title: Sodba Sodišča za uslužbence (prvi senat) z dne 14. oktobra 2008.#Stefan Meierhofer proti Evropska komisija.#Zadeva F-74/07.

text:
SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE (prvi senat)
      z dne 14. oktobra 2008
      Zadeva F-74/07
      Stefan Meierhofer
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Javni uslužbenci – Splošni javni natečaj – Neuspeh na ustnem preizkusu – Nevpis na rezervni seznam – Obveznost obrazložitve – Spoštovanje tajnosti odločanja natečajne komisije – Zavrnitev institucije, da izpolni ukrep procesnega vodstva“
      Predmet:      Tožba, vložena na podlagi člena 236 ES in člena 152 AE, s katero S. Meierhofer predlaga po eni strani razglasitev ničnosti
         odločbe natečajne komisije natečaja EPSO/AD/26/05, ki ga je organiziral Urad za izbor osebja Evropskih skupnosti, z dne 10. maja 2007,
         s katero je bil obveščen o neuspehu na ustnem preizkusu na tem natečaju, in odločbe z dne 19. junija 2007, s katero je bila
         zavrnjena njegova zahteva za ponovno presojo, vložena zoper odločbo z dne 10. maja 2007, ter po drugi strani novo oceno tega
         preizkusa in vpis na rezervni seznam.

      Odločitev:      Odločba natečajne komisije EPSO/AD/26/05 z dne 19. junija 2007 se razglasi za nično. V preostalem se tožba zavrne. Komisija
         nosi svoje stroške in stroške tožeče stranke.

      Povzetek
      Uradniki – Javni natečaj – Natečajna komisija – Zavrnitev prijave – Obveznost obrazložitve – Obseg
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 25, drugi odstavek; Priloga III, člen 6)
      Čeprav je rezultat tehtanja obveznosti obrazložitve in spoštovanja načela tajnosti dela komisij – zlasti o vprašanju, ali
         je obvestilo samo o posamični negativni oceni kandidata, izločenega na ustnem delu, v skladu s to obveznostjo – najpogosteje
         v korist tajnosti dela komisije, utegne biti drugače v posebnih okoliščinah, kot na primer, da kandidatu ni uspelo le za las,
         da so obstajale vmesne ocene, na podlagi katerih je bila izračunana posamična negativna ocena, in nazadnje, da ni verjetno,
         da bi to, da se sporočijo natančnejše informacije kot le negativna ocena, iz katerih pa vseeno ni razvidna posamična presoja
         vsakega člana komisije oziroma številčna ocena, ki jo je podal vsak od njih, pomenilo veliko dodatno obremenitev glede na
         tehnična sredstva, ki so danes na voljo, ali da bi se izkazalo za občutljivo..

      Tako sporočanje je, nasprotno, več kot le začetek obrazložitve, ki bi jo bilo mogoče natančneje obrazložiti v postopku.
      Čeprav presoja sodišča Skupnosti ne more učinkovito nadomestiti presoje članov komisije, pa mu mora biti omogočeno, da glede
         obveznosti obrazložitve preveri, ali so ti oceno tožeče stranke podali na podlagi meril za ocenjevanje, navedenih v razpisu
         natečaja, in ali ni pri določitvi ocene nastala napaka; prav tako mu mora biti omogočeno, da opravi omejen nadzor presoje
         članov komisije v primerjavi s številčnimi ocenami, ki so jih podali. Zato mora uporabiti ukrepe procesnega vodstva, ki jih
         šteje za primerne glede na posebnosti primera, s tem da toženi instituciji v okoliščinah obravnavanega primera pojasni, da
         bo njene odgovore zadevni stranki posredovalo le, kolikor bi bilo to v skladu z načelom tajnosti dela komisije. Kadar tožena
         institucija zavrne predložitev informacij, zahtevanih v okviru ukrepov procesnega vodstva, celo sodišču, krši svojo obveznost
         obrazložitve in sodišču ne omogoči, da v celoti opravi nadzor.

      (Glej točke 40, od 42 do 44, 46 in od 49 do 54.)
      Napotitev na:
      Sodišče: 16. junij 1987, Kolivas proti Komisiji, 40/86, Recueil, str. 2643, točka 11;
      Sodišče za uslužbence: 13. december 2007, Van Neyghem proti Komisiji, F‑73/06, še neobjavljena v ZOdl. JU, točke 72, 79 in 80,
         zoper katero je bila vložena pritožba pri Sodišču prve stopnje, zadeva T‑105/08 P; 11. september 2008, Coto Moreno proti Komisiji,
         F‑127/07, še neobjavljena v ZOdl. JU, točki 34 in 36.

SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE EVROPSKE UNIJE (prvi senat)
      z dne 14. oktobra 2008(*)

      „Javni uslužbenci – Splošni natečaj – Neuspeh na ustnem preizkusu – Nevpis na čakalni seznam – Obveznost obrazložitve – Spoštovanje tajnosti odločanja natečajne komisije – Zavrnitev institucije, da izpolni ukrep procesnega vodstva“
      V zadevi F‑74/07,
      zaradi tožbe, vložene na podlagi členov 236 ES in 152 AE,
      Stefan Meierhofer, stanujoč v Münchnu (Nemčija), ki ga zastopa H.-G. Schiessl, odvetnik,

      tožeča stranka,
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti, ki jo zastopata B. Eggers in K. Herrmann, zastopnici,

      tožena stranka,
      SODIŠČE ZA USLUŽBENCE (prvi senat),
      v sestavi H. Kreppel, predsednik, H. Tagaras (poročevalec) in S. Gervasoni, sodnika,
      sodni tajnik: R. Schiano, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 23. aprila 2008
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        S. Meierhofer s tožbo, ki je bila v sodnem tajništvu Sodišča za uslužbence 3. julija 2007 vložena po telefaksu (izvirnik je
         bil vložen 5. julija istega leta), v bistvu zahteva, prvič, razglasitev ničnosti odločbe natečajne komisije z dne 10. maja
         2007 natečaja EPSO/AD/26/05, ki ga je organiziral Urad za izbor osebja Evropskih skupnosti (EPSO), s katero je bil obveščen
         o neuspehu na ustnem preizkusu na tem natečaju, in odločbe z dne 19. junija 2007, s katero je bila zavrnjena njegova zahteva
         za ponovno presojo, vložena proti odločbi z dne 10. maja 2007, in drugič, novo oceno tega preizkusa in vpis na čakalni seznam.

       Pravni okvir
       Splošno pravo Skupnosti in Kadrovski predpisi
      2        Člen 253 ES določa:

      „V uredbah, direktivah in odločbah, ki jih skupno sprejmeta Evropski parlament in Svet, ter v aktih, ki jih sprejme bodisi
         Svet ali Komisija, se navedejo razlogi za njihovo sprejetje, pa tudi vsi predlogi ali mnenja, ki jih je bilo treba pridobiti
         po tej pogodbi.“

      3        Člen 25, drugi odstavek, Kadrovskih predpisov za uradnike Evropskih skupnosti (v nadaljevanju: Kadrovski predpisi) določa:

      „O vsaki odločitvi, sprejeti po teh kadrovskih predpisih, ki se nanaša na nekega posameznika, je ta uradnik takoj pisno obveščen.
         V vsaki odločitvi, ki ima za uradnika škodljive posledice, morajo biti navedeni utemeljeni razlogi.“

      4        Člen 6 priloge III h Kadrovskim predpisom določa:

      „Delo komisije za izbiro kandidatov je tajno.“
       Razpis natečaja
      5        EPSO je 20. julija 2005 v Uradnem listu Evropske unije objavil razpis splošnega natečaja „EPSO/AD/26/05: pravo“ (UL C 178 A, str. 3).

      6        V naslovu „A. Naloge in pogoji za pristop (zahtevani profil)“ tega razpisa natečaja je v točki „I. Naloge“, „Izvajanje analiz,
         svetovanje, opravljanje študij in nadzor v zvezi dejavnostmi Evropske unije“; glede oddelka pravo navedeno:

      „EPSO/AD/26/05: pravo
      –        zasnova, analiza in izdelava osnutkov pravnih aktov prava Skupnosti,
      –        pravna mnenja,
      –        raziskave na področju nacionalnega prava, prava Skupnosti in mednarodnega prava,
      –        sodelovanje pri pogajanjih o mednarodnih sporazumih,
      –        analiza in priprava osnutkov odločb, na primer na področju prava konkurence,
      –        preverjanje in spremljanje nacionalnega prava za preverjanje združljivosti s pravom Skupnosti,
      –        preiskave v predhodnih postopkih (kršitve prava Skupnosti, pritožbe itd.),
      –        različne naloge na področju sporov; izdelava stališč institucij v okviru sporov, zlasti pred Sodiščem Evropskih skupnosti
         oziroma Sodiščem prve stopnje Evropskih skupnosti; pravne naloge v okviru sodnega tajništva Sodišča in Sodišča prve stopnje,

      –        naloge zasnove, priprave in uporabe na področju pravosodja in notranjih zadev.“
      7        Drugič, v naslovu „B. Potek natečaja“ tega razpisa natečaja so določena naslednja pravila o ustnem preizkusu in vpisu na čakalni
         seznam:

      „3. Ustni preizkus – Ocenjevanje
      e)      Razgovor s komisijo v prvem jeziku kandidata, v katerem je mogoče presoditi njegovo sposobnost za opravljanje nalog iz naslova
         A, točka I. Ta razgovor se nanaša zlasti na posebno znanje, povezano z izbranim področjem, in na poznavanje Evropske unije,
         njenih institucij in politik. Preveri se tudi poznavanje drugega jezika. V navedenem razgovoru se oceni tudi zmožnost prilagoditve
         kandidatov za delo evropskih javnih uslužbencev v večkulturnem okolju.

