive 2001/29 možnost, da določijo omejitveno ureditev, ki uporabnikom institucije, navedene v tem členu, omogoča, da dela, za katera jim zadevna institucija omogoča uporabo s priobčitvijo ali jim jih daje na voljo na svojih terminalih, v celoti ali deloma natisnejo na papir ali shranijo na ključ USB.
            19. To sodišče v zvezi s tem meni, najprej, da bi lahko bili to tiskanje, shranjevanje ali prenos – čeprav se zanje, ker se nanašajo na reproduciranje dela, načeloma ne uporabijo omejitve iz člena 5(3)(n) Direktive 2001/29 – dovoljeni kot razširitev tega, da zadevna institucija omogoča priobčitev ali daje na voljo delo, na podlagi druge omejitve, namreč izjeme, imenovane „za privatno razmno ževanje“ iz člena 5(2)(b) navedene direktive.
            20. Dalje, cilj, ki se uresničuje s členom 5(3)(n) Direktive 2001/29, namreč omogočanje učinkovite uporabe besedil, ki so priobčena ali se dajejo na voljo na terminalu institucije, kot je knjižnica, v namen raziskave ali zasebnega študija, naj bi bilo treba razumeti v smislu razlage te določbe, v skladu s katero bi bilo tiskanje dela na terminalu na papir dovoljeno, shranjevanje na ključ USB pa ne.
            21. Nazadnje, predložitveno sodišče meni, da bi taka razlaga člena 5(3)(n) Direktive 2001/29 omogočila tudi zagotoviti to, da obseg omejitve, določene v tem členu, spoštuje trodelni pogoj iz člena 5(5) navedene direktive. Shranjevanje dela na ključ USB naj bi namreč bolj posegalo v avtorjevo avtorsko pravico na tem delu kot tiskanje tega dela na papir.
            22. V teh okoliščinah je Bundesgerichtshof prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
            „1. Ali veljajo prodajni ali licenčni pogoji v smislu člena 5(3)(n) Direktive 2001/29, če imetnik pravice institucijam, navedenim v tem členu, ponuja sklenitev licenčnih pogodb o uporabi del pod primernimi pogoji?
            2. Ali lahko države članice na podlagi člena 5(3)(n) Direktive 2001/29/ES institucijam priznajo pravico, da digitalizirajo dela iz svojih zbirk, če je to potrebno, da se dajo ta dela na voljo na terminalih?
            3. Ali lahko pravice, ki jih določijo države članice v skladu s členom 5(3)(n) Direktive 2001/29, segajo tako daleč, da lahko uporabniki terminalov dela, ki so na njih dana na voljo, natisnejo na papir ali shranijo na ključ USB?“
            Vprašanja za predhodno odločanje
            Prvo vprašanje
            23. Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je delo urejeno s „prodajnimi ali licenčnimi pogoji“ v smislu člena 5(3)(n) Direktive 2001/29, če je imetnik pravic instituciji, kot je javno dostopna knjižnica, ponudil sklenitev licenčne pogodbe za to delo ali pogodbe o uporabi tega dela pod primernimi pogoji.
            24. Vsi zainteresirani subjekti, ki so predložili pisna stališča, razen družbe Ulmer, predlagajo, naj se na to vprašanje odgovori nikalno, in v bistvu podpirajo razlago, da je treba pojem „prodajni ali licenčni pogoji“ iz člena 5(3)(n) Direktive 2001/29 razlagati tako, da sta imetnik pravic in zadevna institucija morala skleniti licenčno pogodbo ali pogodbo o uporabi zadevnega dela, v kateri sta opredelila pogoje, pod katerimi ga lahko ta institucija uporablja.
            25. Družba Ulmer zatrjuje, da samo to, da imetnik pravice javno dostopni knjižnici ponudi sklenitev licenčne pogodbe ali pogodbe o uporabi, če je ta ponudba „primerna“, zadostuje, da se člen 5(3)(n) Direktive 2001/29 ne uporabi.
            26. Najprej, v zvezi s tem je iz primerjave jezikovnih različic člena 5(3)(n) Direktive 2001/29, zlasti iz angleške, francoske, nemške in španske različice, ki uporabljajo pojme „terms“, „conditions“, „Regelung“ in „condiciones“, razvidno, da je zakonodajalec Unije v besedilu te določbe uporabil pojem „pogoji“ ali „določbe“, ki se prej nanaša na dejansko sklenjene pogodbene določbe kot na preproste ponudbe pogodb.
            27. Dalje, opozoriti je treba, da je namen omejitve iz člena 5(3)(n) Direktive 2001/29 spodbujanje javnega interesa, povezanega s spodbujanjem raziskav in zasebnega študija, in sicer s širjenjem znanja, kar je med drugim temeljni cilj inštitucij, kot so javno dostopne knjižnice.
            28. Razlaga, ki jo zagovarja družba Ulmer, pa pomeni, da bi lahko imetnik pravice z enostranskim in v bistvu diskrecijskim posredovanjem zadevni instituciji odvzel pravico do uveljavljanja te omejitve ter s tem preprečil uresničevanje njenega temeljnega cilja in spodbujanje navedenega javnega interesa.
            29. Poleg tega je v uvodni izjavi 40 Direktive 2001/29 navedeno, da je treba spodbujati posebne pogodbe ali licence, ki so, ne da bi povzročale neravnovesje, ugodne za take ustanove in namene širjenja, ki jim služijo.
            30. Kot je poudaril generalni pravobranilec v točkah 21 in 22 sklepnih predlogov, je v uvodnih izjavah 45 in 51 te direktive, vključno z nemško različico, potrjeno, da se med drugim glede izjem in omejitev iz člena 5(3) Direktive 2001/29 sklicuje na dejanska pogodbena razmerja ter sklepanje in izvajanje dejanskih pogodbenih dogovorov, in ne na preproste ponudbe pogodb ali licenc.
            31. Prav tako je razlaga, ki jo predlaga družba Ulmer, težko združljiva s ciljem, ki ga uresničuje člen 5(3)(n) Direktive 2001/29, namreč da se zagotovi pravično ravnotežje pravic in interesov med imetniki pravic na eni strani in uporabniki varovanih del, ki želijo te priobčiti javnosti v namen raziskave ali zasebnega študija, ki ga izvajajo posamezniki, na drugi strani.
            32. Poleg tega, če bi samo to, da se predlaga sklenitev licenčne pogodbe ali pogodbe o uporabi, zadostovalo za izključitev uporabe člena 5(3)(n) Direktive 2001/29, bi lahko taka razlaga izničila velik del vsebine omejitve, določene v tem členu, celo njen polni učinek, saj bi se, če bi se ta razlaga sprejela, kot je to navedla družba Ulmer, navedena omejitev uporabila le za vse redkejša dela, za katera na trgu še ni ponujena elektronska različica, zlasti v obliki elektronske knjige.
            33. Nazadnje, razlage, da morajo obstajati dejansko dogovorjeni pogodbeni pogoji, nasprotno kot to trdi družba Ulmer, tudi ni mogoče zavrniti zaradi tega, ker naj bi bila v nasprotju s trodelnim pogojem iz člena 5(5) Direktive 2001/29.
            34. V zvezi s tem zadostuje ugotoviti, da za omejitev iz člena 5(3)(n) Direktive 2001/29 velja več pogojev, s katerimi se zagotavlja, da taka omejitev – tudi če se uporaba te določbe izključi samo v primeru sklenitve dejanskih pogodbenih pogojev – ostane veljavna v posebnih primerih, ki niso v nasprotju z normalnim izkoriščanjem del in ne vplivajo pretirano na legitimne interese imetnika pravic.
            35. Glede na zgoraj navedeno je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba pojem „prodajni ali licenčni pogoji“ iz člena 5(3)(n) Direktive 2001/29 razlagati tako, da pomeni, da sta morala imetnik pravic in institucija, kot je javno dostopna knjižnica iz te določbe, skleniti licenčno pogodbo za zadevno delo ali pogodbo o uporabi zadevnega dela, s katero se določijo pogoji, pod katerimi ga ta institucija lahko uporablja.
            Drugo vprašanje
            36. Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 5(3)(n) Direktive 2001/29 razlagati tako, da nasprotuje temu, da država članica javno dostopnim knjižnicam iz te določbe prizna pravico, da digitalizirajo dela, ki jih vsebujejo njihove zbirke, če je to dejanje reproduciranja potrebno, da se dajo ta dela uporabnikom na voljo na posebnih terminalih v prostorih te institucije.
            37. Na začetku je treba poudariti, da ni sporno, da je digitalizacija dela, pri čemer gre v bistvu za to, da se to delo pretvori iz analognega formata v digitalni, dejanje reproduciranja tega dela.
            38. Tako se postavlja vprašanje, ali člen 5(3)(n) Direktive 2001/29 državam članicam dovoljuje, da javno dostopnim knjižnicam priznajo pravico reproduciranja, čeprav imajo avtorji v skladu s členom 2 te direktive izključno pravico, da dovolijo ali prepovejo reproduciranje svojih del.
            39. V zvezi s tem je treba najprej ugotoviti, da se v skladu z odstavkom 3 člena 5 Direktive 2001/29 izjeme in omejitve iz navedenega odstavka nanašajo na pravice iz členov 2 in 3 te direktive in s tem tako na izključno pravico reproduciranja, ki jo ima imetnik pravic, kot na pravico priobčitve del javnosti.
            40. Vendar člen 5(3)(n) navedene direktive omejuje uporabo del v smislu te določbe na njihovo „priobčitev in dajanje na voljo“ in s tem na dejanja, ki so zajeta samo z izključno pravico priobčitve del javnosti, določeno v členu 3 te direktive.
            41. Dalje, opozoriti je treba, da za to, da gre za „dejanje priobčitve“ v smislu člena 3(1) Direktive 2001/29 zlasti zadostuje, da je delo javnosti dano na voljo tako, da imajo lahko osebe, ki jo sestavljajo, do njega dostop, pri čemer ni odločilno, ali to možnost uporabljajo (sodba Svensson in drugi, C‑466/12, EU:C:2014:76, točka 19).
            42. Iz tega izhaja, da je treba v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, to, da institucija, kot je javno dostopna knjižnica iz člena 5(3)(n) Direktive 2001/29, omogoča dostop do dela iz svoje zbirke „javnosti“, torej vsem posameznikom, ki uporabljajo posebne terminale, nameščene v njenih prostorih, in sicer v namen raziskav ali zasebnega študija, opredeliti kot „dajanje na voljo“ in zato kot „dejanje priobčitve“ v smislu člena 3(1) te direktive (glej v tem smislu sodbo Svensson in drugi, EU:C:2014:76, točka 20).
            43. Kar zadeva pravico priobčitve del, ki jo imajo institucije, kot so javno dostopne knjižnice iz člena 5(3)(n) Direktive 2001/29, v okviru pogojev, določenih v tem členu, bi bilo mogoče, da bi bil izničen velik del njene vsebine, celo njen polni učinek, če te institucije ne bi imele akcesorne pravice, da digitalizirajo zadevna dela.
            44. Ta pravica je navedenim institucijam priznana v členu 5(2)(c) Direktive 2001/29, če gre za „posebna dejanja reproduciranja“.
            45. Ta pogoj posebnosti je treba razlagati tako, da zadevnim institucijam praviloma ni dovoljeno, da digitalizirajo svoje celotne zbirke.
            46. Nasprotno, ta pogoj je načeloma spoštovan, če je digitalizacija nekaterih del iz zbirke potrebna za „uporab[o] s priobčitvijo ali dajanjem na voljo […] v namen raziskave ali zasebnega študija posameznim pripadnikom javnosti po temu namenjenih terminalih“, kot to določa člen 5(3)(n) Direktive 2001/29.
            47. Poleg tega je treba obseg te akcesorne pravice digitalizacije pojasniti z razlago člena 5(2)(c) Direktive 2001/29 ob upoštevanju člena 5(5) te direktive, ki določa, da se ta omejitev uporabi le v določenih posebnih primerih, ki niso v nasprotju z normalnim izkoriščanjem dela ali drugega predmeta in ne vplivajo pretirano na legitimne interese imetnika pravic, pri čemer namen te zadnjenavedene določbe ni širitev obsega izjem in omejitev, določenih v členu 5(2) navedene direktive (glej v tem smislu sodbi Infopaq International, C‑5/08, EU:C:2009:465, točka 58, in ACI Adam in drugi, C‑435/12, EU:C:2014:254, točka 26).
            48. V obravnavanem primeru je treba ugotoviti, da se v okviru zadevne nacionalne zakonodaje pravilno upoštevajo pogoji, določeni v členu 5(5) navedene direktive, saj je, prvič, iz člena 52b UrhG razvidno, da to, da javno dostopne knjižnice digitalizirajo dela, ne sme povzročiti, da bi število primerkov katerega koli dela, ki se da uporabnikom na voljo na posebnih terminalih, presegalo število primerkov, ki so jih knjižnice pridobile v analognem formatu. Drugič, če v skladu s to določbo nacionalnega prava za digitalizacijo dela ni določena obveznost nadomestila, je treba za poznejša dajanja na voljo tega dela v digitalnem formatu na posebnih terminalih plačati pravično nadomestilo.
            49. Glede na zgoraj navedeno je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 5(3)(n) Direktive 2001/29 v povezavi s členom 5(2)(c) te direktive razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da država članica javno dostopnim knjižnicam iz te določbe prizna pravico, da digitalizirajo dela iz svojih zbirk, če je to dejanje reproduciranja potrebno, da se dajo ta dela uporabnikom na voljo na posebnih terminalih v prostorih te institucije.
            Tretje vprašanje
            50. Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 5(3)(n) Direktive 2001/29 razlagati tako, da nasprotuje temu, da država članica javno dostopnim knjižnicam iz te določbe prizna pravico, da dajo dela uporabnikom na voljo na posebnih terminalih, ki omogočajo tiskanje teh del na papir ali njihovo shranjevanje na ključ USB.
            51. Kot je razvidno iz točk 40 in 42 te sodbe, omejitev iz člena 5(3)(n) Direktive 2001/29 v bistvu zajema le nekatera dejanja priobčitve, ki so navadno zajeta z izključno pravico imetnika iz člena 3 te direktive, namreč tista, s katerimi zadevne institucije dajejo delo na voljo posameznikom v namen raziskave ali zasebnega študija na posebnih terminalih, nameščenih v svojih prostorih.
            52. Ni pa sporno, da dejanja, kot sta tiskanje dela na papir ali shranjevanje tega dela na ključ USB, čeprav so omogočena zaradi nekaterih funkcij, s katerimi so opremljeni posebni terminali, na katerih se lahko do teh del dostopa, niso dejanja „priobčitve“ v smislu člena 3 Direktive 2001/29, temveč dejanja „reproduciranja“ v smislu člena 2 te direktive.
            53. Gre namreč za ustvarjanje nove analogne ali digitalne kopije digitalnega primerka dela, ki ga institucija daje uporabnikom na voljo na posebnih terminalih.
            54. Ta dejanja reproduciranja v nasprotju z nekaterimi postopki digitalizacije dela tudi ne morejo biti dovoljena na podlagi akcesorne pravice, ki izhaja iz povezanih določb členov 5(2)(c) in 5(3)(n) Direktive 2001/29, saj niso potrebna za omogočanje dajanja tega dela uporabnikom na voljo na posebnih terminalih v skladu s pogoji iz teh določb. Poleg tega teh dejanj, ker jih ne izvajajo institucije iz člena 5(3)(n) Direktive 2001/29, temveč uporabniki posebnih terminalov, nameščenih v prostorih teh institucij, ni mogoče dovoliti na podlagi te določbe.
            55. Taka dejanja reproduciranja na analognem ali digitalnem mediju pa se lahko v posameznem primeru dovolijo na podlagi nacionalne zakonodaje, s katero so bile prenesene izjeme ali omejitve, določene v členu 5(2)(a) ali (b) Direktive 2001/29, če so pogoji iz teh določb, zlasti pogoj glede pravičnega nadomestila, do katerega mora biti upravičen vsak imetnik pravic, izpolnjeni v vsakem zadevnem primeru.
            56. Poleg tega se mora s temi dejanji reproduciranja spoštovati pogoje, določene v členu 5(5) Direktive 2001/29. Obseg reproduciranih besedil zato med drugim ne sme pretirano vplivati na legitimne interese imetnika avtorske pravice.
            57. Glede na zgoraj navedeno je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člen 5(3)(n) Direktive 2001/29 razlagati tako, da ne zajema dejanj, kot sta tiskanje del na papir ali njihovo shranjevanje na ključ USB, ki jih uporabniki opravijo na posebnih terminalih, nameščenih v javno dostopnih knjižnicah iz te določbe. Taka dejanja pa se lahko v posameznem primeru dovolijo na podlagi nacionalne zakonodaje, s katero so bile prenesene izjeme ali omejitve, določene v členu 5(2)(a) ali (b) navedene direktive, če so pogoji iz teh določb izpolnjeni v vsakem zadevnem primeru.
            Stroški
            58. Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

