title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 21. februarja 2006. # Halifax plc, Leeds Permanent Development Services Ltd in County Wide Property Investments Ltd proti Commissioners of Customs & Excise. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: VAT and Duties Tribunal, London - Združeno kraljestvo. # Šesta Direktiva o DDV - Člen 2, točka 1, člen 4(1) in (2), člen 5(1) in člen 6(1) - Gospodarska dejavnost - Dobava blaga - Opravljanje storitev - Zloraba - Transakcije, katerih edini cilj je pridobitev davčne ugodnosti. # Zadeva C-255/02.

text:
      Zadeva C-255/02
      Halifax plc in drugi
      proti
      Commissioners of Customs & Excise
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo VAT and Duties Tribunal, London)
      „Šesta Direktiva o DDV – Člen 2, točka 1, člen 4(1) in (2), člen 5(1) in člen 6(1) – Gospodarska dejavnost – Dobava blaga – Opravljanje storitev – Zloraba – Transakcije, katerih edini cilj je pridobitev davčne ugodnosti“
      Povzetek sodbe
      1.        Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Dobava blaga – Opravljanje
            storitev
      (Direktiva Sveta 77/388, členi 2, točka 1, 4(1) in (2), 5(1) in 6(1))
      2.        Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Odbitek vstopnega davka

      (Direktiva Sveta 77/388, člen 17)
      1.        Transakcije so dobave blaga ali storitev in gospodarska dejavnost v smislu člena 2, točka 1, člena 4(1) in (2), člena 5(1)
         in člena 6(1) Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih, kot je bila spremenjena z
         Direktivo 95/7, če izpolnijo objektivna merila, na katerih ti pojmi temeljijo, celo če se izvedejo z edinim ciljem pridobiti
         davčno ugodnost, pri čemer pa ne sledijo nobenemu gospodarskemu cilju.

      Pojmi davčnega zavezanca in gospodarskih dejavnosti ter dobave blaga in opravljanja storitev, ki opredeljujejo obdavčljive
         transakcije na podlagi Šeste direktive, so namreč objektivni in se uporabljajo neodvisno od namenov in rezultatov zadevnih
         transakcij. V zvezi s tem bi bila obveznost davčne uprave, da izvede preiskavo za ugotovitev namena davčnega zavezanca, v
         nasprotju s cilji skupnega sistema davka na dodano vrednost, zagotoviti pravno varnost in olajšati uporabo davka na dodano
         vrednost, tako da se, razen v izjemnih primerih, upošteva objektivnost zadevne transakcije.

      Čeprav ta zgoraj navedena objektivna merila nedvomno niso izpolnjena ob davčni utaji, na primer lažnih davčnih obračunih ali
         izstavitvi nepravilnih računov, pa kljub temu velja, da pri ugotovitvi, ali je zadevna transakcija dobava blaga ali storitev
         in gospodarska dejavnost, ni upoštevno, ali je bila zadevna transakcija izvedena z edinim ciljem pridobiti davčno ugodnost.

      (Glej točke od 55 do 57, 59 in 60 ter točko 1 izreka.)
      2.        Šesto direktivo 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih, kot je bila spremenjena z Direktivo 95/7,
         je treba razlagati tako, da nasprotuje pravici davčnega zavezanca, da odbije plačani vstopni davek, kadar transakcije, na
         katerih temelji ta pravica, pomenijo zlorabo.

      Za ugotovitev obstoja zlorabe se zahteva, na eni strani, da je rezultat spornih transakcij pridobitev davčne ugodnosti, katere
         dodelitev bi nasprotovala cilju, ki mu zadevne določbe sledijo, čeprav so bili pogoji, predvideni s temi določbami Šeste direktive
         in nacionalne zakonodaje, ki prenaša to direktivo, formalno izpolnjeni. Po drugi strani bi tudi iz vrste objektivnih dejavnikov
         moralo biti razvidno, da je cilj spornih transakcij pridobitev davčne ugodnosti.

      Vendar bi bilo v nasprotju z načelom davčne nevtralnosti, in torej v nasprotju s cilji sistema odbitkov Šeste direktive in
         nacionalne zakonodaje, ki prenaša to direktivo, dovoliti davčnim zavezancem, da odbijejo celotni plačani vstopni davek na
         dodano vrednost, medtem ko jim v okviru njihovih normalnih komercialnih transakcij v skladu z določbami navedenega sistema
         nobena transakcija ne bi omogočala odbiti navedenega davka na dodano vrednost ali bi jim omogočala odbiti samo del tega.

      V zvezi z drugim merilom, v skladu s katerim bi cilj spornih transakcij v bistvu moral biti pridobitev davčne ugodnosti, je
         treba opozoriti, da je naloga nacionalnega sodišča, da ugotovi dejansko vsebino in pravi pomen spornih transakcij. To pomeni,
         da to sodišče lahko upošteva popolnoma umeten značaj teh transakcij in tudi pravne, gospodarske in/ali osebne povezave med
         gospodarskimi subjekti, ki so vpleteni v načrt za zmanjšanje davčnega bremena.

      Kadar se ugotovi obstoj zlorabe, je treba transakcije, vpletene v zlorabo, znova opredeliti, tako da se vzpostavi položaj,
         kakršen bi obstajal, če transakcij, ki pomenijo navedeno zlorabo, ne bi bilo.

      V tem pogledu je davčna uprava pooblaščena, da z učinkom za nazaj zahteva povračilo vsot, odbitih za vsako transakcijo, za
         katero je ugotovila, da je bila pravica do odbitka izvedena z zlorabo. Vendar mora odtegniti tudi ves davek, ki je bil naložen
         na izstopno transakcijo in ki ga je bil zadevni davčni zavezanec dolžan v okviru umetnega načrta za zmanjšanje davčnega bremena,
         in mora, odvisno od primera, povrniti vsak morebitni presežek. Prav tako mora dovoliti davčnemu zavezancu, ki bi imel ob neobstoju
         transakcij, ki pomenijo zlorabo, korist od prve transakcije, ki ni del take zlorabe, da v skladu z določbami sistema odbitkov
         Šeste direktive odbije davek, ki bremeni to vstopno transakcijo.

      (Glej točke 74, 75, 80, 81, 85, 86 in od 94 do 98 ter točki 2 in 3 izreka.)
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 21. februarja 2006(*)

      „Šesta Direktiva o DDV – Člen 2, točka 1, člen 4(1) in (2), člen 5(1) in člen 6(1) – Gospodarska dejavnost – Dobava blaga – Opravljanje storitev – Zloraba – Transakcije, katerih edini cilj je pridobitev davčne ugodnosti“
      V zadevi C-255/02,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo VAT and Duties Tribunal,
         London (Združeno kraljestvo), z odločbo z dne 27. junija 2002, ki je na Sodišče prispela 11. julija 2002, v postopku

      Halifax plc,

      Leeds Permanent Development Services Ltd,

      County Wide Property Investments Ltd
      proti
      Commissioners of Customs & Excise,

      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Schiemann, J. Makarczyk, predsedniki senata,
         S. von Bahr (poročevalec), J. N. Cunha Rodrigues, sodnika, R. Silva de Lapuerta, sodnica, K. Lenaerts, P. Kūris, E. Juhász
         in G. Arestis, sodniki,

      generalni pravobranilec: M. Poiares Maduro,
      sodna tajnica: K. Sztranc, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 23. novembra 2004,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Halifax plc, Leeds Permanent Development Services Ltd in County Wide Property Investments Ltd K.P.E. Lasok, QC, in M. Patchett-Joyce,
         barrister, po pooblastilu S. Garrett, solicitor,

      –        za vlado Združenega kraljestva J. Collins in  R. Caudwell, zastopnika, ob sodelovanju J. Peacocka, QC, in C. Vajde, QC, ter
         M. Angiolinija, barrister,

      –        za francosko vlado G. de Bergues in C. Jurgensen-Mercier, zastopnika,
      –        za Irsko D. J. O’Hagan, zastopnik, skupaj z A. M. Collinsom, SC,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti  R. Lyal, zastopnik,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 7. aprila 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Šeste direktive Sveta z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje
         držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero (77/388/EGS) (UL L 145,
         str. 1), kot je bila spremenjena z Direktivo Sveta 95/7/ES z dne 10. aprila 1995 (UL L 102, str. 18, v nadaljevanju: Šesta
         direktiva).

      2        Ta predlog je bil predstavljen v okviru spora med Halifax plc (v nadaljevanju: Halifax), Leeds Permanent Development Services
         Ltd (v nadaljevanju: Leeds Development) in County Wide Property Investments Ltd (v nadaljevanju: County) ter Commissioners
         of Customs & Excise (v nadaljevanju: Commissioners), ker so zadnji omenjeni zavrnili zahteve za vračilo ali oprostitev davka
         na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV), ki sta jih vložili Leeds Development in County v okviru načrta za zmanjšanje davčnega
         bremena Halifax plc Group.

       Pravni okvir
      3        Člen 2, točka 1, Šeste direktive določa, da je predmet DDV dobava blaga in storitev, ki jo davčni zavezanec, ki deluje kot
         tak, opravi na ozemlju države za plačilo.

      4        V skladu s členom 4(1) te direktive se kot davčni zavezanec šteje vsaka oseba, ki kjer koli neodvisno opravlja katero koli
         gospodarsko dejavnost iz odstavka 2 tega člena. Pojem „gospodarske dejavnosti“ je v navedenem odstavku 2 opredeljen kot obsegajoč
         vse dejavnosti proizvajalcev, trgovcev in oseb, ki opravljajo storitve, in zlasti transakcije, ki pomenijo izkoriščanje premoženja
         v stvareh ali pravicah, ki je namenjeno trajnemu doseganju dohodka.

      5        V skladu s členom 5(1) te direktive „‚[d]obava blaga‘ pomeni prenos pravice do razpolaganja s premoženjem v stvareh kot lastnik“.

      6        V skladu s členom 6(1) Šeste direktive „‚[o]pravljanje storitev‘ pomeni vsako transakcijo, ki ni dobava blaga v smislu člena
         5“.

      7        Iz člena 13(B)(b) Šeste direktive izhaja, da razen nekaterih tam naštetih izjem države članice oprostijo lizing in dajanje
         v najem nepremičnin. Vendar iz člena 13(C), prvi odstavek, (a) navedene direktive izhaja, da lahko države članice svojim davkoplačevalcem
         dovolijo pravico do izbire za obdavčitev teh transakcij.

      8        Člen 13(B)(d) navedene direktive določa, da države članice oprostijo DDV določene dejavnosti v sektorju finančnih storitev.

      9        Člen 17(2)(a) te direktive določa:

      „Dokler se blago in storitve uporabljajo za namene njegovih obdavčljivih transakcij, je davčni zavezanec upravičen odbiti
         davek, ki ga je dolžan plačati:

      (a)      davek na dodano vrednost, ki ga je dolžan plačati ali ga je plačal za blago ali storitve, ki mu jih je dobavil ali mu jih
         bo dobavil drug davčni zavezanec[.]“

      10      V zvezi z blagom in storitvami, ki jih uporablja davčni zavezanec za transakcije, na podlagi katerih ima pravico do odbitka,
         kot tudi za tiste, na podlagi katerih nima te pravice, člen 17(5), prvi pododstavek, Šeste direktive določa, da „je odbiten
         samo takšen delež davka na dodano vrednost, ki se pripiše prvim transakcijam“.

      11      Drugi pododstavek te določbe pa določa, da se „[t]a delež […] v skladu s členom 19 določi za vse transakcije, ki jih opravlja
         davčni zavezanec“.

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      12      Halifax je banka. Velika večina njenih storitev je oproščena DDV. Ob nastanku dejstev v postopku v glavni stvari je lahko
         dobila povrnjeno manj kot 5 % plačanega vstopnega DDV.

      13      V skladu z ugotovitvami, ki jih je predstavila Halifax, je Leeds Development družba za opremljanje zemljišč za gradnjo in
         County družba za opremljanje zemljišč za gradnjo in naložbe.

      14      Iz predložitvene odločbe izhaja, da so Leeds Development, County ter druga družba družbe Halifax plc Group, ki je vključena
         v sporne transakcije, namreč Halifax Property Investments Ltd (v nadaljevanju: Property), vse odvisne družbe v popolni lasti
         družbe Halifax. Leeds Development in County sta ločeno vpisani v register DDV, medtem ko Property ni vpisana.