      Na preizkusu je mogoče doseči od 0 do 50 točk (najmanjše zahtevano število točk: 25).
      […]
      5. Vpis na čakalne sezname
      Komisija sestavi čakalne sezname glede na natečaj, skupine po uspešnosti (največ štiri skupine) in po abecednem redu kandidatov
         znotraj te skupine […] (naslov A, število uspešnih kandidatov), ki so v obeh preizkusih, pisnem (d) in ustnem (e), dobili
         najboljše ocene in zahtevano najnižje število točk v obeh preizkusih.

      […]“
       Dejansko stanje
      8        Tožeča stranka, nemški državljan, je sodelovala na natečaju EPSO/AD/26/05. Potem ko je uspešno opravila predizbirni in pisni
         preizkus, je 29. marca 2007 sodelovala na ustnem.

      9        Predsednik natečajne komisije EPSO/AD/26/05 je tožečo stranko z dopisom z dne 10. maja 2007 obvestil, da je na ustnem preizkusu
         zbrala 24,5 točke, tako da ni dosegla zahtevanega praga 25/50, in da ne bo vpisana na čakalni seznam.

      10      Tožeča stranka je z dopisom z dne 11. maja 2007 vložila zahtevo za ponovno presojo zgoraj navedene odločbe z dne 10. maja
         2007, v kateri je navedla, da je glede na zapisnik, ki ga je sama sestavila po ustnem preizkusu, priložen k tožbi, odgovorila
         na najmanj 80 % vprašanj na tem preizkusu. Tožeča stranka je zato zahtevala presojo ocene ustnega preizkusa in podredno pojasnilo
         o ocenah, ki jih je dobila za vsako vprašanje, postavljeno na tem preizkusu.

      11      Predsednik natečajne komisije EPSO/AD/26/05 je tožečo stranko z dopisom z dne 19. junija 2007 obvestil, da po ponovni presoji
         njene prijave komisija ni našla razloga za spremembo rezultatov. V tem dopisu je bilo pojasnjeno tudi, da je pri posebnem
         znanju število nezadovoljivih odgovorov presegalo število zadovoljivih ter da lestvice ocen („marking grid“) in členitve ocene
         na ustnem preizkusu („breakdown of their marks for the oral test“) kandidatom ni mogoče predložiti, ker je ustni preizkus
         potekal v skladu s posebnimi merili, določenimi v razpisu natečaja, in zaradi upoštevanja tajnosti odločanja natečajne komisije,
         določene v členu 6 priloge III h Kadrovskim predpisom.

       Predlogi strank in postopek
      12      Tožeča stranka Sodišču za uslužbence predlaga, naj:

      –        razglasi odločbo natečajne komisije EPSO/AD/26/05 z dne 10. maja 2007 za nično;
      –        razglasi odločbo natečajne komisije EPSO/AD/26/05 z dne 19. junija 2007, s katero ni bilo ugodeno njeni zahtevi za ponovno
         presojo, vloženi 11. maja 2007, za nično;

      –        naloži Komisiji, naj ob upoštevanju veljavnih meril za ocenjevanje še enkrat oceni ustni preizkus z dne 29. marca 2007;
      –        Komisiji naloži sprejetje nove odločbe o vpisu tožeče stranke na čakalni seznam v postopku za izbiro osebja EPSO/AD/26/05
         ob upoštevanju novega rezultata preizkusa;

      –        Komisiji naloži, naj obrazloži odločbi, ki ju mora sprejeti na podlagi tretje in četrte alinee zgoraj;
      –        Komisiji naloži plačilo stroškov.
      13      Komisija Sodišču za uslužbence predlaga, naj:

      –        tožbo zavrne;
      –        vsaki stranki naloži plačilo svojih stroškov.
      14      Sodišče za uslužbence je z ukrepi procesnega vodstva, sprejetih na podlagi člena 55 Poslovnika, Komisijo v pripravljalnem
         poročilu za obravnavo, ki je bilo strankam poslano 7. februarja 2008, pozvalo, naj pred obravnavo predloži:

      a)      lestvico ocen in členitev ocen ustnega preizkusa („the marking grid “ in „the breakdown of [the] marks for the oral test“)
         za tožečo stranko, na katere se sklicuje odločba z dne 19. junija 2007, s katero ni bilo ugodeno zahtevi za ponovno presojo,

      b)      vse druge elemente, ki se nanašajo na presojo kakovosti nastopa kandidata na ustnem preizkusu,
      c)      nepoimenski seznam ocen drugih kandidatov, ki so na ustnem preizkusu dobili „negativno oceno“,
      d)      izračun, na podlagi katerega je bil dobljen natančni rezultat 24,5/50 za oceno tožeče stranke na ustnem preizkusu.
      15      V istem pripravljalnem poročilu za obravnavo in po vabilu strank, naj se v stališčih osredotočijo zlasti na tožbeni razlog
         kršitve obveznosti obrazložitve, je bilo navedeno, da je namen zahtevanih ukrepov zagotovitev „polnega učinka razprave o tem
         tožbenem razlogu (in o tožbenem razlogu v zvezi z očitno kršitvijo veljavnih meril za preizkuse, ki je po vsebini povezan
         s tožbenim razlogom obrazložitve)“ in obvestitev tožeče stranke o elementih, povzetih v točkah (a) in (d) tega pripravljalnega
         poročila, ob upoštevanju načela tajnosti dela natečajne komisije v okoliščinah obravnavanega primera in/ali po odstranitvi
         nekaterih navedb, katerih razkritje bi pomenilo kršitev tega načela.

      16      V odgovoru na te ukrepe procesnega vodstva je Komisija v dopisu, ki ga je sodno tajništvo Sodišča za uslužbence prejelo 18.
         februarja 2008 po telefaksu (izvirnik je bil vložen 19. februarja istega leta), Sodišču za uslužbence v skladu z zahtevo iz
         točke (c) pripravljalnega poročila za obravnavo predložila preglednico ocen (brez imen), s katerimi so bili izključeni kandidati,
         ki niso opravili ustnega preizkusa. Komisija je zavrnila izpolnitev ukrepov procesnega vodstva iz točk (a), (b) in (d) navedenega
         poročila, kar je utemeljevala v bistvu s tem, da brez dokazane kršitve pravil, ki veljajo za delo komisije, le tožbeni razlog
         v zvezi s kršitvijo obveznosti obrazložitve glede na tajnost dela komisije ni upravičeval predložitve drugih elementov in
         listin, ki jih je zahtevalo Sodišče za uslužbence. Komisija je poleg tega navedla, da ni bila dolžna predložiti takih informacij
         in listin, ne glede na to, ali jih je Sodišče za uslužbence zahtevalo na podlagi ukrepov procesnega vodstva, kot v obravnavanem
         primeru, oziroma celo na podlagi pripravljalnih ukrepih.

      17      Tožeča stranka je v sodnem tajništvu Sodišča za uslužbence 20. marca 2008 vložila stališča z dne 17. marca 2008 o ukrepih
         procesnega vodstva, naslovljenih na Komisijo, in med drugim o njeni zavrnitvi, da izpolni vse zahteve Sodišča za uslužbence.

      18      Komisija je 19. maja 2008 v sodnem tajništvu Sodišča za uslužbence vložila stališča v odgovor na navedeno vlogo tožeče stranke.

       Predmet tožbe
      19      Ugotoviti je treba, da tožeča stranka med drugim zahteva razglasitev ničnosti odločbe z dne 10. maja 2007, s katero je bila
         obveščena o neuspehu na ustnem preizkusu natečaja, in razglasitev ničnosti odločbe z dne 19. junija 2007, s katero ni bilo
         ugodeno njeni zahtevi za ponovno presojo. V zvezi s tem je treba opozoriti, da v skladu s sodno prakso, kadar kandidat zahteva
         ponovno presojo odločbe natečajne komisije, odločba, ki jo je ta komisija sprejela po ponovni presoji položaja kandidata,
         pomeni akt, ki posega v njegov položaj (sklep Sodišča prve stopnje z dne 3. aprila 2001 v združenih zadevah Zaur-Gora in Dubigh
         proti Komisiji, T‑95/00 in T‑96/00, RecFP, str. I‑A‑79 in II‑379, točke od 24 do 27; sodbe Sodišča prve stopnje z dne 23.
         januarja 2002 v zadevi Gonçalves proti Parlamentu, T‑386/00, RecFP, str. I‑A‑13 in II‑55, točka 39; z dne 31. maja 2005 v
         zadevi Gibault proti Komisiji, T‑294/03, ZOdl. JU, str. I‑A‑141 in II‑635, točka 22; z dne 13. decembra 2006 v zadevi Heus
         proti Komisiji, T‑173/05, ZOdl. JU, str. II‑A‑2‑1695, točka 19, in z dne 12. marca 2008 v zadevi Giannini proti Komisiji,
         T‑100/04, še neobjavljena v ZOdl., proti kateri je bila vložena pritožba pred Sodiščem, zadeva C‑231/08 P, točka 30). Odločba
         z dne 19. junija 2007, sprejeta po zahtevi za ponovno presojo, ki jo je tožeča stranka vložila 11. maja 2007, je zato nadomestila
         prvo odločbo komisije z dne 10. maja 2007, in pomeni akt, ki posega v položaj.