            Izrek
            Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:
            1. Pojem „prodajni ali licenčni pogoji“ iz člena 5(3)(n) Direktive 2001/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi je treba razlagati tako, da pomeni, da sta morala imetnik pravic in institucija, kot je javno dostopna knjižnica iz te določbe, skleniti licenčno pogodbo za zadevno delo ali pogodbo o uporabi zadevnega dela, s katero se določijo pogoji, pod katerimi ga ta institucija lahko uporablja.
            2. Člen 5(3)(n) Direktive 2001/29 v povezavi s členom 5(2)(c) te direktive je treba razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da država članica javno dostopnim knjižnicam iz te določbe prizna pravico, da digitalizirajo dela iz svojih zbirk, če je to dejanje reproduciranja potrebno, da se dajo ta dela uporabnikom na voljo na posebnih terminalih v prostorih te institucije.
            3. Člen 5(3)(n) Direktive 2001/29 je treba razlagati tako, da ne zajema dejanj, kot sta tiskanje del na papir ali njihovo shranjevanje na ključ USB, ki jih uporabniki opravijo na posebnih terminalih, nameščenih v javno dostopnih knjižnicah iz te določbe. Taka dejanja pa se lahko v posameznem primeru dovolijo na podlagi nacionalne zakonodaje, s katero so bile prenesene izjeme ali omejitve, določene v členu 5(2)(a) ali (b) navedene direktive, če so pogoji iz teh določb izpolnjeni v vsakem zadevnem primeru.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 16. julija 1998. # Komisija Evropskih skupnosti proti Velikemu vojvodstvu Luksemburg. # Neizpolnitev obveznosti države. # Zadeva C-339/97.


title: Sodba Splošnega sodišča (pritožbeni senat) z dne 9. julija 2013. # Oscar Orlando Arango Jaramillo in drugi proti Evropski investicijski banki (EIB). # Pritožba - Javni uslužbenci - Osebje EIB - Preveritev sodbe Splošnega sodišča - Zavrženje tožbe na prvi stopnji kot očitno nedopustne - Pokojnine - Zvišanje prispevkov v pokojninski sistem - Rok za vložitev tožbe - Razumni rok. # Zadeva T-234/11 P-RENV-RX.

text:
         SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (pritožbeni senat)
      z dne 9. julija 2013 (
            *1
         )
      „Pritožba — Javni uslužbenci — Osebje EIB — Preveritev sodbe Splošnega sodišča — Zavrženje tožbe na prvi stopnji kot očitno nedopustne — Pokojnine — Zvišanje prispevkov v pokojninski sistem — Rok za vložitev tožbe — Razumni rok“
      V zadevi T-234/11 P-RENV-RX,
      zaradi pritožbe zoper sklep Sodišča za uslužbence Evropske unije (prvi senat) z dne 4. februarja 2011 v zadevi Arango Jaramillo in drugi proti EIB (F-34/10), katere namen je razveljavitev tega sklepa,

         Oscar Orlando Arango Jaramillo, uslužbenec Evropske investicijske banke, stanujoč v Luxembourgu (Luksemburg), in 34 drugih uslužbencev Evropske investicijske banke, ki so poimensko navedeni v prilogi, ki jih zastopata B. Cortese in C. Cortese, odvetnika,
      pritožniki,
      druga stranka v postopku je

         Evropska investicijska banka (EIB), ki jo zastopata C. Gómez de la Cruz in T. Gilliams, zastopnika, skupaj s P.-E. Partschem, odvetnikom,
      tožena stranka na prvi stopnji,
      SPLOŠNO SODIŠČE (pritožbeni senat),
      v sestavi M. Jaeger, predsednik, I. Pelikánová (poročevalka), sodnica, in A. Dittrich, sodnik,
      sodni tajnik: E. Coulon,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Ta postopek sledi sodbi Sodišča (četrti senat) z dne 28. februarja 2013 o preveritvi v zadevi Arango Jaramillo in drugi proti EIB (C-334/12 RX-II), s katero je to po ugotovitvi, da sodba Splošnega sodišča (pritožbeni senat) z dne 19. junija 2012 v zadevi Arango Jaramillo in drugi proti EIB (T-234/11 P, v nadaljevanju: preverjena sodba), katere predmet je bila pritožba zoper sklep Sodišča za uslužbence Evropske unije (prvi senat) z dne 4. februarja 2011 v zadevi Arango Jaramillo in drugi proti EIB (F-34/10, v nadaljevanju: izpodbijani sklep), posega v enotnost in doslednost prava Evropske unije, razveljavilo preverjeno sodbo in zadevo vrnilo v razsojanje Splošnemu sodišču.