      15      Halifax je morala zaradi poslovne dejavnosti zgraditi klicne centre („call centres“) na štirih različnih zemljiščih, in sicer
         v Cromac Woodu in Dundonaldu na Severnem Irskem, v Livingstonu na Škotskem ter v West Banku, Leeds, na severovzhodu Anglije,
         na katerih je obdržala najem za približno 125 let ali lastninsko pravico ali še užitek.

      16      Najprej je 17. decembra 1999 sklenila pogodbo o opremljanju zemljišč za gradnjo klicnega centra v Cromac Woodu s Cusp Ltd,
         neodvisno družbo za gradnjo in za opremljanje zemljišč za gradnjo. S pogodbo o prenovitvi z dne 28. februarja 2000 se je Halifax
         odvezala te pogodbe in je County vstopila v njene pravice in obveznosti.

      17      Med 29. februarjem in 6. aprilom 2000 so Halifax, Leeds Development, County in Property sklenili več sporazumov za različna
         zemljišča. Iz predložitvene odločbe izhaja, da so se transakcije odvile podobno za vsa zemljišča.

      18      Halifax je v zvezi s kraji Cromac Wood, Dundonald in Livingston 29. februarja 2000 sklenila posojilne pogodbe z Leeds Development,
         v skladu s katerimi je Leeds Development dala dovolj veliko posojilo, da je ta lahko pridobila skupno za 59.000.000 GBP pravic
         do teh zemljišč in jih opremila.

      19      Halifax in Leeds Development sta tudi sklenili sporazum glede izvrševanja določenih gradbenih del na teh zemljiščih. Za ta
         dela je Leeds Development prejela od družbe Halifax plačilo malo več kot 120.000 GBP, od tega skoraj 20.000 DDV. Leeds Development
         je Halifax poslala tri račune z obračunanim DDV. Poleg tega je Halifax sklenila pogodbo z Leeds Development, s katero ji je
         proti plačilu premije dala v najem tri zemljišča za obdobje 20 let z možnostjo, da najemnik to obdobje podaljša na 99 let.

      20      Leeds Development je 29. februarja 2000 sklenila tudi sporazum o opremljanju zemljišč za gradnjo in financiranju s County,
         v skladu s katerim je ta morala na zemljiščih Cromac Wooda, Dundonalda in Livingstona izvršiti ali dati izvršiti gradbena
         dela, vključno s tistimi, ki jih je Leeds Development prevzela v skladu s sporazumom s Halifax.

      21      Na isti dan je Halifax nakazala Leeds Development prve predujme posojila ter plačilo za navedena dela v skupnem znesku 44.815.000
         GBP. Ta vsota je bila nakazana na bančni račun, ki se je upravljal po navodilih Leeds Development. Zadnja je zahtevala, da
         se enaka vsota, ki je vključevala več kot 6.600.000 GBP DDV, izplača County kot predujem za dela, ki jih ta opravi ali se
         opravijo na njeno pobudo. To transakcijo je isti dan potrdila zadevna banka, nato pa je bil denar položen kot nočni depozit.
         Isti dan je County dostavila Leeds Development račun z obračunanim DDV.

      22      Za Leeds Development je bil 29. februar 2000 tudi zadnji dan obračunskega obdobja za mesec februar. Oddala je obračun DDV,
         v katerem je zahtevala vračilo DDV v višini približno 6.700.000 GBP.

      23      Znesek v višini 44.815.000 GBP je bil 1. marca 2000 po nalogu Leeds Development nakazan skupaj z obrestmi na račun pri drugi
         banki, odprt na ime County.

      24      Halifax je 6. aprila 2000 v skladu s pogodbo z dne 29. februarja 2000 dala Leeds Development v najem zemljišča v Cromac Woodu,
         Dundonaldu in Livingstonu proti plačilu premij v skupnem znesku približno 7.400.000 GBP za najem, pri čemer se je vsak najem
         obravnaval kot storitev, oproščena DDV. Te premije so se financirale z dodatnimi dvigi od vsote, ki je bila zagotovljena v
         skladu s prvotnimi posojilnimi pogodbami.

      25      Isti dan se je Leeds Development zavezala, da bo Property proti plačilu premije odstopila vse te najeme, pri čemer bi vsak
         odstop začel veljati prvi delovni dan po dokončanju del na zadevnem zemljišču in bi se obravnavali kot transakcije, oproščene
         DDV. Premija se je izračunala v skladu s formulo, ki naj bi Leeds Development prinesla dobiček v skupni vrednosti 180.000
         GBP. Property pa se je zavezala, da bo dajala prostore Cromac Wooda, Dundonalda in Livingstona v podnajem družbi Halifax,
         in sicer vselej proti plačilu premije, izračunane glede na ceno, ki jo Property plačuje Leeds Development za odstop zadevnih
         najemov, in dodatno stopnjo dobička. Property bi morala iz teh podnajemov doseči dobiček v višini 85.000 GBP.

      26      V zvezi z zemljiščem West Bank v Leedsu sta Halifax in Leeds Development 13. marca 2000 sklenili posojilno in najemno pogodbo
         ter se sporazumeli o izvedbi del. Halifax je za prva izvedena dela plačala znesek 41.900 GBP, od tega malo več kot 6000 GBP
         DDV, in Leeds Development je izdala račun z obračunanim DDV za celotni znesek. Halifax je izplačala prvi predujem v korist
         Leeds Development v znesku približno 3.000.000 GBP na podlagi posojilne pogodbe.

      27      Isti dan sta Leeds Development in County sklenili sporazum o opremljanju zemljišč za gradnjo in financiranju. Leeds Development
         je County dala predplačilo, ta pa je za izvedena dela izdala račun z obračunanim DDV v višini več kot 3.000.000 GBP, od tega
         približno 455.000 DDV. Leeds Development je v obračunu DDV za mesec marec 2000 uveljavljala vračilo plačanega vstopnega DDV
         v višini približno 455.000 GBP.

      28      Halifax je 6. aprila 2000 dala Leeds Development v najem zemljišče v kraju West Bank in sklenili sta sporazum o tem, da Leeds
         Development ta najem odstopi družbi Property v zameno za plačilo premije. S posebnim sporazumom se je Property zavezala dajati
         družbi Halifax to zemljišče v podnajem.

      29      County je neodvisnim podjetnikom in strokovnjakom (v nadaljevanju: neodvisni gradbeniki) poverila izvedbo del v skladu s posameznimi
         sporazumi, sklenjenimi z Leeds Development. Predložitveno sodišče poudarja, da bi se sporazumi z neodvisnimi gradbeniki lahko
         sklenili po korakih in da naj bi pogodbe, ki so mu bile posredovane, spremljali ločeni sporazumi, katerih stranka je bila
         Halifax. Ti ločeni sporazumi so Halifax zagotavljali zlasti to, da bodo zadevni neodvisni gradbeniki izvedli dela in obveznosti.

      30      Predložitveno sodišče je ugotovilo, da so zgoraj omenjeni sporazumi skušali doseči te davčne posledice:

      –        Halifax bi lahko odbila del odbitnega plačanega vstopnega DDV za dela v skladu s sporazumi, sklenjenimi z Leeds Development.
      –        Leeds Development bi lahko v obračunskem obdobju februar 2000 odbila DDV, ki je bil označen na računu z dne 29. februarja
         2000, ki ga je izdala County, in sicer več kot 6.600.000 GBP, in v obračunskem obdobju marec 2000 DDV, označen na računu z
         dne 13. marca 2000, in sicer približno 455.000 GBP.

      –        County bi lahko prijavila celotni izstopni davek, ki je bil označen na navedenih računih, in bi lahko odbila plačan vstopni
         davek za dela, ki so jih opravili neodvisni gradbeniki.

      –        Sporazumi Leeds Development z dne 6. aprila 2000 o odstopu najema štirih zemljišč družbi Property bi bile oproščene transakcije.
         Ker bi bile te storitve v drugem davčnem obdobju, ne bi imele za posledico spremembo pravic družbe Leeds Development do vračila
         plačanega vstopnega davka za obračunsko obdobje februar in marec 2000, ki sodijo v zaključeno davčno obdobje do 31. marca
         2000.

      31      Po mnenju predložitvenega sodišča bi bilo za delovanje te rešitve potrebno naslednje:

      –        vse tri, Halifax, Leeds Development in County, bi morale biti ločeno registrirane za namene DDV;
      –        med celotnim zadevnim prvim davčnim obdobjem bi morale transakcije Leeds Development, obdavčene po normalni stopnji, pomeniti,
         če je mogoče, velik delež vseh njenih transakcij; za to bi bilo treba oproščene storitve Leeds Development, ki je družbi Property
         odstopila svoje pravice na zemljiščih, odložiti na poznejše davčno obdobje; in

      –        lastninske pravice na zemljiščih, ki jih ima Leeds Development, bi bilo treba razumeti tako, da se ne bi obravnavale kot investicijsko
         blago. Sicer bi odstop teh pravic družbi Property vplival na njene pravice do odbitka.

      32      Z odločbama 4. in 7. julija 2000 so Commissioners zavrnili zahtevi za odbitek, ki sta ju vložili Leeds Development in County
         v zvezi z DDV, ki so ga zaračunali neodvisni gradbeniki.

      33      Po mnenju predložitvenega sodišča so Commissioners zavzeli naslednja stališča:

      –        ker Leeds Development ni niti izvajala del za družbo Halifax niti ni prejela gradbenih storitev družbe County, se te transakcije
         ne bi smele upoštevati za namene DDV;

      –        dogovori, če se jih obravnava v njihovem celotnem kontekstu, pokažejo, da je Halifax prejela storitve gradbenih del od neodvisnih
         gradbenikov in ne od Leeds Development. Halifax bi torej lahko odbila DDV za navedena dela, tako da bi uporabila normalno
         stopnjo vračila.

      34      Halifax, Leeds Development in County so izpodbijale odločbi Commissioners pred VAT and Duties Tribunal, London. Halifax je
         trdila, da ti odločbi povzročata, da se jo obravnava tako, kot da bi prejela obdavčljive gradbene storitve, ki bi se morale
         obravnavati, kot da so se opravile družbi County. Leeds Development in County sta navedli, da ti odločbi pomenita isto kot
         zavrnitev njunih zahtev za vračilo ali oprostitev plačanega vstopnega DDV.

      35      Halifax, Leeds Development in County so poudarile, da so bile transakcije, izvedene v okviru dogovorov, na katere se nanašajo
         njihove tožbe, dejanske transakcije. Poslovnim interesom so namenjene ne samo dobava ali storitve neodvisnih gradbenikov,
         ampak tudi storitve gradnje, ki jih je opravila County, in storitve gradnje in dobava zemljišč, ki jih je opravila Leeds Development.
         Ti družbi ter Property bi morale pridobiti koristi iz njihovega sodelovanja pri teh dogovorih. Čeprav so bili dogovori oblikovani
         tako, da bi se dosegel ugoden davčni rezultat, sistem DDV predpisuje, da se davek zaračuna za vsako posamezno transakcijo.

      36      Commissioners so trdili, prvič, da transakcija, izvedena z edinim ciljem izogniti se DDV, ni niti „dobava“ ali „storitev“
         niti ukrep, sprejet v okviru opravljanja „gospodarske dejavnosti“ v smislu, ki ustreza tem izrazom, določenim v Šesti direktivi.
         Uporaba tega razlagalnega načela za sporne sporazume pomeni, da obveznosti Leeds Development, ki jih ima do Halifax, ni mogoče
         obravnavati kot „dobave“ ali „storitve“ in enako velja za obveznosti County do Leeds Development.

      37      Drugič so Commissioners trdili, da v skladu s splošnim načelom preprečevanja zlorabe pravic, ki velja v pravu Skupnosti, ni
         treba upoštevati transakcij, ki so izvedene z edinim ciljem izogniti se DDV, ampak je treba določbe Šeste direktive prenesti
         na dejansko naravo spornih transakcij. Kakor koli so se ti dogovori obravnavali, so dejansko samo neodvisni gradbeniki opravljali
         gradbene storitve, in sicer neposredno za Halifax.

      38      Z odločbo z dne 5. julija 2001 je VAT and Duties Tribunal tožbo zavrnilo.

      39      Halifax, Leeds Development in County so se pritožili pri High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division, ki je
         navedeno odločbo razveljavilo in vrnilo zadevo v ponovno sojenje VAT and Duties Tribunal.