      20      Zato je treba šteti, da je bila tožba vložena le proti odločbi natečajne komisije EPSO/AD/26/05 z dne 19. junija 2007.

       Pravo
       Trditve strank
      21      Tožeča stranka tožbo utemeljuje s tremi tožbenimi razlogi.

      22      Komisija naj, prvič, ne bi izpolnila obveznosti, da obrazloži odločbo z dne 10. maja 2007 (glej točko 9 te sodbe), kot je
         določena v členu 253 ES, glede na to, da „dolžnost pridržka“ iz člena 6 priloge III h Kadrovskim predpisom velja le za tretje,
         ne pa tudi glede kandidata. Komisija glede vpogleda kandidata v delo natečajne komisije meni, da je v skladu z ustaljeno sodno
         prakso člen 6 priloge III h Kadrovskim predpisom posebna določba, ki prepoveduje razkritje stališč komisije in elementov,
         ki se nanašajo na individualne oziroma primerjalne ocene kandidatov; zato naj bi Komisija s tem, da je tožeči stranki sporočila
         oceno, ki jo je dosegla na ustnem preizkusu, izpolnila dolžnost obrazložitve.

      23      Tožeča stranka dalje uveljavlja kršitev postopka, ker naj predsednik natečajne komisije g. Singer, ki ni imel slušalk, s katerimi
         bi lahko sledil tolmačenju ustnega preizkusa v francoščino, ne bi razumel odgovorov, ki jih je tožeča stranka podala v nemščini.
         Komisija meni, da ta tožbeni razlog ni utemeljen, prvič, ker poleg tega, da g. Singer odlično razume nemško in da člani komisije
         niso zavezani uporabljati simultanega tolmačenja, tožeča stranka ni bila neenako obravnavana, saj g. Singer ni uporabljal
         simultanega tolmačenja za nobenega od 94 drugih kandidatov, ki so na ustnem preizkusu odgovarjali v nemščini, in drugič, ker
         tega nikakor ni mogoče šteti za kršitev postopka.

      24      Tožeča stranka nazadnje zatrjuje, da glede na večino dokončnih in nedvomno natančnih odgovorov, ki naj bi jih podala na ustnem
         preizkusu, pomeni ocena, slabša od 50 %, očitno kršitev odločilnih pravil za delo natečajne komisije in veljavnih meril za
         preizkuse in je lahko le rezultat take kršitve. Komisija navaja, da očitna napaka pri presoji ni podana, ker ima natečajna
         komisija široko diskrecijsko pravico, ki je pri ustnih preizkusih na natečajih še toliko širša, saj lahko komisija poleg odgovorov
         kandidatov upošteva tudi njihove izkušnje in osebnost.

      25      Komisija v odgovoru na ukrepe procesnega vodstva, ki jih je naložilo Sodišče za uslužbence v pripravljalnem poročilu za obravnavo
         z dne 7. februarja 2008, zavrnitev predložitve nekaterih listin, ki jih je zahtevalo Sodišče za uslužbence (glej točko 16
         te sodbe), upravičuje predvsem z navedbami, da tožeča stranka ni dokazala kršitev pravil, ki veljajo za delo komisije, in
         da je njena odločba v skladu z ustaljeno sodno prakso izvzeta iz sodnega nadzora. Komisija priznava, da je v primeru, v katerem
         je bila izrečena sodba Sodišča prve stopnje z dne 23. januarja 2003 v zadevi Angioli proti Komisiji (T‑53/00, RecFP, str.
         I‑A‑13 in II‑73), zadevni stranki predložila „členitev ocen, ki jih je dobila na ustnem preizkusu“, vendar trdi, da gre za
         „absolutno izjemo“ in da v skladu z ustaljeno sodno prakso o tajnosti odločanja komisij zatrjevana obveznost obrazložitve
         v obravnavanem primeru ne upravičuje predložitve „ocenjevalnih listov“ tožeče stranke, na katerih so lestvica ocen in razne
         točke, ki jih je tožeča stranka dobila na ustnem preizkusu, ter presoja članov komisije. Zaključuje, da je ob neobstoju indica,
         zaradi katerega bi bilo mogoče podvomiti o veljavnosti izpodbijanega akta, ta upravičen do domneve veljavnosti, ki velja za
         akte Skupnosti, in da Sodišče za uslužbence ni upravičeno zahtevati zadevnih informacij.