         Dejansko stanje spora

               2

               Iz točk od 2 do 4 zgoraj v točki 1 navedenega izpodbijanega sklepa je razvidno, da so Oscar Orlando Arango Jaramillo in preostalih 34 pritožnikov, ki so poimensko navedeni v prilogi, uslužbenci Evropske investicijske banke (EIB). Plačilni listi uslužbencev EIB se od 1. januarja 2007 ne izdajajo več v tradicionalni papirnati obliki, temveč v elektronski. Od tedaj so vsak mesec vneseni v informacijski sistem EIB „Peoplesoft“ in jih lahko tako s svojega službenega računalnika pregleduje vsak uslužbenec.

               3

               V soboto, 13. februarja 2010, so bile v informacijski sistem „Peoplesoft“ vnesene plačilne liste za februar 2010. Glede na liste za januar 2010 so izkazovale povečanje prispevkov v pokojninski sistem, ki je bilo posledica odločitev EIB, sprejetih v okviru reforme pokojninskega sistema njenih uslužbencev.

         Postopek na prvi stopnji in izpodbijani sklep

               4

               Pritožniki so 26. maja 2010 pri Sodišču za uslužbence vložili tožbo, ki je bila vpisana pod opravilno številko F-34/10 in s katero so predlagali, naj se razglasi ničnost njihovih plačilnih listov za februar 2010 v delu, v katerem se z njimi udejanjajo odločitve EIB o povečanju njihovih pokojninskih prispevkov, in naj se EIB naloži plačilo simboličnega eura za povrnitev njihove nepremoženjske škode.

               5

               EIB je z ločeno vlogo, naslovljeno na sodno tajništvo Sodišča za uslužbence, uveljavljala ugovor nedopustnosti na podlagi člena 78 Poslovnika tega sodišča in mu predlagala, naj o nedopustnosti tožbe odloči brez vsebinskega odločanja o zadevi.

               6

               Pritožniki so v stališčih o ugovoru nedopustnosti med drugim navedli, da glede na posebne okoliščine obravnavanega primera, zlasti dejstva, da ni nobene pisne določbe o roku za vložitev tožbe uslužbencev EIB, stroga uporaba roka tri mesece in deset dni za vložitev tožbe po splošnem pravu posega v njihovo pravico do učinkovitega pravnega sredstva (zgoraj v točki 1 navedeni izpodbijani sklep, točka 18).

               7

               Sodišče za uslužbence je z zgoraj v točki 1 navedenim izpodbijanim sklepom, ki ga je sprejelo na podlagi člena 78 svojega poslovnika, ne da bi izvedlo ustni postopek in ne da bi odločanje o ugovoru nedopustnosti pridržalo za končno odločbo, tožbo razglasilo za nedopustno, ker ni bila vložena pravočasno.

         Pritožba pred Splošnim sodiščem

               8

               Pritožniki so v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 28. aprila 2011 na podlagi člena 9 Priloge I k Statutu Sodišča Evropske unije zoper zgoraj v točki 1 navedeni izpodbijani sklep vložili pritožbo, ki je bila vpisana pod opravilno številko T-234/11 P.

               9

               S pritožbo so Splošnemu sodišču predlagali, naj razveljavi ta sklep, zavrne ugovor nedopustnosti, ki ga je EIB uveljavljala v zadevi F-34/10, in zadevo vrne v razsojanje Sodišču za uslužbence, da vsebinsko odloči o sporu.

               10

               Splošno sodišče je po ugotovitvi, da v enem mesecu po obvestilu o koncu pisnega postopka stranke niso vložile predloga za razpis obravnave, odločilo, da ne bo opravilo ustnega postopka.

               11

               Pritožniki so v utemeljitev pritožbe uveljavljali tri pritožbene razloge, prvega primarno, preostala pa podredno. Prvi pritožbeni razlog se je nanašal na napačno uporabo prava pri razlagi pojma „razumni rok“ za vložitev tožbe na prvi stopnji ter zlasti na kršitev načela sorazmernosti in pravice do učinkovitega sodnega varstva. Drugi pritožbeni razlog so uveljavljali glede napačne uporabe prava pri razlagi veljavnih postopkovnih pravil, predvsem tistih o obstoju nepredvidljivih okoliščin. Tretji pritožbeni razlog se je nanašal na to, da naj bi Sodišče za uslužbence izkrivilo dejstva, da bi dokazalo obstoj nepredvidljivih okoliščin, in da naj bi bila kršena pravila glede ukrepov procesnega vodstva postopka na prvi stopnji.

               12

               Splošno sodišče je z zgoraj v točki 1 navedeno preverjeno sodbo pritožbo zavrnilo, ker so bili pritožbeni razlogi, ki so jih uveljavljali pritožniki, delno nedopustni, v preostalem pa neutemeljeni.

               13

               Ob zavrnitvi prvega, primarno uveljavljanega pritožbenega razloga je Splošno sodišče presodilo, da je Sodišče za uslužbence v zgoraj v točki 1 navedenem izpodbijanem sklepu za položaj pritožnikov pravilno uporabilo pravilo, v skladu s katerim se po analogiji z rokom za vložitev pritožbe, ki je določen v členu 91(3) Kadrovskih predpisov za uradnike Evropskih skupnosti (v nadaljevanju: Kadrovski predpisi), trimesečni rok, v katerem mora uslužbenec EIB vložiti ničnostno tožbo zoper njen akt, ki posega v njegov položaj, načeloma šteje za razumnega (zgoraj v točki 1 navedena preverjena sodba, točka 27). Splošno sodišče je med drugim menilo, da ni mogoče šteti, da obveznost, ki je bila tako naložena uslužbencem EIB, da vložijo tožbo v natančnem roku, posega v njihovo pravico do učinkovitega pravnega sredstva ali načelo sorazmernosti (zgoraj v točki 1 navedena preverjana sodba, točka 41).

         Preveritev, ki jo je opravilo Sodišče

               14

               Po predlogu prvega generalnega pravobranilca je Sodišče (posebni senat iz člena 123b Poslovnika Sodišča v različici, ki je veljala na dan predloga) z odločbo z dne 12. julija 2012 (C-334/12 RX) odločilo, da je treba opraviti preveritev. V skladu s to odločbo se je preveritev morala nanašati na vprašanji, ali zgoraj v točki 1 navedena preverjena sodba posega v enotnost ali doslednost prava Unije, ker je Splošno sodišče kot pritožbeno sodišče pojem „razumni rok“ v okviru vložitve ničnostne tožbe uslužbencev EIB zoper njen akt, ki posega v njihov položaj, razlagalo kot rok, katerega prekoračitev povzroči nepravočasnost tožbe in zato njeno nedopustnost, ne da bi bilo sodišču Unije treba upoštevati posebne okoliščine obravnavane zadeve, in ali ta razlaga pojma „razumni rok“ lahko posega v pravico do učinkovitega pravnega sredstva, ki je potrjena v členu 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (UL 2010, C 83, str. 389).

               15

               Sodišče je v zgoraj v točki 1 navedeni sodbi o preveritvi v zadevi Arango Jaramillo in drugi proti EIB razveljavilo zgoraj v točki 1 navedeno preverjeno sodbo, potem ko je ugotovilo, da ta sodba dejansko posega v doslednost prava Unije, ker je Splošno sodišče kot pritožbeno sodišče pojem „razumen rok“ v okviru vložitve ničnostne tožbe uslužbencev EIB zoper njen akt, ki posega v njihov položaj, razlagalo kot trimesečni rok, katerega prekoračitev samodejno povzroči nepravočasnost tožbe in zato njeno nedopustnost, ne da bi bilo sodišču Unije treba upoštevati okoliščine obravnavane zadeve.

               16

               Ker pa dokončna rešitev vprašanja o dopustnosti tožbe pritožnikov, zlasti vprašanja, ali je bila tožba vložena v razumnem roku v smislu sodne prakse, ki je usklajena glede načela pravice do učinkovitega pravnega sredstva, ne izhaja iz ugotovitev dejanskega stanja, na katerih temelji zgoraj v točki 1 navedena preverjena sodba, je Sodišče razsodilo, da ne more samo dokončno odločiti o sporu na podlagi člena 62b Statuta Sodišča. Zato je zadevo vrnilo v razsojanje Splošnemu sodišču, da glede na vse okoliščine zadeve presodi razumnost roka, v katerem so pritožniki pri Sodišču za uslužbence vložili tožbo, hkrati pa je pridržalo odločitev o stroških postopka preveritve.

         Zadeva, ki je bila po preveritvi vrnjena v razsojanje

         Postopek

               17

               Splošno sodišče mora v skladu s členom 121a svojega poslovnika zaradi zgoraj v točki 1 navedene sodbe o preveritvi v zadevi Arango Jaramillo in drugi proti EIB ponovno razsoditi o tej zadevi.

               18

               Sodno tajništvo Splošnega sodišča je z dopisom z dne 1. marca 2013 v skladu s členom 121c(1) Poslovnika stranke pozvalo, naj v enem mesecu od vročitve zgoraj v točki 1 navedene sodbe o preveritvi v zadevi Arango Jaramillo in drugi proti EIB predložijo pisna stališča glede učinkov te sodbe na rešitev spora.

               19

               EIB in pritožniki so 22. marca in 16. aprila 2013 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložili stališča.

               20

               EIB v stališčih predlaga Splošnemu sodišču:

                        —

                        naj vrne zadevo v razsojanje Sodišču za uslužbence;

                        —

                        podredno, naj po potrditvi, da je tožba, ki so jo pritožniki vložili pri Sodišču za uslužbence, zaradi nepravočasnosti nedopustna, ker je bila vložena v roku, ki se ne zdi razumen glede na vse okoliščine zadeve, zavrže pritožbo in pritožnikom naloži plačilo stroškov pritožbenega postopka.

               21

               Pritožniki v stališčih predlagajo Splošnemu sodišču, naj:

                        —

                        ugodi prvemu pritožbenemu razlogu in na podlagi tega razveljavi zgoraj v točki 1 navedeni izpodbijani sklep, ker je bila njihova tožba pri Sodišču za uslužbence vložena v razumnem roku glede na vse okoliščine zadeve;

                        —

                        zadevo vrne v razsojanje Sodišču za uslužbence, da odloči o vsebini tožbe in stroških postopka na prvi stopnji;

                        —

                        EIB naloži plačilo stroškov pritožbenega postopka.

         Pravo

               22

               Zaradi zgoraj v točki 1 navedene sodbe o preveritvi v zadevi Arango Jaramillo in drugi proti EIB Splošno sodišče znova odloča o pritožbi, navedeni v točki 8 zgoraj, in mora še enkrat preučiti tri pritožbene razloge, ki so jih pritožniki uveljavljali v njeno utemeljitev in so ponovljeni v točki 11 zgoraj, pri tem pa mora izpeljati vse posledice, ki jih navedena sodba nalaga za rešitev spora.