      40      Zadnje poudarja, da je njegova prva odločba, izdana 5. julija 2001, temeljila na razlagi člena 4(2) Šeste direktive, v skladu
         s katero se je bilo treba držati objektivnih značilnosti transakcij, da bi se ugotovilo, da sporne transakcije niso bile dobava
         ali storitve v smislu DDV. Meni, da bi se z razlago navedene določbe zdaj moralo ukvarjati Sodišče.

      41      Poleg tega je predložitveno sodišče s prvo odločbo odločilo v sporu o glavni stvari, ne da bi se pri tem vprašalo, ali so
         udeleženci spornih transakcij storili kakršne koli „zlorabe pravic“. Ker je bila ta odločba razveljavljena, bi se bilo primerno
         vprašati tudi o razlagi navedenega načela.

      42      V zvezi s tem je predložitveno sodišče poudarilo, da izhaja iz pričanj poslovodij družb Halifax, Leeds Development in County,
         da je bil edini cilj, ki sta mu sledili zadnjenavedeni družbi s sodelovanjem v spornih transakcijah, izogniti se DDV. Z drugimi
         besedami so imele Halifax, Leeds Development in County željo pridobiti davčno ugodnost z umetnim načrtom davčnega izogibanja.
         Predložitveno sodišče se v zvezi s tem sklicuje na sodbo z dne 14. decembra 2000 v zadevi Emsland‑Stärke (C‑110/99, Recueil,
         str. I‑11569, točka 53).

      43      V teh okoliščinah je VAT and Duties Tribunal, London, prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

      „1.      a)     Ali se lahko v upoštevnih okoliščinah transakcije,
      i)      ki jih opravi vsak udeleženec z edinim namenom pridobiti davčno ugodnost in
      ii)      s katerimi se ne sledi nobenemu samostojnemu gospodarskemu cilju,
      za namene DDV štejejo za dobavo ali storitve, ki jih opravijo davčni zavezanci ali jih kdo opravi v njihovo korist v okviru
         njihove gospodarske dejavnosti?

      b)      Katere dejavnike v upoštevnih okoliščinah bi bilo treba upoštevati za določitev naslovnikov dobav oziroma prejemnikov storitev,
         ki jih opravijo neodvisni gradbeniki?

      2.      Ali teorija zlorabe pravic, kot jo je razvilo Sodišče, povzroči, da se tožečim strankam zavrnejo njihove zahteve za vračilo
         ali oprostitev plačanega vstopnega davka, ki izhaja iz izvajanja upoštevnih transakcij?“

       Prvo vprašanje, točka a
      44      S prvim vprašanjem, pod točko a, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali so transakcije, kot so te v postopku v glavni
         stvari, dobav blaga ali storitev ter gospodarska dejavnost v smislu člena 2, točka 1, člena 4(1) in (2), člena 5(1) in člena
         6(1) Šeste direktive, če se opravljajo z edinim ciljem pridobiti davčno ugodnost, sicer pa ne sledijo nobenemu gospodarskemu
         cilju.

       Stališča, predložena Sodišču
      45      Halifax, Leeds Development in County trdijo, da so v sistemu Šeste direktive transakcije, ki so bile izvedene z edinim namenom
         pridobiti davčno ugodnost in ki nimajo samostojnega gospodarskega cilja, dobave ali storitve za namene DDV, ki jih opravijo
         davčni zavezanci ali jih kdo opravi v njihovo korist v okviru njihovih gospodarskih dejavnosti.

      46      Vladi Združenega kraljestva in Irske trdita, da transakcije, ki jih na eni strani izvede vsak davčni zavezanec z edinim namenom
         pridobiti davčno ugodnost ter na drugi strani brez samostojnega gospodarskega cilja, niso dobave ali storitve, ki jih opravijo
         davčni zavezanci v okviru gospodarskih dejavnosti.

      47      Komisija meni, da namen, za katerega se izvede določena transakcija, ni upošteven za namene člena 2 Šeste direktive.

       Presoja Sodišča
      48      Najprej je treba opozoriti, da je Šesta direktiva vzpostavila skupni sistem DDV, ki temelji zlasti na enotni opredelitvi obdavčljivih
         transakcij (glej zlasti sodbo z dne 26. junija 2003 v zadevi MGK-Kraftfahrzeuge-Factoring, C-305/01, Recueil, str. I-6729,
         točka 38).

      49      V tem smislu Šesta direktiva opredeli zelo široko področje uporabe DDV s tem, da v členu 2, ki se nanaša na obdavčljive transakcije,
         poleg uvoza blaga zajame dobave blaga in storitev, ki jo davčni zavezanec, ki deluje kot tak, opravi na ozemlju države za
         plačilo.

      50      Glede pojma „dobava blaga“ člen 5(1) Šeste direktive določa, da taka dobava pomeni prenos pravice do razpolaganja s premoženjem
         v stvareh kot lastnik.

      51      Iz sodne prakse Sodišča izhaja, da ta pojem zajema vsak prenos premoženja v stvareh ene stranke, ki pooblasti drugo stranko,
         da dejansko razpolaga s to stvarjo kot lastnik (glej zlasti sodbi z dne 8. februarja 1990 v zadevi Shipping and Forwarding
         Enterprise Safe, C-320/88, Recueil, str. I-285, točka 7, in z dne 21. aprila 2005 v zadevi HE, C‑25/03, ZOdl., str. I-3123,
         točka 64).

      52      Glede pojma „opravljanje storitev“ iz člena 6(1) Šeste direktive izhaja, da zajema vsako transakcijo, ki ni dobava blaga v
         smislu člena 5 te direktive.

      53      V skladu s členom 4(1) Šeste direktive pa je davčni zavezanec vsaka oseba, ki kjer koli neodvisno opravlja katero koli gospodarsko
         dejavnost, ne glede na namen ali rezultat te dejavnosti.

      54      Končno je pojem „gospodarske dejavnosti“ opredeljen v členu 4(2) Šeste direktive kot „vse“ dejavnosti proizvajalcev, trgovcev
         in oseb, ki opravljajo storitve, in v skladu s sodno prakso vključuje vse stopnje proizvodnje, trgovine in opravljanja storitev
         (glej zlasti sodbo z dne 4. decembra 1990 v zadevi Van Tiem, C-186/89, Recueil, str. I-4363, točka 17, in zgoraj navedeno
         sodbo MGK-Kraftfahrzeuge-Factoring, točka 42).

      55      Kot je Sodišče ugotovilo v točki 26 sodbe z dne 12. septembra 2000 v zadevi Komisija proti Grčiji (C-260/98, Recueil, str.
         I-6537), analiza opredelitev pojmov davčnega zavezanca in gospodarskih dejavnosti kaže, da pojem gospodarskih dejavnosti zajema
         široko področje in da gre pri tem pojmu za objektivnost v smislu, da se dejavnost obravnava sama po sebi, neodvisno od namenov
         ali rezultatov (glej tudi sodbo z dne 26. marca 1987 v zadevi Komisija proti Nizozemski, 235/85, Recueil, str. 1471, točka
         8, in v tem smislu zlasti sodbi z dne 14. februarja 1985 v zadevi Rompelman, 268/83, Recueil, str. 655, točka 19, in z dne
         27. novembra 2003 v zadevi Zita Modes, C‑497/01, Recueil, str. I-14393, točka 38).

      56      Navedena analiza in analiza pojmov dobave blaga in opravljanja storitev dokazujeta, da sta ta pojma, ki opredeljujeta obdavčljive
         transakcije na podlagi Šeste direktive, objektivna in se uporabljata neodvisno od namenov in rezultatov zadevnih transakcij
         (glej v tem smislu sodbo z dne 12. januarja 2006 v združenih zadevah Optigen in drugi, C-354/03, C-355/03 in C-484/03, ZOdl.,
         str. I-483, točka 44).

      57      Kot je Sodišče ugotovilo v točki 24 sodbe z dne 6. aprila 1995 v zadevi BLP Group (C-4/94, Recueil, str. I-983), bi bila obveznost
         davčne uprave, da izvede preiskavo za določitev namena davčnega zavezanca, v nasprotju s cilji skupnega sistema DDV, zagotoviti
         pravno varnost in olajšati uporabo DDV, tako da se, razen v izjemnih primerih, upošteva objektivnost zadevne transakcije.

      58      Iz tega izhaja, da so transakcije, kot so v postopku v glavni stvari, dobave blaga ali storitev ter gospodarska dejavnost
         v smislu člena 2, točka 1, člena 4(1) in (2), člena 5(1) in člena 6(1) Šeste direktive, kadar izpolnijo objektivna merila,
         na katerih temeljijo ti pojmi.

      59      Nedvomno ta merila niso izpolnjena ob davčni utaji, na primer lažnih davčnih obračunih ali izstavitvi nepravilnih računov.
         Kljub temu velja, da pri ugotovitvi, ali je zadevna transakcija dobava blaga ali storitev ter gospodarska dejavnost, ni upoštevno,
         ali je bila zadevna transakcija izvedena z edinim ciljem pridobiti davčno ugodnost.

      60      Na prvo vprašanje, pod točko a, bi bilo torej treba odgovoriti, da so transakcije, kot so te v postopku v glavni stvari, dobave
         blaga ali storitev in gospodarska dejavnost v smislu člena 2, točka 1, člena 4(1) in (2), člena 5(1) in člena 6(1) Šeste direktive,
         če izpolnijo objektivna merila, na katerih ti pojmi temeljijo, celo če se jih izvede z edinim ciljem pridobiti davčno ugodnost,
         pri čemer ne sledijo nobenemu gospodarskemu cilju.

       Drugo vprašanje
      61      Z drugim vprašanjem, ki ga je treba preučiti pred vprašanjem 1(b), predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali bi bilo treba
         Šesto direktivo razlagati tako, da nasprotuje pravici davčnega zavezanca, da odbije plačan vstopni DDV, kadar transakcije,
         ki utemeljujejo to pravico, pomenijo zlorabo.

       Stališča, predložena Sodišču
      62      Halifax, Leeds Development in County menijo, da v pravu Skupnosti v kontekstu sistema DDV ne obstaja teorija zlorabe pravic,
         na katero bi se davčna uprava države članice lahko sklicevala proti posameznikom, da bi tako zavrnile njihove zahteve za vračilo
         ali odbitek plačanega vstopnega davka.

      63      Vlada Združenega kraljestva meni, da je načelo zlorabe pravic splošno načelo prava Skupnosti in davčnemu zavezancu prepoveduje
         odbiti DDV v skladu s členom 17 Šeste direktive in s celotno veljavno nacionalno zakonodajo, ki ta člen prenaša, kadar iz
         zahteve za odbitek izhaja, da nameni DDV, določeni s Šesto direktivo, niso doseženi in da je davčni zavezanec umetno ustvaril
         pogoje, ki upravičujejo zahtevo za odbitek.

      64      Francoska vlada trdi, da pravo Skupnosti s tem, ko državi članici omogoča, da sprejme ukrepe, ki so namenjeni preprečevanju
         tega, da bi določeni njeni državljani zlorabili ali se izognili normam Skupnosti, tako da bi izkoriščali možnosti, ki jih
         ponuja Pogodba ES, ne nasprotuje temu, da država članica davčnemu zavezancu ali skupini davčnih zavezancev, ki so med seboj
         povezani in ki so izvedli popolnoma umetne transakcije z edinim ciljem pridobiti neupravičeno vračilo DDV, odvzame pravico
         do odbitka.

      65      Irska trdi, da teorija zlorabe pravic, ki jo je razvilo Sodišče, omogoča davčni upravi, da davčnim zavezancem zavrne zahteve
         za vračilo ali odbitek plačanega vstopnega davka, ki izhaja iz izvajanja transakcij, kot so te v postopku v glavni stvari.

      66      Komisija meni, da kadar davčni zavezanec ali skupina davčnih zavezancev, ki so med seboj povezani, sodelujejo v vrsti transakcij,
         ki gledano skupaj ustvarjajo umeten položaj, katerega edini namen je ustvariti pogoje, potrebne za vračilo plačanega vstopnega
         DDV, se teh transakcij ne sme upoštevati.