      26      V stališčih v zvezi z zavrnitvijo Komisije, da predloži nekatere listine, zahtevane z ukrepi procesnega vodstva, je tožeča
         stranka, pri čemer se je sklicevala na člen 27 Kadrovskih predpisov, ponovila, da je nastala očitna kršitev upoštevnih pravil
         za delo natečajnih komisij, med drugim zato, ker naj komisija na ustnem preizkusu ne bi objektivno presojala njene dejanske
         sposobnosti in ker naj svoje odločbe ne bi obrazložila; ker naj bi bila očitna kršitev navedenih pravil v tem primeru dokazana,
         naj bi bila tožeča stranka izjemoma upravičena do razbremenitve dokaznega bremena, saj dokazov proti svoji volji ne more predložiti.
         Poleg tega tožeča stranka komisiji očita, da je glede na primer, v katerem je bila izrečena zgoraj navedena sodba Angioli
         proti Komisiji, kršila načelo enakega obravnavanja.

      27      Komisija v odgovoru na stališča, predstavljena v prejšnji točki, zatrjuje, da je na podlagi sodne prakse naknadni nadzor ustnega
         preizkusa, ki ga opravi sodišče Skupnosti, po naravi nemogoč, zato za izpolnitev obveznosti obrazložitve zadošča že sporočitev
         skupne ocene. V nadaljevanju vztraja, da ni podana očitna kršitev pravil, ki veljajo za delo komisije, prvič, glede pravilne
         presoje sposobnosti tožeče stranke, ki so jo opravili člani komisije, drugič, spoštovanja obveznosti obrazložitve, in tretjič,
         spoštovanja načela enakega obravnavanja; dodaja, da tožeča stranka ni predložila zadostnih dokazov o očitni kršitvi teh pravil.

       Presoja Sodišča za uslužbence
      28      Uvodoma je treba opozoriti, da tožeča stranka tožbo utemeljuje s tremi tožbenimi razlogi v zvezi s kršitvijo obveznosti obrazložitve,
         procesno napako in očitno napako pri presoji. Ker je Komisija v odgovoru na tožbo navedla nekatere ugotovitve glede načela
         enakega obravnavanja, je tožeča stranka v dopolnilni vlogi z dne 17. marca 2008 podala trditve o zatrjevani kršitvi tega načela,
         na katere je Komisija odgovorila v stališčih z dne 19. maja 2008. Ker tožeča stranka teh očitkov ni uveljavljala v tožbi,
         mora Sodišče za uslužbence ugotoviti, da niso dopustni in jih ni treba preučiti.

      29      Od treh tožbenih razlogov, ki jih je tožeča stranka navedla v tožbi, je treba najprej preučiti tožbeni razlog v zvezi s kršitvijo
         obveznosti obrazložitve.

      30      V zvezi s tem je treba najprej ugotoviti, da morajo biti v skladu s členom 253 ES in členom 25, drugi odstavek, Kadrovskih
         predpisov vsi posamični akti, ki so sprejeti na podlagi Kadrovskih predpisov in imajo škodljive posledice, obrazloženi. V
         skladu z ustaljeno sodno prakso je obveznost obrazložitve temeljno načelo prava Skupnosti in bistvena kršitev procesnih zahtev
         za akte institucij, katere namen je omogočiti sodišču opravljanje nadzora nad zakonitostjo odločb in zadevnemu posamezniku
         sporočiti potrebne podatke, na podlagi katerih se lahko prepriča o utemeljenosti odločbe in o primernosti vložitve pravnega
         sredstva (glej v tem smislu sodbi Sodišča z dne 7. marca 2002 v zadevi Italija proti Komisiji, C‑310/99, Recueil, str. I‑2289,
         točka 48, in z dne 19. septembra 2002 v zadevi Španija proti Komisiji, C‑113/00, Recueil, str. I‑7601, točka 47; sodbe Sodišča
         prve stopnje z dne 20. marca 1991 v zadevi Pérez-Mínguez Casariego proti Komisiji, T‑1/90, Recueil, str. II‑143, točka 73;
         z dne 8. junija 1995 v zadevi P proti Komisiji, T‑583/93, RecFP, str. I‑A‑137 in II‑433, točka 24, in z dne 29. februarja
         1996 v zadevi Lopes proti Sodišču, T-280/94, RecFP, str. I‑A‑77 in II‑239, točka 148).