         Prvi pritožbeni razlog: napačna uporaba prava pri razlagi pojma „razumni rok“ za vložitev tožbe na prvi stopnji ter zlasti kršitev načela sorazmernosti in pravice do učinkovitega sodnega varstva

               23

               Prvi pritožbeni razlog je v bistvu sestavljen iz dveh delov. Prvi se nanaša na napačno uporabo prava pri razlagi pojma „razumni rok“ za vložitev tožbe na prvi stopnji. Drugi del pa je povezan s kršitvijo načela sorazmernosti in pravice do učinkovitega sodnega varstva.

               24

               Pritožniki s prvim delom prvega pritožbenega razloga Sodišču za uslužbence očitajo, da je v zgoraj v točki 1 navedenem izpodbijanem sklepu napačno uporabilo pravo s tem, da je njihovo tožbo zavrglo kot nedopustno z obrazložitvijo, , da naj rok treh mesecev, desetih dni in nekaj sekund za vložitev tožbe na prvi stopnji v sodnem tajništvu Sodišča za uslužbence v bistvu ne bi bil razumen rok. Tako naj bi Sodišče za uslužbence sodni praksi, ki se nanaša na roke za vložitev tožb uslužbencev EIB (sodbi Splošnega sodišča z dne 23. februarja 2001 v združenih zadevah De Nicola proti EIB, T-7/98, T-208/98 in T-109/99, ZOdl. JU, str. I-A-49 in II-185, točka 99, in z dne 6. marca 2001 v zadevi Dunnett in drugi proti EIB, T-192/99, Recueil, str. II-813, točki 53 in 58) dalo pomen, ki ga ta sodna praksa nima, s tem da je dejansko opustilo načelo spoštovanja razumnega roka, ki je po naravi sicer fleksibilno in dopušča konkretno izravnavo zadevnih interesov, in ga nadomestilo s togim in splošno veljavnim natančnim trimesečnim rokom. Poleg tega naj Sodišče za uslužbence ne bi upoštevalo predloženih listin ali izpovedb, ki naj bi dokazovale, da so na eni strani drugi naslovniki, povezani z drugimi strežniki, kot je bil uporabljen pri vložitvi tožbe, v roku tri mesece in deset dni po elektronski pošti prejeli overjene izvode tožbe, ki je bila vložena na prvi stopnji, in da je na drugi strani v poslovnih prostorih njihovih odvetnikov tisti večer, ko je bila poslana ta tožba, prišlo do izpada električne energije, ki je bil odpravljen približno deset minut pred polnočjo, zaradi česar je prišlo do zamude pri pošiljanju tožbe. Poleg tega naj Sodišče za uslužbence ne bi upoštevalo posebnih okoliščin obravnavane zadeve, zlasti dejstva, da EIB krivdno ni izpolnila svoje obveznosti glede določitve natančnih in zanesljivih rokov za vložitev tožbe in da je izpodbijane odločitve v obliki plačilnih listov za februar 2010 sprejela na podlagi predpisa, ki niti ob njihovi izdaji niti ob vložitvi tožbe še ni bil objavljen.

               25

               Pritožniki z drugim delom prvega tožbenega razloga zatrjujejo, da je Sodišče za uslužbence v zgoraj v točki 1 navedenem izpodbijanem sklepu poseglo v njihovo pravico do učinkovitega sodnega varstva in kršilo načelo sorazmernosti, na katerem mora temeljiti uporaba določb ali pravnih načel, kadar omejujejo pravico do dostopa do sodišča. Z oddaljitvijo od svoje nekdanje sodne prakse, ki je temeljila na fleksibilni in za pritožnike ugodni uporabi načela spoštovanja razumnega roka za vložitev tožbe, je Sodišče za uslužbence delovalo v nasprotju s temeljno zahtevo po ustreznem ravnovesju pravice posameznika do učinkovitega sodnega varstva in zahteve po pravni varnosti. To nasprotje naj bi bilo očitno v posebnih okoliščinah obravnavane zadeve, kot so opisane v točki 24 zgoraj. Glede na te posebne okoliščine se stroga in posplošena uporaba natančnega trimesečnega roka, ki ni določen v nobeni določbi niti ne izhaja iz jasne in ustaljene sodne prakse, kaže kot pretirana omejitev njihove pravice do dostopa do sodišča, kakor jo zagotavlja člen 47 Listine o temeljnih pravicah. Poleg tega naj ne bi bila sorazmerna glede na cilj, ki mu sledi načelo spoštovanja razumnega roka, in sicer zagotoviti stabilnost aktov EIB.

               26

               EIB oporeka navedbam pritožnikov in v bistvenem predlaga, naj se oba dela prvega pritožbenega razloga razglasita za nedopustna, vsekakor pa zavrneta kot neutemeljena. S prvim pritožbenim razlogom želijo pritožniki doseči, da pritožbeno sodišče preveri presojo dejanskega stanja, ki jo je Sodišče za uslužbence podalo v zgoraj v točki 1 navedenem izpodbijanem sklepu, kar pa ni v njegovi pristojnosti. Prvi pritožbeni razlog nikakor ni utemeljen. Iz sodne prakse naj bi namreč izhajalo, da je razumni rok za vložitev tožbe uslužbenca EIB fiksen trimesečni rok, podaljšan za deset dni zaradi oddaljenosti, ki po analogiji izhaja iz določb Kadrovskih predpisov glede pravnih sredstev. Dalje naj bi iz sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice in sodišča Unije izhajalo, da bi lahko bili predpisi, ki določajo roke za vložitev tožbe, usklajeni tako z načelom sorazmernosti kot s pravico do učinkovitega sodnega varstva.

               27

               Ker EIB oporeka dopustnosti obeh delov prvega pritožbenega razloga, je treba opozoriti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso prvostopenjsko sodišče edino pristojno, prvič, za ugotavljanje dejanskega stanja, razen če bi vsebinska nepravilnost njegovih ugotovitev izhajala iz listin v spisu, ki so mu bile predložene, in drugič, za presojo tega dejanskega stanja. Potem ko prvostopenjsko sodišče ugotovi ali presodi dejansko stanje, je pritožbeno sodišče pristojno, da opravi nadzor nad pravno opredelitvijo tega dejanskega stanja in pravnimi posledicami, ki jih je iz tega izpeljalo prvostopenjsko sodišče (sodba Splošnega sodišča z dne 2. julija 2010 v zadevi Kerstens proti Komisiji, T-266/08 P, točka 37; glej v tem smislu sodbi Sodišča z dne 6. aprila 2006 v zadevi General Motors proti Komisiji, C-551/03 P, ZOdl., str. I-3173, točka 51, in z dne 21. septembra 2006 v zadevi JCB Service proti Komisiji, C-167/04 P, ZOdl., str. I-8935, točka 106).

               28

               Pritožniki s prvim pritožbenim razlogom ne izpodbijajo ugotovitev dejanskega stanja, ki jih je Sodišče za uslužbence navedlo v zgoraj v točki 1 navedenem izpodbijanem sklepu, ki se nanašajo na rok, v katerem je bila vložena tožba na prvi stopnji, temveč oporekajo sklepom, do katerih je navedeno sodišče prišlo na podlagi teh ugotovitev, namreč, da roka, v katerem je bila tožba vložena, ni mogoče opredeliti za „razumnega“. Vprašanje, ali je Sodišče za uslužbence na podlagi dejanskega stanja v zadevi smelo upravičeno sklepati, da pritožniki niso vložili tožbe v razumnem roku, pa je pravno vprašanje, ki je predmet nadzora pritožbenega sodišča.

               29

               Zato je treba ugovor nedopustnosti, ki ga je EIB uveljavljala proti prvemu pritožbenemu razlogu, zavrniti kot neutemeljenega.

               30

               Za vsebinski preizkus prvega dela prvega pritožbenega razloga v zvezi z napačno uporabo prava pri razlagi pojma „razumni rok“ za vložitev tožbe na prvi stopnji, je treba navesti, da niti Pogodba DEU niti Pravilnik za osebje EIB, ki ga je njen upravni odbor sprejel v skladu s členom 29 Poslovnika EIB, ne vsebujeta nobenih navedb o roku za vložitev tožbe, ki bi veljal za spore med EIB in njenimi uslužbenci. Zaradi uskladitve med pravico do učinkovitega sodnega varstva, ki je splošno načelo prava Unije in v skladu s katerim ima posameznik na voljo zadosten rok za presojo zakonitosti akta, ki posega v njegov položaj, in po potrebi za pripravo tožbe, ter zahtevo po pravni varnosti, v skladu s katero akti, ki so jih sprejeli organi Unije, po preteku določenega roka postanejo dokončni, je treba te spore sodišču Unije predložiti v razumnem roku (glej zgoraj v točki 24 navedeni sodbi De Nicola proti EIB, točke od 97 do 99 in navedena sodna praksa, ter Dunnett in drugi proti EIB, točke od 51 do 53 in navedena sodna praksa; sklep predsednika Splošnega sodišča z dne 6. decembra 2002 v zadevi D proti EIB, T-275/02 R, RecFP, str. I-A-259 in II-1295, točki 31 in 32).

               31

               V skladu s sodno prakso se „razumnost“ roka, kadar gre za trajanje upravnega ali sodnega postopka ali vprašanje roka, ki kot v tem primeru neposredno vpliva na dopustnost tožbe, vedno presoja glede na vse okoliščine obravnavane zadeve in zlasti glede na interese strank v sporu, zapletenost zadeve in ravnanje zadevnih strank (glej zgoraj v točki 1 navedeno sodbo o preveritvi v zadevi Arango Jaramillo in drugi proti EIB, točke od 28 do 37 in navedena sodna praksa). Iz tega na splošno izhaja, da pojma razumni rok ni mogoče razumeti kot poseben prekluzivni rok, zlasti pa, da trimesečnega roka iz člena 91(3) Kadrovskih predpisov ni mogoče po analogiji uporabiti kot prekluzivni rok za uslužbence EIB, kadar ti vložijo ničnostno tožbo zoper njen akt, ki posega v njihov položaj (glej zgoraj v točki 1 navedeno sodbo o preveritvi v zadevi Arango Jaramillo in drugi proti EIB, točka 39 in navedena sodna praksa).

               32

               Zato le dejstvo, da je uslužbenec EIB vložil ničnostno tožbo zoper njen akt, ki posega v njegov položaj, v roku, ki ni daljši od treh mesecev in deset dni, ne zadošča za ugotovitev nepravočasnosti te tožbe, saj mora sodišče Unije vsekakor preveriti razumnost roka glede na okoliščine obravnavane zadeve.