       Presoja Sodišča
      67      Najprej je treba ugotoviti, da se zdi, da problemi, ki so jih odprla vprašanja, ki jih je postavilo VAT and Duties Tribunal,
         vsaj deloma pripadajo nacionalni zakonodaji, ki davčnemu zavezancu, ki hkrati izvaja obdavčljive in neobdavčljive transakcije
         ali samo neobdavčljive transakcije, omogoča, da lahko najem nepremičnine prenese na drugo pravno osebo, ki jo nadzira in ki
         ima pravico do izbire za obdavčitev dajanja v najem tega premoženja in torej do odbitka celotnega vstopnega DDV, plačanega
         na stroške gradnje ali obnove.

      68      Kljub tej ugotovitvi je treba omeniti, da se v skladu z ustaljeno sodno prakso ni mogoče sklicevati na pravo Skupnosti z namenom
         goljufije ali zlorabe (glej zlasti sodbe z dne 12. maja 1998 v zadevi Kefalas in drugi, C‑367/96, Recueil, str. I‑2843, točka
         20; z dne 23. marca 2000 v zadevi Diamantis, C‑373/97, Recueil, str. I‑1705, točka 33, in z dne 3. marca 2005 v zadevi Fini
         H, C-32/03, ZOdl, str. I‑1599, točka 32).

      69      Uporabe prava Skupnosti namreč ni mogoče razširiti tako, da bi zajemala zlorabe gospodarskih subjektov, to je transakcije,
         ki se ne izvedejo v okviru normalnih komercialnih transakcij, ampak samo z namenom z zlorabo pridobiti ugodnosti, predvidene
         s pravom Skupnosti (glej v tem smislu sodbi z dne 11. oktobra 1977 v zadevi Cremer, 125/76, Recueil, str. 1593, točka 21;
         z dne 3. marca 1993 v zadevi General Milk Products, C‑8/92, Recueil, str. I‑779, točka 21, in zgoraj navedeno sodbo Emsland-Stärke,
         točka 51).

      70      To načelo prepovedi zlorabe se uporablja tudi na področju DDV.

      71      Dejansko je boj proti davčnim utajam, davčnemu izogibanju in možnim zlorabam cilj, ki ga Šesta direktiva priznava in spodbuja
         (glej sodbo z dne 29. aprila 2004 v združenih zadevah Gemeente Leusden in Holin Groep, C‑487/01 in C‑7/02, Recueil, str. I‑5337,
         točka 76).

      72      Kot je Sodišče večkrat ponovilo, pa bi morala biti zakonodaja Skupnosti kljub temu jasna in njena uporaba predvidljiva za
         vse, na katere se nanaša (glej zlasti sodbo z dne 22. novembra 2001 v zadevi Nizozemska proti Svetu, C-301/97, Recueil str.
         I-8853, točka 43). Ta zahteva pravne varnosti se uveljavlja s posebno strogostjo, kadar gre za predpise, ki sprožijo finančne
         posledice, da bi prizadetim omogočila prepoznati obseg obveznosti, ki jim jih nalaga (glej zlasti sodbi z dne 15. decembra
         1987 v zadevi Nizozemska proti Komisiji, 326/85, Recueil, str. 5091, točka 24, in z dne 29. aprila 2004 v zadevi Sudholz,
         C‑17/01, Recueil, str. I‑4243, točka 34).

      73      Poleg tega iz sodne prakse izhaja, da lahko izbira podjetnika med oproščenimi transakcijami in obdavčljivimi transakcijami
         temelji na vrsti dejavnikov, zlasti na upoštevanju davčnega značaja v povezavi z objektivnim sistemom DDV (glej zlasti zgoraj
         navedeno sodbo v zadevi BLP Group, točka 22, in sodbo z dne 9. oktobra 2001 v zadevi Cantor Fitzgerald International, C‑108/99,
         Recueil, str. I‑7257, točka 33). Kadar davčni zavezanec izbira med dvema transakcijama, mu Šesta direktiva ne nalaga, naj
         izbere tisto, ki zajema plačilo višjega zneska DDV. Nasprotno, kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 85 sklepnih
         predlogov, ima davčni zavezanec pravico izbrati strukturo svoje dejavnosti tako, da omeji svoj davčni dolg.

      74      Ob upoštevanju teh ugotovitev se zdi, da se na področju DDV za ugotovitev obstoja zlorabe zahteva, na eni strani, da je rezultat
         spornih transakcij pridobitev davčne ugodnosti, katere dodelitev bi nasprotovala cilju, ki mu sledijo zadevne določbe, čeprav
         so bili pogoji, predvideni s temi določbami Šeste direktive in nacionalne zakonodaje, ki prenaša to direktivo, formalno izpolnjeni.

      75      Po drugi strani bi tudi iz več objektivnih dejavnikov moralo biti razvidno, da je bistveni cilj spornih transakcij pridobitev
         davčne ugodnosti. Dejansko, kot je natančno navedel generalni pravobranilec v točki 89 sklepnih predlogov, prepoved zlorabe
         ni upoštevna, kadar bi sporne transakcije lahko imele drug temelj kot le preprosto pridobitev davčnih ugodnosti.

      76      Predložitveno sodišče je pristojno za to, da v skladu s pravili nacionalnega dokaznega prava, če to ne ogroža učinkovitosti
         prava Skupnosti, preveri, ali so dejavniki zlorabe podani v sporu o glavni stvari (glej sodbo z dne 21. julija 2005 v zadevi
         Eichsfelder Schlachtbetrieb, C‑515/03, ZOdl., str. I-7355, točka 40).

      77      Vendar lahko Sodišče, ko odloča o vprašanju za predhodno odločanje, po potrebi poda pojasnila, ki nacionalno sodišče usmerjajo
         pri njegovi razlagi (glej zlasti sodbo z dne 17. oktobra 2002 v zadevi Payroll in drugi, C‑79/01, Recueil, str. I‑8923, točka
         29).

      78      V tem pogledu, v zvezi z namenom sistema odbitkov Šeste direktive, je treba opozoriti, da je ta namenjen temu, da podjetnika
         v celoti razbremeni DDV, ki ga je dolžan ali ki ga je plačal v okviru vseh svojih gospodarskih dejavnosti. Skupni sistem DDV
         torej zagotavlja nevtralnost v zvezi z davčnim bremenom vseh gospodarskih dejavnosti, ne glede na njihov namen ali rezultat,
         če so navedene dejavnosti načeloma same predmet DDV (glej zlasti sodbo z dne 22. februarja 2001 v zadevi Abbey National, C-408/98,
         Recueil, str. I-1361, točka 24, in zgoraj navedeno sodbo Zita Modes, točka 38).

      79      V skladu z ustaljeno sodno prakso bi bilo namreč treba člen 2 Prve direktive Sveta 67/227/EGS z dne 11. aprila 1967 o usklajevanju
         zakonodaje držav članic o prometnih davkih (UL 71, str. 1301, v nadaljevanju: Prva direktiva) in člen 17(2), (3) in (5) Šeste
         direktive razlagati tako, da mora neposredna in takojšnja povezava med določeno vstopno transakcijo ter eno ali več izstopnih
         transakcij, ki privede do pravice do odbitka, obstajati zato, da se pravica do odbitka plačanega vstopnega davka prizna davčnemu
         zavezancu in da se določi obseg take pravice (sodba z dne 8. junija 2000 v zadevi Midland Bank, C‑98/98, Recueil, str. I‑4177,
         točka 24; zgoraj navedena sodba Abbey National, točka 26, in sodba z dne 27. septembra 2001 v zadevi Cibo Participations,
         C‑16/00, Recueil, str. I-6663, točka 29).

      80      Vendar bi bilo v nasprotju z načelom davčne nevtralnosti, in torej v nasprotju s cilji sistema odbitkov Šeste direktive in
         nacionalne zakonodaje, ki prenaša to direktivo, dovoliti davčnim zavezancem, da odbijejo celotni plačani vstopni DDV, medtem
         ko jim v okviru njihovih normalnih komercialnih transakcij v skladu z določbami navedenega sistema nobena transakcija ne bi
         dovolila odbiti navedenega DDV ali bi jim dovolila odbiti samo del tega.

      81      V zvezi z drugim merilom, v skladu s katerim bi cilj spornih transakcij v bistvu moral biti pridobitev davčne ugodnosti, je
         treba opozoriti, da je naloga nacionalnega sodišča, da ugotovi dejansko vsebino in pravi pomen spornih transakcij. To pomeni,
         da to sodišče lahko upošteva popolnoma umeten značaj teh transakcij in tudi pravne, gospodarske in/ali osebne povezave med
         gospodarskimi subjekti, ki so vpleteni v načrt za zmanjšanje davčnega bremena (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Emsland-Stärke,
         točka 58).

      82      Iz predložitvene odločbe je vsekakor razvidno, da naj bi imele sporne transakcije v postopku v glavni stvari po mnenju VAT
         and Duties Tribunal za edini cilj pridobiti davčno ugodnost.

      83      Končno je treba spomniti na to, da je pravica do odbitka, določena v členih 17 in naslednjih Šeste direktive, sestavni del
         mehanizma DDV in se je načeloma ne sme omejiti. Ta pravica se lahko izvršuje takoj za vse davke, ki se nanašajo na vstopne
         transakcije (glej zlasti sodbo z dne 6. julija 1995 v zadevi BP Soupergaz, C‑62/93, Recueil, str. I-1883, točka 18, in sodbo
         z dne 21. marca 2000 v združenih zadevah Gabalfrisa in drugi, od C‑110/98 do C‑147/98, Recueil, str. I‑1577, točka 43).

      84      Vendar, kot je Sodišče že imelo priložnost poudariti, pravica do odbitka, ko enkrat že obstaja, ostane pridobljena samo takrat,
         kadar ne gre za goljufijo ali zlorabo, ter s pridržkom morebitnih popravkov v skladu s pogoji, določenimi v členu 20 Šeste
         direktive (glej zlasti sodbi z dne 8. junija 2000 v zadevi Breitsohl, C‑400/98, Recueil, str. I-4321, točka 41, in v zadevi
         Schlossstraße, C‑396/98, Recueil, str. I‑4279, točka 42).

      85      Tako je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba Šesto direktivo razlagati tako, da nasprotuje pravici davčnega zavezanca,
         da odbije plačani vstopni davek, kadar transakcije, na katerih temelji ta pravica, pomenijo zlorabo.

      86      Za ugotovitev obstoja zlorabe na področju DDV se zahteva, na eni strani, da je rezultat spornih transakcij pridobitev davčne
         ugodnosti, katere dodelitev bi nasprotovala cilju, ki mu sledijo zadevne določbe, čeprav so bili pogoji, predvideni s temi
         določbami Šeste direktive in nacionalne zakonodaje, ki prenaša to direktivo, formalno izpolnjeni. Po drugi strani bi tudi
         iz več objektivnih dejavnikov moralo biti razvidno, da je bistveni cilj spornih transakcij pridobitev davčne ugodnosti.

       Prvo vprašanje, točka b
      87      Glede na odgovore na prvo vprašanje, pod točko a, in na drugo vprašanje bi bilo treba prvo vprašanje razumeti tako, da predložitveno
         sodišče v bistvu sprašuje, pod katerimi pogoji se lahko zahteva vračilo DDV, kadar je bila ugotovljena zloraba.

       Stališča, predložena Sodišču
      88      Vlada Združenega kraljestva meni, da je treba preučiti dejavnike, ki dokazujejo resnično gospodarsko podlago transakcij in
         določajo, ali je bil namen Šeste direktive dosežen.

      89      V postopku v glavni stvari so ti dejavniki, kot je ugotovilo VAT and Duties Tribunal v prvi odločbi, naslednji:

      a)      Halifax je bila vodja vseh teh transakcij;
      b)      Halifax je skrbela za brezobrestno financiranje transakcij;
      c)      Halifax je vedno obdržala lastništvo zemljišč, tako da so ji ugodnosti, ki izhajajo iz gradbenih del, neposredno koristile;
      d)      Halifax je imela neposredne pogodbene povezave z neodvisnimi gradbeniki v obliki garancij; in
      e)      niti County niti Leeds Development nista imeli pomembnih posestnih pravic.
      Ti dejavniki naj bi privedli do zaključka, da je Halifax prejemnica storitev, ki so jih opravili neodvisni gradbeniki, in
         s tem do rezultata, ki bi bil v skladu z nameni Šeste direktive.

       Presoja Sodišča
      90      Uvodoma je treba ugotoviti, da se nobena določba Šeste direktive ne dotika vprašanja vračila DDV. Navedena direktiva opredeljuje
         samo v členu 20 pogoje, ki jih je treba izpolniti, da bi se lahko izvedel popravek odbitka vstopnih davkov pri prejemniku
         dobave blaga ali storitev (glej sklep z dne 3. marca 2004 v zadevi Transport Service, C‑395/02, Recueil, str. I‑1991, točka
         27).