      31      Vendar je zvezi z odločbami natečajnih komisij Sodišče pojasnilo, da je treba obveznost obrazložitve uskladiti s spoštovanjem
         tajnosti dela natečajnih komisij na podlagi člena 6 priloge III h Kadrovskim predpisom, katere namen je zagotavljanje neodvisnosti
         natečajnih komisij in objektivnosti njihovega dela in s katero se zavarujejo pred vsemi zunanjimi posegi in pritiski uprave
         Skupnosti, zadevnih kandidatov ali tretjih oseb; presodilo je zlasti, da spoštovanje tajnosti preprečuje razkritje stališč
         posameznih članov komisij in vseh elementov, ki so jih obravnavali pri individualni ali primerjalni presoji kandidatov, in
         da je treba v zvezi z obveznostjo obrazložitve odločb natečajne komisije upoštevati naravo zadevnega dela, ki je na stopnji
         presoje sposobnosti kandidatov primerjalno in za katero zato velja tajnost, ki je s tem delom neločljivo povezana (glej v
         tem smislu sodbo Sodišča z dne 4. julija 1996 v zadevi Parlament proti Innamoratiju, C‑254/95 P, Recueil, str. I‑3423, točke
         od 24 do 28).

      32      Na podlagi teh preudarkov sodišče Skupnosti dosledno zaključuje, da je „sporočanje ocen, doseženih na različnih preizkusih,“
         zadostna obrazložitev odločb komisije (zgoraj navedena sodba Parlament proti Innamoratiju, točka 31; sodbi Sodišča prve stopnje
         z dne 21. maja 1996 v zadevi Kaps proti Sodišču, T‑153/95, RecFP, str. I‑A‑233 in II‑663, točka 81, in z dne 2. maja 2001
         v združenih zadevah Giulietti in drugi proti Komisiji, T‑167/99 in T‑174/99, RecFP, str. I‑A‑93 in II‑441, točka 81, ter zgoraj
         navedeni sodbi Angioli proti Komisiji, točka 69, in Gibault proti Komisiji, točka 39).

      33      Ta zaključek drži zlasti, kadar je ocena pisnega ali ustnega dela natečaja sestavljena iz več posameznih ocen, ki ustrezajo
         različnim preizkusom na zadevni stopnji; enako velja, če so zainteresirani stranki sporočene vmesne ocene, ki ustrezajo različnim
         merilom za ocenjevanje vsakega pisnega ali ustnega preizkusa posebej. V takih primerih obvestilo izločenim kandidatom poleg
         informacije o njihovi izločitvi iz naslednjega kroga postopka izbora namreč zajema tudi informacijo o razlogih za neuspeh,
         saj so v njem navedena področja oziroma merila, za katera je komisija presodila, da jih niso zadovoljivo izpolnili.

      34      Sodna praksa, navedena v točkah 31 in 32 te sodbe, ne razlikuje, vsaj ne neposredno, med sporočanjem več ocen, posamičnih
         ali vmesnih, in sporočanjem enotne posamične izključitvene ocene. Vendar iz nje ne izhaja, da bi lahko bilo tudi obvestilo
         kandidatu o enotni posamični oceni zadostna obrazložitev, ne glede na posebne okoliščine obravnavanega primera.

      35      Prvič, na podlagi besedila in okoliščin sodne prakse, navedene v točkah 31 in 32 te sodbe, „ocen, doseženih na različnih preizkusih,“
         ni mogoče razlagati v tem smislu, da se nanašajo le na posamične izločitvene ocene, in ne na druge ocene, vključno z vmesnimi,
         zlasti kar zadeva zadnjenavedene, kadar je pisni ali – tako kot v tem primeru – ustni del sestavljen le iz enega preizkusa,
         in tako ene posamične ocene. V zvezi s tem Sodišče za uslužbence opozarja na splošno izrazoslovje zadevne sodne prakse in
         na okoliščino, da se v zgoraj navedeni sodbi Parlament proti Innamoratiju, iz katere izvira sodna praksa, navedena v točki
         32, očitek v zvezi z obrazložitvijo ni nanašal na zavrnitev tožene institucije, da tožeči stranki sporoči več ocen, posamičnih
         ali vmesnih, ampak na zavrnitev, da tožečo stranko seznani z merili komisije in razlogi izpodbijane odločbe (glej zgoraj navedeno
         sodbo Parlament proti Innamoratiju, točka 22); enako velja za primere, ki so se tako kot obravnavani nanašali na izločitev
         tožečih strank na stopnji ustnega preizkusa, na primer zgoraj navedeni sodbi Angioli proti Komisiji (točke od 56 do 65) in
         Gibault proti Komisiji (točke od 33 do 35).