               33

               Le dejstvo, da je Splošno sodišče v zgoraj v točki 24 navedenih sodbah De Nicola proti EIB (točke od 118 do 120) ter Dunnett in drugi proti EIB (točki 57 in 58) presodilo, da so roki, ki niso daljši od treh mesecev in deset dni, razumni, ne pomeni, da daljših rokov glede na okoliščine posamezne zadeve ne bi bilo mogoče opredeliti za „razumne“, saj sodišče Unije odloča le o konkretnih primerih, ki so mu predloženi, in ne obravnava vprašanja, ali bi se daljši roki še lahko šteli za razumne. Nasprotno dejstvo, da je predsednik Splošnega sodišča v zgoraj v točki 30 navedenem sklepu D proti EIB (točke od 38 do 40) presodil, da petmesečni rok ni razumen glede na okoliščine zadeve, ne dopušča ugotovitve, da krajšega roka, ki pa je vseeno daljši od treh mesecev in deset dni, ni mogoče opredeliti za „razumnega“, ali a fortiori, da v drugačnih okoliščinah takega roka ne bi bilo mogoče šteti za razumnega.

               34

               V tej zadevi je Sodišče za uslužbence razsodilo, da tožba na prvi stopnji ni bila vložena v razumnem roku in da jo je zato treba zavreči kot nedopustno zaradi njene nepravočasnosti, le na podlagi tega, da je bila vložena nekaj sekund ali stotink sekunde po izteku trimesečnega roka, podaljšanega za enkratno obdobje desetih dni zaradi oddaljenosti, določeno v členu 100(3) Poslovnika Sodišča za uslužbence, ki po analogiji ustreza roku za vložitev pritožbe, določenemu v členu 91(3) Kadrovskih predpisov. S tako razlago pojma „razumni rok“ v okviru vložitve ničnostne tožbe uslužbencev EIB proti njenemu aktu, ki posega v njihov položaj, kot roka treh mesecev in deset dni, katerega prekoračitev samodejno povzroči nepravočasnost in zato nedopustnost tožbe, ne da bi bilo treba upoštevati, kakor bi se morale po zakonu, posebne okoliščine posamezne zadeve, zlasti interese pritožnikov, zapletenost zadeve ter ravnanje EIB in pritožnikov, je Sodišče za uslužbence pri izdaji v točki 1 navedenega izpodbijanega sklepa napačno uporabilo pravo (glej v tem smislu in po analogiji zgoraj v točki 1 navedeno sodbo o preveritvi v zadevi Arango Jaramillo in drugi proti EIB, točke 22, 27, 28, 46 in 54).

               35

               Zato je prvemu delu prvega pritožbenega razloga, ki se nanaša na napačno uporabo prava s strani Sodišča za uslužbence pri razlagi pojma „razumni rok“ za vložitev tožbe na prvi stopnji v zgoraj v točki 1 navedenem izpodbijanem sklepu, treba pritrditi.

               36

               Zato se, ne da bi bilo treba odločiti o drugem delu prvega pritožbenega razloga ter o drugem in tretjem pritožbenem razlogu, pritožbenemu predlogu ugodi in zgoraj v točki 1 navedeni izpodbijani sklep se razveljavi.

         Vrnitev zadeve v razsojanje Sodišču za uslužbence

               37

               V skladu s členom 13(1) Priloge I k Statutu Sodišča Splošno sodišče, če je pritožba utemeljena, razveljavi odločitev Sodišča za uslužbence in odloči o sporu. Zadevo vrne v razsojanje Sodišču za uslužbence, če o njej ni mogoče odločiti.

               38

               Sodišče za uslužbence v zgoraj v točki 1 navedenem izpodbijanem sklepu ni izvedlo popolne zakonsko zahtevane presoje za odločitev o razumnosti roka za vložitev tožbe in tako o njeni dopustnosti. Iz istega razloga dokončna odločitev o vprašanju dopustnosti tožbe pritožnikov ne izhaja iz presoje dejanskega stanja, na katerem temelji zgoraj v točki 1 naveden izpodbijani sklep. V teh okoliščinah v tem sporu ni mogoče odločiti. Zato je treba zadevo vrniti v razsojanje Sodišču za uslužbence, da ponovno odloči o tožbi.

         Stroški

               39

               Ker se zadeva vrne v razsojanje Sodišču za uslužbence, se odločitev o stroških, nastalih v tem pritožbenem postopku, pridrži.

               Iz teh razlogov je
               SPLOŠNO SODIŠČE (pritožbeni senat)
               razsodilo:

                           1.

                           Sklep Sodišča za uslužbence Evropske unije (prvi senat) z dne 4. februarja 2011 v zadevi Arango Jaramillo in drugi proti EIB se razveljavi.

                           2.

                           Zadeva se vrne v razsojanje Sodišču za uslužbence.

                           3.

                           Odločitev o stroških se pridrži.

                           Jaeger

                           Pelikánová

                           Dittrich

                     Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 9. julija 2013.
                     Podpisi

            Priloga

         María Esther Badiola, stanujoča v Luxembourgu (Luksemburg),

         Marcella Bellucci, stanujoča v Luxembourgu,

         Stefan Bidiuc, stanujoč v Grevenmacherju (Luksemburg),

         Raffaella Calvi, stanujoča v Schuttrangeu (Luksemburg),

         Maria José Cerrato, stanujoča v Luxembourgu,

         Sara Confortola, stanujoča v Veroni (Italija),

         Carlos D’Anglade, stanujoč v Luxembourgu,

         Nuno Da Fonseca Pestana Ascenso Pires, stanujoč v Luxembourgu,

         Andrew Davie, stanujoč v Medernachu (Luksemburg),

         Marta De Sousa e Costa Correia, stanujoča v Itzigu (Luksemburg),

         Nausica Di Rienzo, stanujoča v Luxembourgu,

         José Manuel Fernandez Riveiro, stanujoč v Sandweilerju (Luksemburg),

         Eric Gällstad, stanujoč v Rameldangeu (Luksemburg),

         Andres Gavira Etzel, stanujoč v Luxembourgu,

         Igor Greindl, stanujoč v Canachu (Luksemburg),

         José Doramas Jorge Calderón, stanujoč v Luxembourgu,

         Monica Lledó Moreno, stanujoča v Sandweilerju,

         Antonio Lorenzo Ucha, stanujoč v Luxembourgu,

         Juan Antonio Magaña-Campos, stanujoč v Luxembourgu,

         Petia Manolova, stanujoča v Bereldangeu (Luksemburg),

         Ferran Minguella Minguella, stanujoč v Gonderangeu (Luksemburg),

         Barbara Mulder-Bahovec, stanujoča v Luxembourgu,

         István Papp, stanujoč v Luxembourgu,

         Stephen Richards, stanujoč v Blaschettu (Luksemburg),

         Lourdes Rodriguez Castellanos, stanujoča v Sandweilerju,

         Daniela Sacchi, stanujoča v Mondorf-les-Bainsu (Luksemburg),

         Maria Teresa Sousa Coutinho da Silveira Ramos, stanujoča v Almargem do Bispu (Portugalska),

         Isabelle Stoffel, stanujoča v Mondorf-les-Bainsu,

         Fernando Torija, stanujoč v Luxembourgu,

         María del Pilar Vargas Casasola, stanujoča v Luxembourgu,

         Carolina Vento Sánchez, stanujoča v Luxembourgu,

         Pé Verhoeven, stanujoč v Bruslju (Belgija),

         Sabina Zajc, stanujoča v Conternu (Luksemburg),

         Peter Zajc, stanujoč v Conternu.
      (
            *1
         )	Jezik postopka: francoščina.


Sodba Splošnega sodišča (tretji senat) z dne 16. junija 2015. # Best-Lock (Europe) Ltd proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Zadeva T-395/14.


Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 13. aprila 2000. # Komisija Evropskih skupnosti proti Helenski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države. # Zadeva C-123/99.


Sodba Splošnega sodišča (četrti senat) z dne 27. septembra 2017.#BelTechExport ZAO proti Svetu Evropske unije.#Skupna zunanja in varnostna politika – Omejevalni ukrepi proti Belorusiji – Zamrznitev sredstev – Začasna prekinitev – Obveznost obrazložitve – Pravica do obrambe – Pravica do izjave – Napaka pri presoji.#Zadeva T-765/15.


title: Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 14. oktobra 2004. # Betriebskrankenkasse der Robert Bosch GmbH proti Bundesrepublik Deutschland. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Sozialgericht Stuttgart - Nemčija. # Socialno zavarovanje - Povračilo zdravstvenih stroškov, nastalih v drugi državi članici - Člen 34 Uredbe (EGS) št. 574/72 - Zdravstveni sklad, ki uporablja poenostavljen postopek celotnega povračila za račune z majhnim zneskom. # Zadeva C-193/03.

text:
      Zadeva C-193/03
      Betriebskrankenkasse der Robert Bosch GmbH
      proti
      Bundesrepublik Deutschland
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Sozialgericht Stuttgart)
      „Socialno zavarovanje – Povračilo zdravstvenih stroškov, nastalih v drugi državi članici – Člen 34 Uredbe (EGS) št. 574/72 – Zdravstveni sklad, ki uporablja poenostavljen postopek celotnega povračila za račune z majhnim zneskom“
      Povzetek sodbe
      Socialno zavarovanje delavcev migrantov – Zdravstveno zavarovanje – Povračilo s strani pristojne države članice zdravstvenih
            stroškov, ki so nastali med zdravljenjem v drugi državi članici – Uporaba stopenj, ki veljajo v državi članici začasnega prebivališča
            – Člen 34 Uredbe št. 574/72 – Praksa zdravstvenega sklada, ki zajema celotno povračilo zdravstvenih stroškov, če ne presegajo
            določenega zneska – Dopustnost
      (Uredba Sveta št. 574/72, člen 34)
      V primeru neizpolnitve formalnosti, ki med bivanjem na območju države članice, ki ni pristojna država, dajejo pravico uporabe
         storitev, ki jih za račun pristojnega nosilca nudi nosilec v kraju začasnega prebivališča, člen 34 Uredbe št. 574/72 zavarovancem
         omogoča, da od pristojne države pridobijo povračilo stroškov, ki so nastali med tem bivanjem v skladu s stopnjami, ki jih
         uporablja nosilec v kraju začasnega prebivališča. To določbo je treba razlagati v tem smislu, da ne nasprotuje praksi zdravstvenega
         sklada, ki izhaja iz notranjih predpisov, da svojim zavarovancem v celoti povrne zdravstvene stroške, ki so jih imeli med
         bivanjem v drugi državi članici, če ne presegajo določenega zneska. Okoliščina, da gre za povračilo v celoti, namreč zadostuje,
         da se zavarovancu zagotovi najmanj enako, če ne višje povračilo stroškov od tistega, ki bi ga prejel, če bi šlo za povračilo
         pod pogoji, določenimi v tej določbi.