      91      Načeloma torej države članice določijo pogoje, v skladu s katerimi lahko davčna uprava naknadno zahteva DDV nazaj, pri čemer
         pa je treba upoštevati meje, ki izhajajo iz prava Skupnosti (glej zgoraj navedeni sklep Transport Service, točka 28).

      92      V zvezi s tem pa je treba opozoriti, da ukrepi, ki jih imajo države članice pravico sprejeti v skladu s členom 22(8) Šeste
         direktive, z namenom zagotoviti pravilno odmero in pobiranje davka ter preprečevanje davčnih utaj, ne smejo preseči tistega,
         kar je nujno potrebno za dosego teh ciljev (glej zgoraj navedeno sodbo Gabalfrisa in drugi, točka 52, in zgoraj navedeni sklep
         Transport Service, točka 29). Ne smejo se torej uporabiti na način, ki bi ogrozil nevtralnost DDV, ki je temeljno načelo skupnega
         sistema DDV, vzpostavljenega z zadevnim pravom Skupnosti (glej sodbo z dne 19. septembra 2000 v zadevi Schmeink & Cofreth
         in Strobel, C-454/98, Recueil, str. I‑6973, točka 59).

      93      Poleg tega je treba opozoriti, da ugotovitev obstoja zlorabe ne sme voditi do sankcije, za katero bi bila potrebna jasna in
         nedvoumna pravna podlaga, temveč do obveznosti vračila preprosto kot posledice navedene ugotovitve, s katero se v celoti ali
         deloma vrnejo neupravičeni odbitki plačanega vstopnega davka (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Emsland Stärke, točka
         56).

      94      Iz tega izhaja, da je treba transakcije, vpletene v zlorabo, znova opredeliti, tako da se vzpostavi položaj, kakršen bi obstajal,
         če ne bi bilo transakcij, ki pomenijo navedeno zlorabo.

      95      V tem pogledu je davčna uprava pooblaščena, da z učinkom za nazaj zahteva povračilo vsot, odbitih za vsako transakcijo, za
         katero je ugotovila, da je bila pravica do odbitka izvedena z zlorabo (zgoraj navedena sodba Fini H, točka 33).

      96      Vendar mora odtegniti tudi ves davek, ki je bil naložen na izstopno transakcijo in ki ga je bil zadevni davčni zavezanec dolžan
         v okviru umetnega načrta za zmanjšanje davčnega bremena, in mora, odvisno od primera, povrniti vsak morebitni presežek.

      97      Prav tako mora dovoliti davčnemu zavezancu, ki bi imel ob neobstoju transakcij, ki pomenijo zlorabo, korist od prve transakcije,
         ki ni del take zlorabe, da v skladu z določbami sistema odbitkov Šeste direktive odbije DDV, ki bremeni to vstopno transakcijo.

      98      Iz tega izhaja, da je treba na prvo vprašanje, pod točko b, odgovoriti, da je treba, kadar se ugotovi obstoj zlorabe, transakcije,
         vpletene v zlorabo, spet opredeliti, tako da se vzpostavi položaj, kakršen bi obstajal, če ne bi bilo transakcij, ki pomenijo
         navedeno zlorabo.

       Stroški
      99      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      1)      Transakcije, kot so te v postopku v glavni stvari, so dobave blaga ali storitev in gospodarska dejavnost v smislu člena 2,
            točka 1, člena 4(1) in (2), člena 5(1) in člena 6(1) Šeste direktive Sveta z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav
            članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero (77/388/EGS), kot je bila spremenjena
            z Direktivo Sveta 95/7/ES z dne 10. aprila 1995, če izpolnijo objektivna merila, na katerih ti pojmi temeljijo, celo če se
            izvedejo z edinim ciljem pridobiti davčno ugodnost, pri čemer ne sledijo nobenemu gospodarskemu cilju.
      2)      Šesto direktivo je treba razlagati tako, da nasprotuje pravici davčnega zavezanca, da odbije plačani vstopni davek, kadar
            transakcije, na katerih temelji ta pravica, pomenijo zlorabo.
      Za ugotovitev obstoja zlorabe se zahteva, na eni strani, da je rezultat spornih transakcij pridobitev davčne ugodnosti, katere
            dodelitev bi nasprotovala cilju, ki mu sledijo zadevne določbe, čeprav so bili pogoji, predvideni s temi določbami Šeste direktive
            in nacionalne zakonodaje, ki prenaša to direktivo, formalno izpolnjeni. Po drugi strani bi tudi iz več objektivnih dejavnikov
            moralo biti razvidno, da je cilj spornih transakcij pridobitev davčne ugodnosti.
      3)      Kadar se ugotovi obstoj zlorabe, je treba transakcije, vpletene v zlorabo, znova opredeliti, tako da se vzpostavi položaj,
            kakršen bi obstajal, če ne bi bilo transakcij, ki pomenijo navedeno zlorabo.
      Podpisi
      * Jezik postopka: angleščina.


Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 10. julija 1980. # Amministrazione delle finanze dello Stato proti Ariete SpA. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Corte d'appello di Torino - Italija. # Povračilo neupravičeno plačanih zneskov. # Zadeva 811/79.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 14. julija 1994. # Rustica Semences SA proti Finanzamt Kehl. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Finanzgericht Baden-Württemberg - Nemčija. # Zadeva C-438/92.


Sodba Sodišča prve stopnje (četrti razširjeni senat) z dne 4. julija 2002. # Arne Mathisen AS proti Svetu Evropske unije. # Ničnostna tožba - Odškodninska tožba. # Zadeva T-340/99.


title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 6. oktobra 2015.#Firma Ernst Kollmer Fleischimport und -export proti Hauptzollamt Hamburg-Jonas.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Finanzgericht Hamburg.#Predhodno odločanje – Uredba (ES, Euratom) št. 2988/95 – Zaščita finančnih interesov Evropske unije – Člena 1(2) in 3(1), prvi pododstavek – Vračilo izvoznega nadomestila – Zastaralni rok – Začetek teka (dies a quo) – Dejanje ali opustitev gospodarskega subjekta – Nastanek škode – Nadaljevana kršitev – Kršitev v določenem trenutku.#Zadeva C-59/14.

text:
         SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 6. oktobra 2015 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Uredba (ES, Euratom) št. 2988/95 — Zaščita finančnih interesov Evropske unije — Člena 1(2) in 3(1), prvi pododstavek — Vračilo izvoznega nadomestila — Zastaralni rok — Začetek teka (dies a quo) — Dejanje ali opustitev gospodarskega subjekta — Nastanek škode — Nadaljevana kršitev — Kršitev v določenem trenutku“
      V zadevi C‑59/14,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Finanzgericht Hamburg (finančno sodišče, Nemčija) z odločbo z dne 13. decembra 2013, ki je prispela na Sodišče 7. februarja 2014, v postopku

         Firma Ernst Kollmer Fleischimport und -export

      proti

         Hauptzollamt Hamburg-Jonas,

      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi L. Bay Larsen, predsednik senata, K. Jürimäe (poročevalka), sodnica, J. Malenovský, M. Safjan, sodnika, in A. Prechal, sodnica,
      generalni pravobranilec: P. Cruz Villalón,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Firma Ernst Kollmer Fleischimport und -export D. Ehle, odvetnik,

               —

               za grško vlado I. Chalkias in E. Leftheriotou, agenta,

               —

               za Evropsko komisijo J. Baquero Cruz, P. Rossi in B. Eggers, agenti,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 11. junija 2015
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 1(2) in 3(1), prvi pododstavek, Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 2988/95 z dne 18. decembra 1995 o zaščiti finančnih interesov Evropskih skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 1, str. 340).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Firma Ernst Kollmer Fleischimport und -export in Hauptzollamt Hamburg-Jonas (glavni davčni urad v kraju Hamburg-Jonas, v nadaljevanju: Hauptzollamt) glede vračila izvoznih nadomestil.

         Pravni okvir

         Uredba št. 2988/95

               3

               Člen 1 Uredbe št. 2988/95 določa:
               „1.   Za zaščito finančnih interesov Evropskih skupnosti se sprejmejo splošna pravila za enotne preglede ter upravne ukrepe in kazni v zvezi z nepravilnostmi, ki se nanašajo na zakonodajo Skupnosti.
               2.   ‚Nepravilnost‘ pomeni vsako kršenje določb zakonodaje Skupnosti, ki je posledica dejanja ali opustitve s strani gospodarskega subjekta, ki je ali bi lahko škodljivo vplivalo na proračun Skupnosti ali proračunska sredstva, ki jih upravljajo, bodisi z zmanjšanjem ali izgubo prihodkov iz lastnih sredstev, ki se zbirajo neposredno v imenu Skupnosti, bodisi z neupravičenimi izdatki.“

               4

               Člen 3(1) te uredbe določa:
               „Pregon zastara v štirih letih od storitve nepravilnosti iz člena 1(1). Sektorski predpisi pa lahko določijo krajši zastaralni rok, ki ne sme biti krajši od treh let.
               V primeru nadaljevanja ali ponavljanja nepravilnosti teče zastaranje od dneva, ko so nepravilnosti prenehale. […]
               […]“

               5

               Člen 4 navedene uredbe se nanaša na upravne ukrepe za povrnitev neupravičeno pridobljenih koristi. Člen 5 iste uredbe določa upravne kazni, do katerih lahko pripeljejo namerna nepravilnost ali nepravilnost iz malomarnosti.

         Uredba (EGS) št. 565/80

               6

               V skladu s členom 5(1) Uredbe Sveta (EGS) št. 565/80 z dne 4. marca 1980 o predplačilu izvoznih nadomestil za kmetijske proizvode (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 4, str. 156), preden je bila razveljavljena z Uredbo Komisije (ES) št. 1713/2006 z dne 20. novembra 2006 o odpravi predfinanciranja izvoznih nadomestil za kmetijske proizvode (UL L 321, str. 11), „[se] [n]a zahtevo stranke […] izplača znesek, ki je enak izvoznemu nadomestilu, takoj ko so proizvodi ali blago v postopku carinskega skladiščenja ali v prosti coni, zato da se izvozijo v določenem roku“.

               7

               Člen 6 te uredbe je določal:
               „Ugodnosti ureditve iz te uredbe so odvisne od predložitve varščine, s katero se jamči vračilo zneska, ki je enak plačanemu znesku in dodatnemu znesku.
               Brez poseganja v primere višje sile zapade ta varščina v celoti ali delno:

                        —

                        če znesek ni bil vrnjen, kadar ni bilo izvoza v roku iz členov 4(1) in 5(1),
                        ali

                        —

                        če se izkaže, da ne obstaja pravica do izvoznega nadomestila, ali če je obstajala pravica do nižjega nadomestila.“

         Uredba (EGS) št. 3665/87

               8

               Člen 17(1) Uredbe Komisije (EGS) št. 3665/87 z dne 27. novembra 1987 o skupnih podrobnih pravilih za uporabo sistema izvoznih nadomestil za kmetijske proizvode (UL L 351, str. 1), preden je bila razveljavljena z Uredbo Komisije (ES) št. 800/1999 z dne 15. aprila 1999 o skupnih podrobnih pravilih za uporabo sistema izvoznih nadomestil za kmetijske proizvode (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 25, str. 129), je določal:
               „Proizvode je treba v nespremenjenem stanju uvoziti v tretjo državo ali eno od tretjih držav, za katere velja nadomestilo, v 12 mesecih od datuma sprejetja izvozne deklaracije […]“

               9

               Člen 18(1) te uredbe je določal:
               „Opravljene carinske formalnosti za sprostitev v prosti promet se dokažejo:

                        (a)

                        s predložitvijo carinskega dokumenta ali njegovega prepisa ali kopije; ta prepis ali kopijo mora overiti urad, ki je potrdil izvirnik, organ zadevne tretje države ali organ države članice;
                        ali

                        (b)

                        s predložitvijo potrdila o odpremi, ki je izdano na obrazcu, ki ustreza vzorcu v Prilogi II v enem ali več uradnih jezikih Skupnosti in v jeziku, ki se uporablja v zadevni tretji državi

                  […]“

         Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje

               10

               Hauptzollamt je z odločbami, sprejetimi v letih 1992 in 1993, tožeči stranki v postopku v glavni stvari v zameno za zagotovitev jamstva vnaprej odobril izvozna nadomestila v skladu s členoma 5(1) in 6 Uredbe št. 565/80. Ta vnaprejšnja plačila so se nanašala na več pošiljk govejega mesa, skladiščenih zaradi njihovega izvoza.

               11

               Tožeča stranka v postopku v glavni stvari je z dopisom z dne 10. avgusta 1993 Hauptzollamt poslala carinsko deklaracijo št. 79/239, ki so jo 9. marca 1993 izdali jordanski carinski organi. V tej deklaraciji je bila potrjena sprostitev pošiljke govejega mesa, ki jo je izvozila tožeča stranka v postopku v glavni stvari, v promet v Jordaniji. Hauptzollamt je 30. aprila 1996 in 4. marca 1998 sprostil jamstva, ki jih je dala slednja.

               12

               Evropski urad za boj proti goljufijam (OLAF) je od 28. februarja do 14. marca 1998 opravil inšpekcijski pregled, ob katerem se je izkazalo, da je bila carinska deklaracija, ki so jo izdali jordanski organi, razveljavljena pred prejemom uvoznih dajatev in da je bila zadevna pošiljka govejega mesa dejansko ponovno izvožena v Irak.

               13

               Hauptzollamt je z odločbo z dne 23. septembra 1999 odredil vračilo zneska 103.289,89 EUR. Po pritožbi, ki jo je tožeča stranka v postopku v glavni stvari vložila zoper odločbo o vračilu, je bil ta znesek z odločbo z dne 26. septembra 2011 znižan na 59.545,70 EUR. V preostalem je bila pritožba zavrnjena z odločbo z dne 23. januarja 2012.

               14

               Tožeča stranka v postopku v glavni stvari je 5. februarja 2012 pri Finanzgericht Hamburg vložila tožbo, s katero je predlagala razglasitev ničnosti treh zgoraj navedenih odločb. Trdi, da je pravica do vračila zastarala. Po njenem mnenju zastaralni rok v skladu s členom 3(1) Uredbe št. 2988/95 ne začne teči ob sprostitvi jamstva, ampak v trenutku, ko je bila nepravilnost storjena. V členu 1(2) Uredbe št. 2988/95 naj bi se namreč pojem „nepravilnost“ navezoval na dejanje ali opustitev gospodarskega subjekta. Zato naj bi se bilo treba za ugotovitev, ali je dejanje vračila neupravičeno izplačanega zneska zastaralo, opreti na datum predložitve carinske deklaracije, ki so jo izdali jordanski organi, to je 10. avgust 1993.

               15

               Predložitveno sodišče se nagiba k mnenju, da začne zastaralni rok teči neodvisno od trenutka nastanka škode z dejanjem ali opustitvijo gospodarskega subjekta, ki pomeni kršitev določbe prava Unije. Taka razlaga naj bi izhajala iz členov 1(2) in 3(1) Uredbe 2988/95. Prvič, iz člena 1(2) te uredbe je namreč razvidno, da zakonodajalec Unije, ki je to določbo napisal v pogojniku, pojma „nepravilnost“ ne navezuje na nastanek škode, ampak na ravnanje gospodarskega subjekta, ki lahko pomeni nepravilnost tudi, če „bi povzročilo“ škodo proračunu Unije. Drugič, iz besedila člena 3(1), prvi pododstavek, navedene uredbe, v katerem je sklicevanje na „storitev nepravilnosti“, naj bi izhajalo, da zakonodajalec Unije začetka teka zastaralnega roka ni želel navezati na „nastanek“, ampak na „storitev“ nepravilnosti, namreč na ravnanje gospodarskega subjekta, ki mora pomeniti kršitev določbe prava Unije.

               16

               Predložitveno sodišče kljub temu meni, da je vprašanje začetka zastaralnega roka v primerih, v katerih je bila kršitev določb prava Unije odkrita šele po nastanku škode, možno presoditi drugače. Mogoče bi bilo namreč šteti, da se za pojem „nepravilnost“ iz člena 1(2) Uredbe št. 2988/95 zahteva izpolnitev dveh pogojev, to je ravnanje gospodarskega subjekta in škoda, ki iz tega nastane.

               17

               Če bi zastaralni rok, določen v členu 3(1), prvi pododstavek, Uredbe št. 2988/95 začel teči šele z dnem nastanka škode, se predložitveno sodišče sprašuje, ali „škoda“ v smislu člena 1(2) Uredbe št. 2988/95 nastane ob izplačilu zneska vnaprejšnjega plačila, ki je enak izvoznemu nadomestilu, ali pa šele od datuma dokončne odobritve izvoznega nadomestila s sprostitvijo jamstva.

               18

               V teh okoliščinah je Finanzgericht Hamburg prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

                        „1.

                        Ali za nepravilnost, ki je potrebna, da začne teči zastaralni rok na podlagi člena (3)(1), prvi pododstavek, Uredbe št. 2988/95, in ki je opredeljena v členu (1)(2) iste uredbe v primeru, v katerem je bila kršitev določbe Skupnosti odkrita šele po nastanku škode, poleg dejanja ali opustitve gospodarskega subjekta kumulativno velja pogoj, da je bila povzročena škoda za splošni proračun Unije ali za proračunska sredstva, ki jih Unija upravlja, tako da začne zastaralni rok teči šele od nastanka škode, ali pa začne zastaralni rok neodvisno od trenutka nastanka škode teči že z dejanjem ali opustitvijo gospodarskega subjekta, ki pomeni kršitev določbe [prava Unije]?

                        2.

                        Če je odgovor na prvo vprašanje, da zastaralni rok začne teči šele z nastankom škode:
                        ali gre – v povezavi z vračilom dokončno odobrenega izvoznega nadomestila – že za škodo v smislu člena 1(2) Uredbe št. 2988/95, če je bil izvozniku izplačan znesek, ki je enak izvoznemu nadomestilu, v smislu člena 5(1) Uredbe št. 565/80, ne da bi se to jamstvo na podlagi člena 6 te uredbe že sprostilo, ali pa gre za škodo šele v trenutku sprostitve jamstva oziroma dokončne odobritve izvoznega nadomestila?“

         Vprašanji za predhodno odločanje

         Prvo vprašanje

               19

               Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, v katerih je bila kršitev določbe prava Unije odkrita šele po nastanku škode, člena 1(2) in 3(1), prvi pododstavek, Uredbe št. 2988/95 razlagati tako, da zastaralni rok začne teči od datuma nastanka škode za proračun Unije ali za proračunska sredstva, ki jih Unija upravlja, ali pa začne ta rok neodvisno od tega datuma teči že z dejanjem ali opustitvijo gospodarskega subjekta, ki pomeni kršitev prava Unije.

               20

               Najprej je treba spomniti, prvič, da se pravilo o štiriletnem zastaralnem roku, določeno v členu 3(1), prvi pododstavek, Uredbe št. 2988/95, ob neobstoju sektorskih predpisov Unije ali nacionalnih predpisov, ki bi določali posebno ureditev zastaranja, uporablja za nepravilnosti, ki škodujejo finančnim interesom Unije (glej v tem smislu sodbo Pfeifer & Langen, C‑564/10, EU:C:2012:190, točki 39 in 40 ter navedena sodna praksa).

               21

               Drugič, navesti je treba, da se člen 3(1) Uredbe št. 2988/95 v obravnavanem primeru uporabi, čeprav dejstva v postopku v glavni stvari segajo v leti 1992 in 1993. Sodišče je namreč že razsodilo, da se zastaralni rok, določen v tej določbi, uporabi za nepravilnosti, storjene pred začetkom veljavnosti te uredbe (glej v tem smislu sodbo Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb in drugi, od C‑278/07 do C‑280/07, EU:C:2009:38, točka 34).

               22

               V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča je treba pri določitvi obsega določb prava Unije, v obravnavanem primeru členov 1(2) in 3(1), prvi pododstavek, Uredbe št. 2988/95, upoštevati njuno besedilo, njun kontekst in njune cilje hkrati (sodba Angerer, C‑477/13, EU:C:2015:239, točka 26 in navedena sodna praksa).

               23

               V skladu z besedilom člena 3(1), prvi pododstavek, Uredbe št. 2988/95 pregon zastara v štirih letih od storitve nepravilnosti. V členu 1(2) te uredbe je pojem „nepravilnost“ opredeljen kot vsako kršenje določb zakonodaje Unije, ki je posledica dejanja ali opustitve s strani gospodarskega subjekta, ki je ali bi lahko škodljivo vplivalo na proračun Unije ali proračunska sredstva, ki jih upravlja.

               24

               Za storitev nepravilnosti, zaradi katere začne teči zastaralni rok, se torej zahteva izpolnitev dveh pogojev, to je dejanje ali opustitev gospodarskega subjekta, ki pomeni kršitev prava Unije, in škoda ali potencialna škoda za proračun Unije.

               25

               V okoliščinah, kakršne so v postopku v glavni stvari, v katerih je bila kršitev prava Unije odkrita šele po nastanku škode, začne zastaralni rok teči od storitve nepravilnosti, to je od trenutka, ko pride do dejanja ali opustitve gospodarskega subjekta, ki pomeni kršitev prava Unije, in do škode za proračun Unije ali proračunska sredstva, ki jih ta upravlja.

               26

               Taka ugotovitev je v skladu s ciljem Uredbe št. 2988/95, ki je na podlagi njenega člena 1(1) zaščita finančnih interesov Unije. Dies a quo nastopi namreč na dan dogodka, ki se zgodi pozneje, to je ali na dan nastanka škode, če ta škoda nastane po dejanju ali opustitvi, ki pomeni kršitev prava Unije, ali na dan tega dejanja ali te opustitve, če je bila zadevna korist dodeljena pred navedenim dejanjem ali navedeno opustitvijo. Uresničevanje cilja zaščite finančnih interesov Unije je s tem olajšana.

               27

               Poleg tega te ugotovitve ni mogoče omajati s trditvijo grške vlade, da dies a quo nastopi na dan, ko pristojni organi odkrijejo nepravilnost. Ta trditev je namreč v nasprotju s sodno prakso Sodišča, v skladu s katero dan, ko so organi izvedeli za nepravilnost, ne vpliva na začetek zastaralnega roka (sodba Pfeifer & Langen, C‑52/14, EU:C:2015:381, točka 67).

               28

               Poleg tega ima v skladu s sodno prakso Sodišča uprava splošno dolžnost skrbnega ravnanja pri preverjanju pravilnosti plačil, ki jih je izvedla in ki bremenijo proračun Unije (sodba Ze Fu Fleischhandel GmbH in Vion Trading, C‑201/10 in C‑202/10, EU:C:2011:282, točka 44). Če bi se priznalo, da dies a quo ustreza dnevu odkritja zadevne nepravilnosti, bi bilo to v nasprotju s to obveznostjo skrbnega ravnanja.

               29

               Glede na zgornje preudarke je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člena 1(2) in 3(1), prvi pododstavek, Uredbe št. 2988/95 razlagati tako, da v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, v katerih je bila kršitev določbe prava Unije odkrita šele po nastanku škode, zastaralni rok začne teči od trenutka, ko nastaneta dejanje ali opustitev gospodarskega subjekta, ki pomeni kršitev prava Unije, in škoda za proračun Unije ali proračunska sredstva, ki jih ta upravlja.

         Drugo vprašanje

               30

               Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem sprašuje, kdaj v okoliščinah, kakršne so v postopku v glavni stvari, nastane „škoda“ v smislu člena 1(2) Uredbe št. 2988/95.

               31

               Pred odgovorom na to vprašanje je treba spomniti na časovno zaporedje dejstev v postopku v glavni stvari. Prvič, tožeči stranki v postopku v glavni stvari je bil v letih 1992 in 1993 z vnaprejšnjim plačilom odobren znesek, enak izvoznemu nadomestilu, v skladu s členom 5(1) Uredbe št. 565/80. Drugič, tožeča stranka v postopku v glavni stvari je 10. avgusta 1993 v skladu s členoma 17(3) in 18(1) Uredbe št. 3665/87 predložila carinsko deklaracijo, ki so jo izdali jordanski organi, kot dokaz opravljenih carinskih formalnosti za sprostitev v promet v Jordaniji. Tretjič, 30. aprila 1996 in 4. marca 1998 so bila jamstva, dana ob odobritvi vnaprejšnjega plačila, v skladu s členom 6 Uredbe št. 565/80 sproščena.