      (Glej točki 24, 27 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (šesti senat)
      z dne 14. oktobra 2004(*)

      „Socialno zavarovanje – Povračilo zdravstvenih stroškov, nastalih v drugi državi članici – Člen 34 Uredbe (EGS) št. 574/72 – Zdravstveni sklad, ki uporablja poenostavljen postopek celotnega povračila za račune z majhnim zneskom“
      V zadevi C-193/03,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Sozialgericht Stuttgart
         (Nemčija) z odločbo z dne 19. marca 2003, ki je na Sodišče prispela 9. maja 2003, v postopku

      Betriebskrankenkasse der Robert Bosch GmbH
      proti
      Zvezni republiki Nemčiji,
      SODIŠČE (šesti senat),
      v sestavi A. Borg Barthet (poročevalec), predsednik senata, J.-P. Puissochet in S. von Bahr, sodnika,
      generalni pravobranilec: M. Poiares Maduro,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Zvezno republiko Nemčijo, ki jo zastopa Bundesversicherungsamt, K. Schmidt, zastopnik,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti D. Martin in H. Kreppel, zastopnika,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 34 Uredbe Sveta (EGS) št. 574/72 z dne 21. marca 1972 o
         določitvi postopka za izvajanje Uredbe (EGS) št. 1408/71 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe, samozaposlene
         osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti (UL L 74, str. 1), kot je bila spremenjena in posodobljena z
         Uredbo Sveta (EGS) št. 2001/83 z dne 2. junija 1983 (JO L 230, str. 6), kot je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 1399/1999
         z dne 29. aprila 1999 (UL L 164, str. 1, v nadaljevanju: Uredba št. 574/72).

      2        Ta predlog je bil predstavljen v postopku, ki poteka med Betriebskrankenkasse der Robert Bosch GmbH (v nadaljevanju: R. Bosch)
         in Bundesversicherungsamt (v nadaljevanju: BVA) zaradi odločbe zadnjega, ki R. Boschu nalaga, naj preneha s prakso celotnega
         povračila zdravstvenih stroškov, ki so nastali med bivanjem v drugi državi članici, če ne presegajo zneska 200 DEM.

       Pravni okvir
       Pravo Skupnosti
      3        Člen 34 Uredbe št. 574/72 z naslovom „Povračilo stroškov, nastalih med začasnim bivanjem v drugi državi članici, s strani
         pristojnega nosilca“ določa:

      „1. Če med začasnim bivanjem zaposlene ali samozaposlene osebe v državi članici, ki ni pristojna država, ni mogoče dokončati
         predpisanih postopkov, ki jih določajo členi 20(1) in (4), 21, 23 in 31 izvedbene uredbe, stroške teh dajatev na podlagi prošnje
         osebe povrne pristojni nosilec v skladu s stopnjami povračil, ki jih uporablja nosilec v kraju začasnega prebivališča.

      2.      Nosilec v kraju začasnega prebivališča na zahtevo pristojnega nosilca predloži vse potrebne informacije o teh stopnjah..
      Če nosilca v kraju začasnega prebivališča in pristojnega nosilca zavezuje sporazum, ki ne predvideva povračil ali predvideva
         povračilo v pavšalnem znesku, mora nosilec v kraju začasnega prebivališča poleg tega pristojnemu nosilcu nakazati tudi znesek,
         ki ga je treba povrniti osebi v skladu z določbami odstavka 1.

      […]
      4.      Ne glede na odstavke 1, 2 in 3 lahko pristojni nosilec izvede povračilo nastalih stroškov po stopnjah, ki jih uporablja sam,
         v kolikor je mogoče opraviti povračilo v skladu s temi stopnjami, če stroški, ki naj bi se povrnili, ne presegajo s strani
         Upravne komisije določene ravni, in če se zaposlena ali samozaposlena oseba ali upokojenec strinja z uporabo te določbe. V
         vsakem primeru znesek povračila ne sme presegati zneska dejansko nastalih stroškov.

      5.      Če nosilec v državi članici stalnega prebivališča ne določi stopenj za povračila, lahko pristojni nosilec opravi povračilo
         po pogojih, določenih v odstavku 4, ne da bi bilo potrebno soglasje osebe.“

      4        Na podlagi člena 1 Odločbe št. 176 Upravne komisije Evropskih skupnosti za socialno varnost delavcev migrantov z dne 24. junija
         1999 o povračilu stroškov, nastalih med začasnim bivanjem v drugi državi članici, s strani pristojnega nosilca na podlagi
         člena 34(4) Uredbe št. 574/72 (UL 2000, L 243, str. 42) je najvišji znesek nastalih stroškov, na katere se sklicuje ta določba,
         1000 evrov.

      5        Člen 22(1) Uredbe Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe, samozaposlene
         osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti, kot je bila spremenjena in posodobljena z Uredbo št. 2001/83,
         kot je bila spremenjena z Uredbo št. 1399/1999 (v nadaljevanju: Uredba št. 1408/71), določa:

      „1. Zaposlena ali samozaposlena oseba, ki izpolnjuje pogoje zakonodaje pristojne države za upravičenost do dajatev, po potrebi
         ob upoštevanju določb člena 18, in:

      (a)      katere zdravstveno stanje zahteva nujne storitve med začasnim bivanjem na ozemlju druge države članice, ali
      [...]
      je upravičena do:
      (i)      storitev, ki jih v imenu pristojnega nosilca nudi nosilec v kraju začasnega ali stalnega prebivališča v skladu z določbami
         zakonodaje, ki jo uporablja, kot če bi bila oseba zavarovana pri njem; trajanje obdobja, v katerem se nudijo te dajatve, pa
         ureja zakonodaja pristojne države;

      [...].“
      6        Člen 31 Uredbe št. 1408/71 določa:

      „Upokojenec, upravičen do pokojnine ali pokojnin po zakonodaji ene države članice ali do pokojnin po zakonodaji dveh ali več
         držav članic, ki je upravičen do dajatev po zakonodaji ene od teh držav, skupaj s svojimi družinskimi člani, ki začasno bivajo
         na ozemlju države članice, v kateri nimajo stalnega prebivališča, prejema:

      a)      storitve, ki jih zagotovi nosilec v kraju začasnega prebivališča v skladu z določbami zakonodaje, ki jo uporablja, pri čemer
         stroški bremenijo nosilca v kraju stalnega prebivališča upokojenca;

      [...].“
       Nacionalna ureditev
      7        Člen 13(3) Fünftes Buch des Sozialgesetzbuches – Gesetzliche Krankenversicherung (Knjiga V Zakonika o socialnem zavarovanju
         – Zakonski sistem zdravstvenega zavarovanja, v nadaljevanju: SGB V) kot izjemo od sistema povračila stroškov, ki se praviloma
         uporablja na podlagi navedene zakonodaje, določa:

      „Če zdravstveni sklad ne more pravočasno zagotoviti nujne storitve ali če storitev po krivem zavrne in tako povzroči stroške
         zavarovancem, ki to storitev plačajo sami, mora zavarovancem znesek povrniti, če je navedena storitev nujna.“

       Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      8        R. Bosch je kot zvezni nosilec zdravstvenega zavarovanja pod nadzorom BVA.

      9        Iz spisa in iz stališč, ki so bila predložena Sodišču, izhaja, da je v okviru uporabe notranjih določb, ki urejajo zdravstveno
         varstvo, R. Bosch uvedel prakso, da svojim zavarovancem povrne vse zdravstvene stroške, ki so jih imeli med bivanjem v drugi
         državi članici, če znesek, ki so ga plačali za zdravljenje, ne presega 200 DEM (v nadaljevanju: sporna praksa).

      10      R. Bosch navaja, da so primeri, ko zavarovanci neposredno plačajo zdravstvene stroške, ki so jih imeli med bivanjem v drugi
         državi članici, zelo številni. Bilo naj bi namreč pogosto, da dokumentov, ki jih izda zdravstveni sklad za primer zdravljenja
         v tujini, ponudniki zdravstvenih storitev ne priznajo ali da zavarovanci nimajo navedenih dokumentov. V teh okoliščinah naj
         bi potreba po poenostavitvi uprave in varčnosti upravičila, da v primeru nižjih zneskov zdravstvenih stroškov pristojni nosilec
         te v celoti povrne, namesto da bi se podvrgel dolgim, zapletenim ter po mnenju R. Boscha manj praktičnim postopkom, ki jih
         določa člen 34 Uredbe št. 574/72.

      11      BVA je z Odločbo z dne 31. januarja 2001 naložil R. Boschu, naj preneha izvajati sporno prakso, za katero je presodil, da
         ni skladna z zahtevami iz odstavka 4 navedenega člena.

      12      R. Bosch v utemeljitev tožbe, ki jo je vložil zoper to odločbo, trdi, da ta krši pooblastilo za odločanje po prostem preudarku
         in nasprotuje načelu sorazmernosti.

      13      Zdi se, da Sozialgericht Stuttgart meni, da sporna praksa dejansko pomeni prednosti glede učinkovitosti, da omogoča varčevanje
         in da zaradi hitrejšega povračila stroškov koristi zavarovancem. To sodišče med drugim ugotavlja, da naj bi bili v členu 34(4)
         Uredbe št. 574/72 in odločbah, ki so bile sprejete na podlagi tega člena, s katerimi je bil postopoma določen najvišji znesek,
         najprej 500 in nato 1000 evrov, do katerega so pristojni nosilci pooblaščeni, da pod določenimi pogoji za povračilo stroškov
         uporabljajo svoje tarife namesto tistih, ki jih uporablja nosilec v kraju začasnega prebivališča, izraženi podobni pomisleki,
         kot so ti v zvezi s sporno prakso.

      14      V teh okoliščinah je Sozialgericht Stuttgart odločilo, da prekine odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predloži naslednje
         vprašanje:

      „Ali člen 34 Uredbe (EGS) št. 574/72 v okviru uporabe člena 13(3) SGB V izključuje prakso, da zdravstvena zavarovalnica po
         vzoru drugih podobnih določb glede nižjih zneskov izvaja povračilo zdravstvenih stroškov, ki so nastali v drugi državi članici,
         v pavšalnem znesku[?]“

       Vprašanje za predhodno odločanje
      15      Kot izhaja iz točke 9 te sodbe, je sporna praksa, ki jo očita zadevna odločba v postopku v glavni stvari, povračilo zdravstvenih
         stroškov, ki so jih imeli zavarovanci med bivanjem v drugi državi članici, v celoti, če ne presegajo zneska 200 DEM.

      16      Predložitveno sodišče torej s svojim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 34 Uredbe št. 574/72 razlagati tako,
         da je v nasprotju s prakso zdravstvenega sklada, ki izhaja iz notranjih predpisov, da svojim zavarovancem v celoti povrne
         zdravstvene stroške, ki so jih imeli med bivanjem v drugi državi članici, če ne presegajo zneska 200 DEM.

      17      Da bi odgovorili na tako zastavljeno vprašanje, je treba poudariti, da se ureditev povračila stroškov, ki je določena s členom
         34 Uredbe št. 574/72, uporablja, kot izhaja iz odstavka 1 te določbe, kadar formalnosti iz členov 20(1) in (4), 21, 23 in
         31 navedene uredbe med bivanjem v drugi državi članici ni bilo mogoče izpolniti.