               32

               V teh okoliščinah je treba navesti, da „škoda“ v smislu člena 1(2) Uredbe št. 2988/95 nastane na dan, ko je sprejeta odločba o dokončni odobritvi zadevne koristi, v obravnavanem primeru izvoznih nadomestil. Od takrat namreč dejansko obstaja škoda za proračun Unije. Za to škodo ni mogoče šteti, da je obstajala pred dnem dokončne odobritve te koristi, saj bi sicer zastaralni rok za vračilo te koristi lahko tekel že od takrat, ko ta še ni bila dodeljena.

               33

               Glede na zgornje preudarke je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 1(2) Uredbe št. 2988/95 razlagati tako, da v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, škoda nastane, ko je bila sprejeta odločba o odobritvi izvoznega nadomestila zadevnemu izvozniku.

         Stroški

               34

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:

                           1.

                           Člena 1(2) in 3(1), prvi pododstavek, Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 2988/95 z dne 18. decembra 1995 o zaščiti finančnih interesov Evropskih skupnosti je treba razlagati tako, da v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, v katerih je bila kršitev določbe prava Unije odkrita šele po nastanku škode, zastaralni rok začne teči od trenutka, ko nastaneta dejanje ali opustitev gospodarskega subjekta, ki pomeni kršitev prava Unije, in škoda za proračun Unije ali proračunska sredstva, ki jih ta upravlja.

                           2.

                           Člen 1(2) Uredbe št. 2988/95 je treba razlagati tako, da v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, škoda nastane, ko je bila sprejeta odločba o odobritvi izvoznega nadomestila zadevnemu izvozniku.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 19. januarja 1988. # Erich Biedermann proti Računskemu sodišču Evropskih skupnosti. # Uradnik. # Zadeva 2/87.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 5. julija 2007. # Deutsche Lufthansa AG proti ANA - Aeroportos de Portugal SA. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal Administrativo e Fiscal do Porto - Portugalska. # Zračni promet - Letališča - Zemeljska oskrba - Zaračunavanje pristojbine za upravljanje in nadzor na letališču. # Zadeva C-181/06.

text:
      Zadeva C-181/06
      Deutsche Lufthansa AG
      proti
      ANA - Aeroportos de Portugal SA
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo
      Tribunal Administrativo e Fiscal do Porto)
      „Zračni promet – Letališča – Zemeljska oskrba – Zaračunavanje pristojbine za upravljanje in nadzor na letališču“
      Povzetek sodbe
      Promet – Zračni promet – Dostop do trga storitev zemeljske oskrbe na letališčih Skupnosti
      (Direktiva Sveta 96/67, člen 16(3) in Priloga, točka 1)
      Pravo Skupnosti nasprotuje nacionalni ureditvi, ki določa, da morajo ponudniki storitev zemeljske oskrbe upravi letališča
         plačati pristojbino za upravljanje in nadzor na letališču, razen če se pristojbine za upravljanje in nadzor  na letališču,
         določene s to zakonodajo, ne plača za vse ali del storitev, določenih v točki 1 Priloge k Direktivi 96/67 o dostopu do trga
         storitev zemeljske oskrbe na letališčih Skupnosti, in ne predstavlja ponovnega obdavčenja storitev, plačanih z drugo pristojbino
         ali dajatvijo. Če bi se po presoji predložitvenega sodišča izkazalo, da je pristojbina, o kateri teče postopek v glavni stvari,
         pristojbina za dostop do letaliških instalacij, mora to sodišče preveriti, ali zadevna pristojbina ustreza merilom primernosti,
         objektivnosti, preglednosti in nediskriminacije, kot so določena v členu 16(3) Direktive 96/67.

      (Glej točko 29 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 5. julija 2007(*)

      „Zračni promet – Letališča – Zemeljska oskrba – Zaračunavanje pristojbine za upravljanje in nadzor na letališču“
      V zadevi C-181/06,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Tribunal Administrativo
         e Fiscal do Porto (Portugalska) z odločbo z dne 7. marca 2006, ki je prispela na Sodišče 7. aprila 2006, v postopku

      Deutsche Lufthansa AG
      proti
      ANA – Aeroportos de Portugal SA,

      ob udeležbi:
      Ministério Público,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata, P. Kūris (poročevalec), J. Makarczyk, L. Bay Larsen in J.-C. Bonichot, sodniki,
      generalni pravobranilec: J. Mazák,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 8. februarja 2007,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Deutsche Lufthansa AG A. Moura Portugal, odvetnik,
      –        za portugalsko vlado L. Fernandes in M. J. Viegas, zastopnika,
      –        za grško vlado K. Georgiadis in Z. Chatzipavlou, zastopnika,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti J. R. Vidal Puig, S. Noe in P. Guerra e Andrade, zastopniki,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 19. aprila 2007
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 6 in 16(3) Direktive Sveta 96/67/ES z dne 15. oktobra 1996
         o dostopu do trga storitev zemeljske oskrbe na letališčih Skupnosti (UL L 272, str. 36).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Deutsche Lufthansa AG (v nadaljevanju: Lufthansa) in ANA – Aeroportos de
         Portugal SA (v nadaljevanju: ANA) v zvezi z odločbo o odmeri in pobiranju pristojbin za administrativno pomoč na tleh in za
         nadzor, ki jo je izdala ANA.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        Člen 6(1) Direktive 96/67 določa:

      „Države članice sprejmejo potrebne ukrepe v skladu z ureditvami iz člena 1, da izvajalcem storitev zemeljske oskrbe zagotovijo
         prost dostop do trga za izvajanje storitev zemeljske oskrbe tretjim osebam.

      Države članice imajo pravico zahtevati, da imajo izvajalci storitev zemeljske oskrbe sedež v Skupnosti.“
      4        Člen 16(3) Direktive 96/67 določa:

      „Če se za dostop do letaliških instalacij uvedejo pristojbine, se te določijo na podlagi primernih, objektivnih, preglednih
         in nediskriminatornih meril.“

      5        Priloga k tej direktivi določa:

      „1.       Upravljanje in nadzor na letališču zajemata:
      1.1       zastopanje pri lokalnih organih ali drugih subjektih in povezovanje z njimi, vodenje izdatkov uporabnika letališč in zagotovitev
         poslovnih prostorov za njegove predstavnike;

      1.2      nadzor natovarjanja, pošiljanje sporočil in telekomunikacije;
      1.3      ravnanje z nakladalnimi enotami ter hramba, odprema in upravljanje nakladalnih enot;
      1.4      vse druge storitve nadzora pred letom, med njim in po njem ter vse druge administrativne storitve, ki jih zahteva uporabnik
         letališča.“

       Nacionalna ureditev
      6        Dekret-zakon št. 102/90 z dne 21. marca 1990, spremenjen z dekretom-zakonom št. 280/99 z dne 26. julija 1999 (Diário da Republica I, Serija A, št. 172, 26. julij 1999, str. 4678, v nadaljevanju: dekret-zakon št. 280/99), navaja pristojbine, ki se zaračunavajo
         za opravljanje vseh dejavnosti na letališču, in v členu 18(2) določa, da na letališčih, ki so dobrine v splošni rabi in ki
         jih izkorišča ANA, ANA določa znesek pristojbin za storitve zemeljske oskrbe, po pridobitvi predhodne odobritve Državnega
         urada za civilno letalstvo.

      7        Člen 3 dekreta št. 12/99 z dne 30. julija 1999 (Diário da República I, Serija B, št. 176, 30. julij 1999, str. 4922) določa:

      „V skladu s členom 17 dekreta-zakona št. 102/90 z dne 21. marca 1990 in za namene člena 18 omenjenega dekreta-zakona se v
         njem določene pristojbine delijo, glede na značilnosti opravljenih storitev in dejavnosti, na:

      a)      pristojbine za promet;
      b)      pristojbine za storitve zemeljske oskrbe (‚handling‘);
      c)      pristojbine za zasedenost;
      d)      druge poslovne pristojbine.“
      8        Pristojbine za storitve zemeljske oskrbe so določene v členu 10 in naslednjih dekreta št. 12/99. Enajst jih je.

      9        Člen 10 tega dekreta določa:

      „Pristojbine za storitve zemeljske oskrbe se plačajo za izvajanje vseh dejavnosti, ki so del storitev s seznama v prilogi
         I k dekretu-zakonu št. 275/99 z dne 23. julija 1999, pod naslednjimi pogoji:

      1.      Pristojbino za upravljanje in nadzor na letališču plačajo ponudniki storitev in je določena v odstotku od opravljenega prometa.
      2.      Pristojbino za ‚oskrbo potnikov‘ plačajo ponudniki storitev in uporabniki letališča ali aerodroma, ki se samooskrbujejo; določena
         je za čas veljavnosti voznega reda ali glede na dneve ali mesece in za okence za sprejem in registracijo potnikov (‚check-in‘).

      3.      Pristojbino za ‚odpremo prtljage‘ plačajo ponudniki storitev in uporabniki letališča ali aerodroma, ki se samooskrbujejo;
         določena je za obdobje veljavnosti voznega reda ali glede na dneve ali mesece in za okence za sprejem in registracijo potnikov
         (check-in) ali za enoto odpremljene prtljage.

      4.      Pristojbino za ‚odpremo tovora in pošte‘ plačajo:
      a)      uporabniki letališča ali aerodroma, ki se samooskrbujejo; določena je na enoto prometa;
      b)      ponudniki storitev; določena je v odstotku od opravljenega prometa.
      5.      Pristojbino za ‚oskrbovanje na ploščadi‘ plačajo:
      a)      uporabniki letališča ali aerodroma, ki se samooskrbujejo; določena je na enoto prometa;
      b)      ponudniki storitev; določena je v odstotku od opravljenega prometa.
      6.      Pristojbino za ‚oskrbo na zrakoplovu‘ plačajo ponudniki storitev in bo določena v odstotku od opravljenega prometa.
      7.      Pristojbino za ‚oskrbovanje z gorivom in oljem‘ plačajo ponudniki storitev in bo določena glede na opravljen promet v odstotku
         ali za hektoliter goriva in liter dobavljenega olja, pri čemer bodo ostanki zaokroženi k višji enoti.

      8.      Pristojbino za ‚vzdrževanje zrakoplova‘ plačajo ponudniki storitev in bo določena v odstotku od opravljenega prometa.
      9.      Pristojbino za ‚letalske operacije in storitve za posadko‘ plačajo ponudniki storitev in bo določena v odstotku od opravljenega
         prometa.

      10.      Pristojbino za ‚prevoz na zemlji‘ plačajo ponudniki storitev in bo določena v odstotku od opravljenega prometa.
      11.      Pristojbino za ‚oskrbo potnikov s hrano in pijačo‘ (‚catering‘) plačajo ponudniki storitev in bo določena v odstotku od opravljenega
         prometa.

      10      Člen 11 omenjenega dekreta določa:

      „Drugačna pristojbina, ki se razlikuje glede na obdobje uporabe, enoto storitve ali obravnavano fizično enoto, se lahko zaračunava
         uporabnikom vsake infrastrukture letališč ali aerodromov, ki so priglašeni za opravljanje storitev zemeljske oskrbe.“

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      11      Lufthansa, družba, ustanovljena po nemškem pravu, s podružnico s sedežem na letališču v Lizboni (Portugalska), je sprožila
         postopek, v katerem spodbija odločbo o odmeri in pobiranju pristojbin za upravljanje in nadzor na letališču, ki jo je izdala
         ANA.

      12      ANA je družbi Lufthansa podelila licenco za izvajanje dejavnosti zemeljske oskrbe na letališču Francisco Sá Carneiro de Porto.
         Družba Lufthansa je bila zato zavezana za plačilo pristojbine v znesku 22.164 PTE, vključno z davkom na dodano vrednost (110,55
         eura).

      13      Pred nacionalnim sodiščem je družba Lufthansa navajala, da določbe nacionalnega prava, namreč člen 10(1) dekreta št. 12/99
         in člen 18(2) dekreta‑zakona št. 280/99, kršijo Direktivo 96/67.

      14      Tribunal Administrativo e Fiscal do Porto je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali se vsota, ki se zahteva kot pristojbina za upravljanje in nadzor na letališču, v skladu s členom 10(1) dekreta št. 12/99,
         lahko šteje za plačilo, ‚[ki je določeno] na podlagi primernih, objektivnih, preglednih in nediskriminatornih meril‘, kot
         zahteva člen 16(3) Direktive 96/67?