      18      Prav tako je treba spomniti, da so navedene formalnosti tiste, katerih izpolnitev mora zavarovancem med bivanjem v drugi državi
         članici, kot je pristojna država, praviloma omogočati uporabo storitev, ki jih v imenu pristojnega nosilca nudi nosilec v
         kraju začasnega prebivališča v skladu z določbami zakonodaje, ki jo uporablja, kot če bi bila zadevna stranka zavarovana pri
         njem pod pogoji, ki jih določata člena 22 in 31 Uredbe št. 1408/71.

      19      Kot je Sodišče že razsodilo, pa je namen pravic, ki so podeljene s slednjimi določbami, prispevati k lažjemu prostemu gibanju
         zavarovancev (glej sodbe z dne 12. julija 2001 v zadevi Vanbraekel in drugi, C-368/98, Recueil, str. I-5363, točka 32; z dne
         25. februarja 2003 v zadevi IKA, C-326/00, Recueil, str. I-1703, točki 38 in 51, in z dne 23. oktobra 2003 v zadevi Inizan,
         C-56/01, Recueil, str. I-12403, točka 21).

      20      Enako torej velja za ureditev povračila stroškov, ki je bila uvedena na podlagi člena 34 Uredbe št. 574/72, katere namen je,
         ker se uporablja le nadomestno, kadar storitev, ki so zagotovljene s členoma 22 in 31 Uredbe št. 1408/71, ni mogoče uporabiti,
         ker niso izpolnjene določene formalnosti, zagotoviti, da pravica do zdravstvenega varstva, ki je uvedena s slednjimi določbami,
         ne more biti odvisna le od formalnih zahtev.

      21      Poleg tega je treba spomniti, da je Sodišče glede člena 22 Uredbe št. 1408/71 natančno določilo, da namen take določbe ni
         ureditev in zato v ničemer ne preprečuje državam članicam, da stroške, ki so nastali med zdravljenjem v drugi državi članici,
         povrnejo po tarifah, ki veljajo v državi članici zavarovanca, kadar zakonodaja slednje države članice določa tako povračilo
         in kadar so tarife, ki veljajo na podlagi te zakonodaje, bolj ugodne od tistih, ki jih uporablja država članica, v kateri
         je potekalo zdravljenje (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Vanbraekel in drugi, točka 36).

      22      Enak pristop se uporablja glede določbe, katere namen je, enako kot člena 34 Uredbe št. 574/72, z vidika, ki je naveden v
         točki 20 te sodbe, izključno vzpostaviti nadomestni mehanizem povračila stroškov, ki se uporablja, kadar je zavarovanec lahko
         uporabil le storitve, ki mu jih je v skladu z določbami členov 22(1)(a)(i) ali 31 Uredbe št. 1408/71 v imenu pristojnega nosilca
         neposredno omogočil nosilec v kraju začasnega prebivališča.

      23      V tem primeru, kot izhaja iz točke 9 te sodbe, sporna praksa pomeni, da se na podlagi notranjega prava zavarovancu povrne
         celoto zdravstvenih stroškov, ki jih je imel med bivanjem v drugi državi članici, če ne presegajo zneska 200 DEM.

      24      V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da dejstvo, da gre za povračilo v celoti, zadostuje, da je treba zavarovancu zagotoviti
         najmanj enako, če ne višje povračilo stroškov od tistega, ki bi ga prejel, če bi šlo za povračilo pod pogoji, določenimi v
         členu 34 Uredbe št. 574/72.

      25      Iz tega izhaja, da slednja določba ne nasprotuje praksi, ki, tako kot sporna praksa, zavarovancem zagotavlja povračilo stroškov
         v celoti.

      26      Vprašanje, ali lahko taka praksa dejansko temelji na veljavnih notranjih predpisih ali ne, ni v pristojnosti Sodišča.

      27      Iz zgoraj navedenega izhaja, da je treba na predhodno vprašanje odgovoriti tako, da je treba člen 34 Uredbe št. 574/72 razlagati
         tako, da ne nasprotuje praksi zdravstvenega sklada, ki izhaja iz notranjih predpisov, da svojim zavarovancem v celoti povrne
         zdravstvene stroške, ki so jih imeli med bivanjem v drugi državi članici, če ne presegajo zneska 200 DEM.

       Stroški
      28      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (šesti senat) razsodilo:
      1)      Člen 34 Uredbe Sveta (EGS) št. 574/72 z dne 21. marca 1972 o določitvi postopka za izvajanje Uredbe (EGS) št. 1408/71 o uporabi
            sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe, samozaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti,
            kot je bila spremenjena in posodobljena z Uredbo Sveta (EGS) št. 2001/83 z dne 2. junija 1983, kot je bila spremenjena z Uredbo
            Sveta št. 1399/1999 z dne 29. aprila 1999, je treba razlagati tako, da ne nasprotuje praksi zdravstvenega sklada, ki izhaja
            iz notranjih predpisov, da svojim zavarovancem v celoti povrne zdravstvene stroške, ki so jih imeli med bivanjem v drugi državi
            članici, če ne presegajo zneska 200 DEM.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


Sodba Splošnega sodišča (deveti senat) z dne 19. januarja 2017.#Stock Polska sp. z o.o. proti Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino.#Znamka Evropske unije – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne znamke Evropske unije LUBELSKA – Prejšnja nacionalna besedna znamka Lubeca – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Raven pozornosti javnosti – Podobnost znakov – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009.#Zadeva T-701/15.


Sodba Splošnega sodišča (sedmi senat) z dne 23. septembra 2015.#L'Oréal proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT).#Znamka Skupnosti – Postopek za ugotovitev ničnosti – Besedna znamka Skupnosti AINHOA – Prejšnji figurativni znamki, Skupnosti in mednarodna, NOA – Relativni razlogi za zavrnitev – Verjetnost zmede – Člen (8)(1)(b) in (5) Uredbe (ES) št. 207/2009.#Zadeva T-400/13.


title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 13. januarja 2005.#Heinecken Brouwerijen BV proti Hoofdproductschap Akkerbouw.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: College van Beroep voor het bedrijfsleven - Nizozemska.#Žita - Uvozni režim - Tarifna kvota Skupnosti za pivovarski ječmen - Diskriminacija.#Zadeva C-126/04.

text:
      Zadeva C-126/04
      Heineken Brouwerijen BV
      proti
      Hoofdproductschap Akkerbouw
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo College van Beroep voor het bedrijfsleven)
      „Žita – Uvozni režim – Tarifna kvota Skupnosti za pivovarski ječmen – Diskriminacija“
      Povzetek sodbe
      Kmetijstvo – Skupna ureditev trgov – Žita – Uvozni režim – Tarifna kvota – Ječmen – Kvota, ki zajema le ječmen visoke kakovosti
            – Kršitev načela prepovedi diskriminacije – Neobstoj
      (člen 34(2), drugi pododstavek, ES; uredbi Sveta št. 1269/1999 in 822/2001)
      Omejitev uporabe tarifnih kvot Skupnosti, odprtih z uredbama št. 1269/1999 in 822/2001, le za ječmen visoke kakovosti, ki
         je namenjen izdelavi sladu, ki se uporablja pri proizvodnji piv, ki zorijo v sodih iz bukovega lesa, ne predstavlja kršitve
         načela prepovedi diskriminacije, če je objektivno utemeljena zaradi razlik med tem ječmenom in ječmenom za izdelavo drugih
         piv.

      (Glej točko 22.)
SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 13. januarja 2005(*)

      „Žita – Uvozni režim –Tarifna kvota Skupnosti za pivovarski ječmen – Diskriminacija“
      V zadevi C-126/04,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, naslovljen na Sodišče s sklepom College
         van Beroep voor het bedrijfsleven (Nizozemska) z dne 18. februarja 2004, ki je prispel na Sodišče 8. marca 2004, v postopku

      Heineken Brouwerijen BV
      proti
      Hoofdproductschap Akkerbouw,

      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi K. Lenaerts (poročevalec), predsednik senata, E. Juhász in M. Ilešič, sodnika,
      generalna pravobranilka: C. Stix-Hackl,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Heineken Brouwerijen BV H. Bronkhorst, advocaat,
      –        za grško vlado V. Kontolaimos in E. Svolopoulou, zastopnika,
      –        za Svet Evropske unije M. Balta in K. Michoel, zastopnici,
      –        za Komisijo Evropskih Skupnosti F. Clotuche-Duvieusart in D. W. V. Zijlstra, zastopnici,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na veljavnost uredb Sveta (ES) št. 1269/1999 z dne 14. junija 1999 in 822/2001
         z dne 24. aprila 2001 o odprtju tarifne kvote Skupnosti za pivovarski ječmen, ki sodi pod oznako KN 1003 00 (ločeno, UL L
         151, str. 1, in UL L 120, str. 1), na razlago člena 10 Uredbe Sveta (EGS) št. 1766/92 z dne 30. junija 1992 o skupni ureditvi
         trga za žita (UL L 181, str. 21), kot je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 3290/94 z dne 22. decembra 1994 o potrebnih
         prilagoditvah in prehodnih ukrepih v kmetijskem sektorju za uporabo sporazumov, sklenjenih med urugvajskim krogom večstranskih
         trgovinskih pogajanj (UL L 349, str. 105, v nadaljevanju: Uredba št. 1766/92), in na razlago določb Uredbe Komisije (ES) št.
         2023/2001 z dne 15. oktobra 2001 o določitvi uvoznih dajatev v sektorju žit (UL L 273, str. 18).

      2        Predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Heineken Brouwerijen BV (v nadaljevanju: Heineken) in Hoofdproductschap Akkerbouw
         (centralni urad za trženje kmetijskih izdelkov, v nadaljevanju: HPA) v zvezi z dolgovanimi uvoznimi dajatvami za pivovarski
         ječmen, ki ga je Heineken uvozil v Skupnost.

       Pravni okvir
      3        Člen 1 Uredbe št. 1766/92 pod oznako KN 1003 00 navaja ječmen med proizvodi, ki so zajeti v določbah skupne ureditve trga
         za žita.

      4        Člen 10 Uredbe št. 1766/92 določa:

      „1.      Razen če ni v tej uredbi drugače določeno, se za proizvode iz člena 1 uporabljajo stopnje dajatev iz Skupne carinske tarife.
      2.      Ne glede na odstavek 1 je uvozna dajatev za proizvode, ki spadajo pod oznake KN [...] 1003 [...] enaka intervencijski ceni,
         ki velja za te proizvode ob uvozu, povečani za 55 %, minus cif uvozna cena zadevne pošiljke. Vendar pa ta carina ne sme presegati
         carinske stopnje iz Skupne carinske tarife.

      […]“
      5        Uredba št. 2023/2001 določa uvozne dajatve v sektorju žit.