      2.      Ali je plačilo vsote, ki se zahteva kot pristojbina za upravljanje in nadzor na letališču v skladu s členom 10(1) dekreta
         št. 12/99 in členom 18(2) dekreta‑zakona št. 280/99 ter drugimi določbami, ki določajo znesek te pristojbine, v nasprotju
         ali nezdružljivo s prostim dostopom do trga storitev zemeljske oskrbe tretjih iz člena 6 Direktive 96/67?

      3.      Ali je plačilo vsote, ki se zahteva kot pristojbina za upravljanje in nadzor na letališču v skladu s členom 10(1) dekreta
         št. 12/99 in členom 18(2) dekreta‑zakona št. 280/99 ter drugimi določbami, ki določajo znesek te pristojbine, v nasprotju
         ali nezdružljivo z vzpostavitvijo notranjega trga in načeli, določenimi v členih 3(1)(c) in 4 ES?

      4.      Ali je zahtevo po plačilu vsote kot pristojbine za upravljanje in nadzor na letališču v skladu s členom 10(1) dekreta št.
         12/99 in členom 18(2) dekret‑zakona št. 280/99 ter drugimi določbami, ki določajo znesek te pristojbine, mogoče šteti za zlorabo
         v smislu člena 82 ES?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
      15      Uvodoma je treba pojasniti, da se je v skladu s členom 1(1)(c) in (2) Direktive 96/67 od 1. januarja 1999 ta direktiva uporabljala
         le za letališča, katerih letni promet ni manjši od treh milijonov potnikov ali 75.000 ton tovora ali katerih promet ni manjši
         od dveh milijonov potnikov ali 50.000 ton tovora v šestmesečnem obdobju pred 1. aprilom ali pred 1. oktobrom predhodnega leta.
         Od 1. januarja 2001 se omenjena direktiva uporablja za vsa letališča na ozemlju države članice, ki so odprta za komercialni
         promet in katerih letni promet ni manjši od dveh milijonov potnikov ali 50.000 ton tovora.

      16      Iz dejstev, ki jih je navedlo predložitveno sodišče, ni jasno, da je letališče v Portu doseglo navedene prage pred letom 2005.
         Sicer bi se za to letališče uporabljala Direktiva 96/67 šele od 1. januarja 2006. Zdi pa se, da se odločba o odmeri pristojbin,
         ki jo spodbija družba Lufthansa, nanaša na leto 2000.

      17      Predložitveno sodišče mora torej predhodno ugotoviti, ali se Direktiva 96/67 uporablja za dejansko stanje v postopku v glavni
         stvari.

       Prvo in drugo vprašanje
      18      S prvim in drugim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali člena 6 in 16(3)
         Direktive 96/67 nasprotujeta nacionalni ureditvi, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki določa, da morajo ponudniki storitev
         zemeljske oskrbe upravi letališča plačati pristojbino za upravljanje in nadzor na letališču.

      19      Sodišče je že odločilo, da iz petindvajsete uvodne izjave Direktive 96/67 in njenega člena 16(1) in (3) izhaja, da je subjekt,
         ki upravlja z letališčem, pooblaščen za pobiranje nadomestila za dostop do letaliških instalacij. Te je treba razumeti kot
         infrastrukturo in opremo, ki jo daje na voljo letališče. Nasprotno, odločilo je, da tak subjekt ne more pobirati pristojbine
         za dostop do trga storitev zemeljske oskrbe poleg pristojbine za uporabo letaliških instalacij (v tem smislu glej sodbo z
         dne 16. oktobra 2003 v zadevi Flughafen Hannover-Langenhagen, C‑363/01, Recueil, str. I-11893, točke od 37 do 40 ter 44 in
         60).

      20      Najprej je treba ugotoviti, ali je treba pristojbino, kot je pristojbina za upravljanje in nadzor na letališču, o kateri poteka
         postopek v glavni stvari, šteti za nadomestilo za dostop do letaliških instalacij.

      21      Portugalska vlada navaja, da se omenjena pristojbina zahteva kot nadomestilo za opravljanje storitev javnega letališča (ki
         je namenjena civilnemu letalstvu) in za dajanje na razpolago dobrine, ki je v splošni rabi in za katero mora ANA zagotoviti
         dobre razmere za uporabo.

      22      Na obravnavi so portugalski organi po eni strani razložili, da se vsebina pristojbine za upravljanje in nadzor na letališču,
         ki jo je določil dekret št. 12/99, ni razlikovala od vsebine pristojbine, navedene v prilogi k Direktivi 96/67 in v nobenem
         primeru ni pomenila ponovnega obdavčenja storitev, za katere se je že zaračunavala pristojbina, določena v istem dekretu.

      23      Po drugi strani so omenjeni organi prvič navedli, da je bilo treba z učinkovito uporabo dobrine, ki je v splošni rabi, konkretno
         razumeti porabo vode in elektrike ter stroške čiščenja in varovanja.

      24      Predložitveno sodišče mora v zvezi s tem ugotoviti, za kaj se plačuje pristojbina, o kateri poteka postopek v glavni stvari,
         glede na opredelitev upravljanja in nadzora na letališču iz točke 1 Priloge k Direktivi 96/67. Zato, če se omenjena pristojbina
         plača za vse ali del teh storitev in ne pomeni ponovnega obdavčenja storitev, plačanih z drugo pristojbino ali dajatvijo,
         se lahko šteje kot pristojbina za dostop do letaliških instalacij in ne kot pristojbina za dostop do trga storitev zemeljske
         oskrbe.

      25      Vsekakor je treba na drugem mestu ugotoviti, ali pristojbina, o kateri poteka postopek v glavni stvari, ustreza merilom, določenim
         v členu 16(3) Direktive 96/67.

      26      Glede meril primernosti in objektivnosti bo moralo predložitveno sodišče preiskati zvezo med stroški delovanja, ki jih nosi
         ANA, in zneskom pristojbine, določene v odstotku od prometa, ki ga je družba Lufthansa opravila na letališču Francisco Sá
         Carneiro v Portu.

      27      Merila preglednosti ni mogoče šteti za izpolnjenega, razen če v nacionalnih določbah obstaja jasna določitev storitev, ki
         jih zagotavlja ANA, in natančna določitev načina izračuna omenjene pristojbine.

      28      Nazadnje, glede merila nediskriminacije, če ni sporno, da pristojbino, o kateri poteka postopek v glavni stvari, plačajo le
         ponudniki storitev zemeljske oskrbe, medtem ko tako ti ponudniki kot uporabniki, ki si sami zagotavljajo zemeljsko oskrbo,
         uporabljajo iste letališke instalacije, je jasno tudi to, da je treba to razliko, če je edino opravičilo za tako različno
         obravnavanje, da le omenjeni ponudniki ustvarjajo dobiček, šteti kot diskriminatorno.

      29      Glede na navedene preudarke je treba na prvo in drugo vprašanje odgovoriti, da pravo Skupnosti nasprotuje nacionalni ureditvi,
         kot je ta iz člena 10(1) dekreta št. 12/99 in člena 18(2) dekreta-zakona št. 280/99, razen če se pristojbina za upravljanje
         in nadzor na letališču, določena s to zakonodajo, ne plača za vse ali del storitev, določenih v točki 1 priloge k Direktivi
         96/67, in ne pomeni ponovnega obdavčenja storitev, plačanih z drugo pristojbino ali dajatvijo. Če bi se po presoji predložitvenega
         sodišča izkazalo, da je pristojbina, o kateri poteka postopek v glavni stvari, pristojbina za dostop do letaliških instalacij,
         mora to sodišče preveriti, ali zadevna pristojbina ustreza merilom primernosti, objektivnosti, preglednosti in nediskriminacije,
         kot so določena v členu 16(3) Direktive 96/67.

       Tretje vprašanje
      30      S tretjim vprašanjem predložitveno sodišče dejansko sprašuje, ali je plačilo pristojbine, o kateri poteka postopek v glavni
         stvari, v nasprotju s členoma 3 ES in 4 ES.

      31      V zvezi s tem zadostuje ugotovitev, da člena 3 ES in 4 ES določata področja in cilje ukrepov Evropske skupnosti in ne določata
         obveznosti držav članic ali javnih ali zasebnih subjektov (v tem smislu glej sodbo z dne 3. oktobra 2000 v zadevi Echirolles
         Distribution, C-9/99, Recueil, str. I-8207, točka 22). Ker so bili ti ukrepi natančno določeni v drugih delih Pogodbe ES in
         v izvedbenih predpisih Skupnosti, kot je Direktiva 96/67, mora predložitveno sodišče odgovoriti le glede te direktive.

       Četrto vprašanje
      32      S četrtim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali se lahko dejstvo, da se zahteva plačilo pristojbine, o kateri
         poteka postopek v glavni stvari, šteje za zlorabo prevladujočega položaja v smislu člena 82 ES.

      33      V skladu z ustaljeno sodno prakso morajo predložitvene odločbe navesti jasne razloge, ki so predložitvenemu sodišču vzbudili
         dvom o razlagi prava Skupnosti in zaradi katerih meni, da je treba na Sodišče nasloviti vprašanja za predhodno odločanje (glej
         sklep z dne 28. junija 2000 v zadevi Laguillaumie, C-116/00, Recueil, str. I-4979, točka 16 in navedena sodna praksa, in sodbo
         z dne 13. julija 2000 v zadevi Idéal tourisme, C-36/99, Recueil, str. I-6049, točka 20). Tako je Sodišče presodilo, da mora
         nacionalno sodišče nujno vsaj minimalno obrazložiti razloge, zakaj je izbralo določbe Skupnosti, katerih razlago predlaga,
         ter povezavo, ki jo je ugotovilo med temi določbami in nacionalno zakonodajo, ki se uporablja v sporu o glavni stvari (sklep
         z dne 7. aprila 1995 v zadevi Grau Gomis in drugi, C-167/94, Recueil, str. I-1023, točka 9).

      34      Ugotoviti je treba, da predložitvena odločba ne izpolnjuje teh zahtev.

      35      Pravzaprav ni mogoče določiti konkretnega problema razlage, ki bi lahko nastal v razmerju do člena 82 ES. Zahteva po natančnosti
         glede dejanskega in pravnega konteksta pa je zlasti močna na področju konkurence, za katero so značilni kompleksni dejanski
         in pravni položaji (zgoraj navedeni sklep Laguillaumie, točka 19 in navedena sodna praksa).

      36      Iz tega sledi, da je četrto vprašanje, zastavljeno Sodišču, nedopustno.

       Stroški
      37      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      Pravo Skupnosti nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je ta iz člena 10(1) dekreta št. 12/99 z dne 30. julija 1999 in člena
            18(2) dekreta-zakona št. 102/90 z dne 21. marca 1990, kot je bil spremenjen z dekretom-zakonom št. 280/99 z dne 26. julija
            1999, razen če se pristojbina za upravljanje in nadzor na letališču, določena s to zakonodajo, ne plača za vse ali del storitev,
            določenih v točki 1 priloge k Direktivi Sveta 96/67/ES z dne 15. oktobra 1996 o dostopu do trga storitev zemeljske oskrbe
            na letališčih Skupnosti, in ne pomeni ponovnega obdavčenja storitev, plačanih z drugo pristojbino ali dajatvijo. Če bi se
            po presoji predložitvenega sodišča izkazalo, da je pristojbina, o kateri poteka postopek v glavni stvari, pristojbina za dostop
            do letaliških instalacij, mora to sodišče preveriti, ali zadevna pristojbina ustreza merilom primernosti, objektivnosti, preglednosti
            in nediskriminacije, kot so določena v členu 16(3) Direktive 96/67.
      Podpisi
      * Jezik postopka: portugalščina.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 28. marca 1996. # Kazenski postopek proti Rafael Ruiz Bernáldez. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Audiencia Provincial de Sevilla - Španija. # Zadeva C-129/94.


Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 29. januarja 1998. # Willy de Corte proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki. # Zadeva T-62/96.


Sodba Sodišča z dne 20. marca 1990. # Komisija Evropskih skupnosti proti Francoski republiki. # Ribištvo. # Zadeva C-62/89.


Sodba Splošnega sodišča (tretji senat) z dne 23. januarja 2014. # The Sunrider Corporation proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Zadeva T-221/12.