      6        Člen 2(5) Uredbe Komisije (ES) št. 1249/96 z dne 28. junija 1996 o pravilih za uporabo (uvoznih dajatev za sektor žit) Uredbe
         št. 1766/92 (UL L 161, str. 125), v besedilu, veljavnem do 1. julija 2003, določa:

      „Uvozne dajatve se zmanjšajo:
      [...]
      –        za 8 [eurov] za tono na pivski ječmen [...];
      pod pogojem, da uvoznik dokaže, da je bil plačan dodatek za kakovost na običajno ceno proizvoda.
      [...]“
      7        Člen 1 Uredbe št. 1269/1999 določa:

      „1.      Za leti 1999 in 2000 se odpre letna tarifna kvota Skupnosti 50.000 ton za ječmen visoke kakovosti, ki sodi pod oznako KN 1003
         00, in je namenjen izdelavi sladu, ki se uporablja pri proizvodnji nekaterih piv, ki zorijo v sodih iz bukovega lesa.

      2.      Dajatev Skupne carinske tarife, ki se uporabi, je 50 % polne stopnje dajatve v veljavi, brez znižanja, ki se na dan uvoza
         uporablja za uvoz pivovarskega ječmena.“

      8        Tudi člen 1 Uredbe št. 822/2001 za leti 2001 in 2002 odpre enako tarifno kvoto Skupnosti „50.000 ton za ječmen visoke kakovosti,
         ki sodi po oznako KN 1003 00 in je namenjen izdelavi sladu, ki se uporablja pri proizvodnji nekaterih piv, ki zorijo v sodih
         iz bukovega lesa“.

      9        Prva in druga uvodna izjava uredb št. 1269/1999 in 822/2001 se glasita:

      „1.      ob upoštevanju, da se je Skupnost v zaključku pogajanj o členu XXIV, točka 6 GATT [(Splošni sporazum o carinah in trgovini)]
         zavezala, da bo preučila težave, ki bi nastale, če bi delovanje sistema reprezentativne cene za žita lahko oviralo trgovino;
         da so določene pošiljke pivovarskega žita povzročile težave;

      2.      ob upoštevanju, da je za odpravo teh ovir treba odpreti [...] tarifno kvoto Skupnosti za pivovarski ječmen, ki sodi pod oznako
         KN 1003 00“.

       Postopek v glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      10      Heineken je mednarodno podjetje, dejavno v sektorju izdelave in prodaje piva.

      11      HPA je z odločbo z dne 25. oktobra 2001 zahteval, naj Heineken plača znesek 254,82 eura, kar so dolgovane uvozne dajatve za
         uvoz 15.177 kg pivovarskega ječmena, ki ga je to podjetje uvozilo. Ugovor Heinekena zoper to odločbo je HPA zavrnil z odločbo
         z dne 28. oktobra 2002.

      12      Heineken je zoper zadnjo odločbo vložil tožbo pred College van Beroep voor het bedrijfsleven. Ker proizvajalci, kot je Heineken,
         ki ne proizvajajo piv, ki zorijo v sodih iz bukovega lesa, niso mogli izkoristiti tarifne kvote, odprte za leta od 1999 do
         2002 z uredbama št. 1269/1999 in 822/2001, se to sodišče sprašuje, ali ni zadevna ureditev Skupnosti diskriminatorna.

      13      V teh okoliščinah je College van Beroep voor het bedrijfsleven odločil, da prekine odločanje in da Sodišču v predhodno odločanje
         predloži ti vprašanji:

      „1.      Ali sta uredbi […] št. 1269/1999 in 822/2001 […], ki določata tarifno kvoto Skupnosti le za uvoz ječmena, namenjenega izdelavi
         piva, ki zori v sodih iz bukovega lesa, združljivi s prepovedjo vsakršne diskriminacije med proizvajalci iz člena 34(2), pododstavek
         2, ES?

      2.      Ali povezane določbe člena 10(2) Uredbe […] št. 1766/92 […] in Uredbe […] št. 2023/2001 […] v primeru neveljavnosti zgoraj
         navedenih uredb kljub temu zavezujejo k pobiranju uvoznih dajatev za ječmen visoke kakovosti, ki sodi pod oznako KN 1003 00,
         namenjen proizvodnji piv s pomočjo sladu?“

       Vprašanji za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      14      Heineken navaja, da sta uredbi št. 1269/1999 in 822/2001 za leta od 1999 do 2002 odprli tarifne kvote Skupnosti le za ječmen
         visoke kakovosti, ki sodi pod oznako KN 1003 00 in je namenjen izdelavi nekaterih vrst piv. Zadevni uredbi naj bi kršili člen
         34(2), pododstavek 2, ES, ker naj bi vodili k neupravičenemu različnemu obravnavanju ječmena, namenjenega izdelavi piv, ki
         zorijo v sodih iz bukovega lesa, in ječmena, namenjenega izdelavi piv po drugih metodah.

      15      Nasprotno pa grška vlada, Svet Evropske unije in Komisija Evropskih skupnosti trdijo, da uredbi št. 1269/1999 in 822/2001
         ne kršita načela prepovedi diskriminacije. Po eni strani naj bi namreč odprtje tarifne kvote za ječmen, namenjen izdelavi
         sladu, ki se uporablja pri proizvodnji piv, ki zorijo v sodih iz bukovega lesa, upoštevalo potrebe preskrbe trga Skupnosti
         in nujnosti vzdrževanja njegovega ravnotežja. Po drugi strani pa naj bi bila različno obravnavanje ječmena, namenjenega izdelavi
         različnih vrst piv, objektivno utemeljeno.

      16      Treba je opozoriti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso člen 34(2), pododstavek 2, ES, ki določa prepoved vsakršne diskriminacije
         v okviru skupne kmetijske politike, zgolj poseben izraz splošnega načela enakosti, ki zahteva, naj se primerljivi položaji
         ne obravnavajo različno in naj se različni položaji ne obravnavajo enako, razen če je takšno razlikovanje objektivno utemeljeno
         (glej zlasti sodbe z dne 20. septembra 1988 v zadevi Španija proti Svetu, 203/86, Recueil, str. 4563, točka 25, z dne 17.
         aprila 1997 v zadevi EARL de Kerlast, C-15/95, Recueil, str. I-1961, točka 35, z dne 13. aprila 2000 v zadevi Karlsson in
         drugi, C-292/97, Recueil, str. I-2737, točka 39, in z dne 6. marca 2003 v zadevi Niemann, C-14/01, Recueil, str. I-2279, točka
         49).

      17      V tem primeru so, v skladu s členom 10(2) Uredbe št. 1766/92, uvozne dajatve za žita izračunane po eni strani glede na intervencijsko
         ceno in po drugi strani glede na reprezentativno uvozno ceno, ki je določena na podlagi cene na svetovnem trgu.

      18      Vendar pa je, kot izhaja iz prve in druge uvodne izjave uredb št. 1269/1999 in 822/2001, sistem „reprezentativne cene“ povzročil
         ovire v trgovini.

      19      Svet in Komisija v ta namen pojasnjujeta, da so uvozne dajatve, ki so uvedene tako za krmni kot za pivovarski ječmen – kadar
         za zadnjo vrsto ječmena niso na razpolagi posebne cene – izračunane s pomočjo cen krmnega ječmena, veljavnih na borzi žit
         v Minneapolisu (Združene države Amerike). Ker je cena pivovarskega ječmena veliko višja od cene krmnega ječmena, izračun iz
         člena 10(2) Uredbe št. 1766/92 privede do tega, da postane uvažanje pivovarskega ječmena skorajda nemogoče. Znižanje dajatev
         iz člena 2(5) Uredbe št. 1249/96 se namreč ni izkazalo kot zadostno, da bi se odpravile ovire v trgovini, ki vplivajo na uvoz
         ječmena.

      20      Iz prve in druge uvodne izjave uredb št. 1269/1999 in 822/2001 izhaja, da je namen odprtja tarifnih kvot zlasti odprava teh
         ovir, na katerih spornost so opozorile Združene države Amerike glede na obveznosti, ki jih ima Skupnost na podlagi GATT.

      21      Glede omejitve uporabe tarifnih kvot Skupnosti, odprtih z uredbama št. 1269/1999 in 822/2001, Svet in Komisija poudarjata,
         da je pivovarski ječmen v Skupnosti na razpolago v zadostnih količinah, z izjemo ječmena za izdelavo piv, ki zorijo v sodih
         iz bukovega lesa in ki ga je treba uvažati iz Združenih držav Amerike. Proizvajalci piv, zorjenih v sodih iz bukovega lesa,
         so tako odvisni od uvoza pivovarskega ječmena iz tretjih držav, medtem ko drugi proizvajalci Skupnosti na ozemlju Skupnosti
         brez težav najdejo pivovarski ječmen, ki ga potrebujejo za izdelavo piva. Ker so uvozne dajatve previsoke, da bi se lahko
         v Skupnosti nadaljevala izdelava piv, ki zorijo v sodih iz bukovega lesa, in ker znižanje dajatev, določeno v členu 2(5) Uredbe
         št. 1249/96, ne zadostuje za odpravo trgovinskih ovir , ki vplivajo na uvoz ječmena, ki se lahko uporabi za izdelavo piva
         v sodih iz bukovega lesa, je bilo odprtje tarifnih kvot le za ječmen za izdelavo takšnih piv objektivno utemeljeno. Uredbi
         št. 1269/1999 in 822/2001 tako uravnavata obveznosti, ki jih ima Skupnost na podlagi GATT in iz skupne ureditve trga za žita
         s tem, da v Skupnosti zagotavljata preskrbo z vrsto ječmena, ki se ne prideluje na trgu Skupnosti in katerega cena bi bila
         brez zadevnih kvot nesprejemljiva.

      22      Iz tega torej sledi, da je omejitev uporabe tarifnih kvot Skupnosti, odprtih z uredbama št. 1269/1999 in 822/2001, objektivno
         utemeljena zaradi razlik med, na eni strani, ječmenom, namenjenim izdelavi sladu, ki se uporablja pri proizvodnji piv, ki
         zorijo v sodih iz bukovega lesa, in na drugi strani ječmenom za izdelavo drugih piv.

      23      Iz vsega navedenega izhaja, da pri obravnavi prvega vprašanja niso bila ugotovljena dejstva ali okoliščine, ki vplivajo na
         veljavnost uredb št. 1269/1999 in 822/2001.

       Drugo vprašanje
      24      Drugo vprašanje se nanaša na razlago povezanih določb člena 10(2) Uredbe št. 1766/92 in Uredbe št. 2023/2001, če bi bili uredbi
         št. 1269/1999 in 822/2001 neveljavni.

      25      Glede na odgovor na prvo vprašanje ni treba več odgovarjati na drugo vprašanje.

       Stroški
      26      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:
      Pri obravnavi zastavljenih vprašanj ni bil ugotovljen noben element, ki bi vplival na veljavnost uredb Sveta (ES) št. 1269/1999
            z dne 14. junija 1999 in Sveta 822/2001 z dne 24. aprila 2001 o odprtju tarifne kvote Skupnosti za pivovarski ječmen, ki sodi
            pod oznako KN 1003 00.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nizozemščina.