      36      Poleg tega je bilo v novejši zadevi, ki se je tako kot obravnavani primer nanašala na neuspeh kandidata na ustnem delu natečaja,
         presojeno, da lahko obveznost obrazložitve zajema obvestilo na zahtevo kandidata o vmesnih ocenah in načinu, ki ga je uporabljala
         komisija za določitev posamične ocene na enem od ustnih preizkusov zavrnjenega kandidata in da lahko sodišče Skupnosti zahteva
         dodatna pojasnila z ukrepi procesnega vodstva, če zavrnjeni kandidat ne prejme take obrazložitve (sodba Sodišča prve stopnje
         z dne 28. aprila 2004 v zadevi Pascall proti Svetu, T‑277/02, RecFP, str. I‑A‑137 in II‑621); v tej zadevi je navedene ukrepe
         zahtevalo Sodišče prve stopnje, tožena stranka pa jih je izpolnila, zato je tožbeni razlog kršitve obveznosti obrazložitve
         postal brezpredmeten (zgoraj navedena sodba Pascall proti Svetu, točke od 28 do 31).

      37      Sodišče za uslužbence opozarja tudi, da je Komisija privolila v obveščanje kandidatov o vmesnih ocenah, in sicer v dveh zadevah
         v zvezi z neuspehom kandidatov na ustnem delu, ki ga je sestavljal le en ustni preizkus. V prvi zadevi, ki se je nanašala
         na natečaj, je Komisija zadevni stranki na njeno zahtevo poslala razčlenitev različnih vmesnih ocen ustnega preizkusa glede
         na posamična merila (glej zgoraj navedeno sodbo Angioli proti Komisiji, točka 79). V drugi zadevi, ki se je nanašala na postopek
         zaposlitve, je Komisija na zahtevo Sodišča prve stopnje predložila presoje ustnega dela izbora po posamičnih merilih, prikazanih
         z lestvico od „– –“ do „+ +“ (glej sodbo Sodišče z dne 28. februarja 2008 v zadevi Neirinck proti Komisiji, C‑17/07 P, še
         neobjavljena v ZOdl., točka 56). V nasprotju s trditvami Komisije, ki se v odgovoru na ukrepe procesnega vodstva sklicuje
         na primer, v katerem je bila izdana zgoraj navedena sodba Angioli, sporočitev dodatnih informacij in zlasti ocen, dobljenih
         glede na posamezno merilo za ocenjevanje, ni bila „absolutna izjema v posamičnem primeru“, ampak je bila v okoliščinah obravnavanih
         primerov večkrat ponovljena.

      38      Drugič, v zvezi z zahtevami, ki se ne nanašajo na informacije o ocenah kot takih, to je na merila oziroma razloge za negativno
         oceno ali na druge informacije v zvezi z ocenjevanjem zadevnega kandidata, je treba ugotoviti, da je kljub trditvi, v skladu
         s katero so sporočene ocene zadostile ustrezni obrazložitvi, iz besedila sodb, ki te trditve povzemajo (glej točko 32 te sodbe),
         vključno z zgoraj navedeno sodbo Parlament proti Innamoratiju, in se med drugim nanašajo na ustni del, kot na primer sodbi
         Angioli proti Komisiji (navedena zgoraj, točke od 71 do 85), in Gibault proti Komisiji (navedena zgoraj, točka 42), razvidno,
         da se sodišče Skupnosti ne omejuje na avtomatično uporabo zgoraj navedene sodne prakse, ampak presoja vsak posamični primer
         ob upoštevanju posebnega okvira zadeve in predlogov zadevnih kandidatov.

      39      Preudarke, podane v točkah od 35 do 37 in v prejšnji točki, dodatno potrjuje sodna praksa s področja neuspehov na pisnem delu
         natečaja, na podlagi katere kandidat v praksi prejme dovolj izčrpno pojasnilo o svojem neuspehu, če ne prejme le različnih
         posamičnih ocen, ampak tudi obrazložitev posamične negativne ocene, zaradi katere je bil izločen iz natečaja, skupaj z drugimi
         podatki. Sodišče Skupnosti je namreč presodilo, da imajo „zavrnjeni kandidati v okoliščinah obravnavanega primera možnost
         od institucije, ki je zadevni natečaj organizirala, pridobiti popravljene prepise in/ali splošna merila za ocenjevanje, ki
         jih je izdelala komisija, in to tako kot v obravnavanem primeru s predložitvijo obrazloženih dokazov v sodnem postopku med
         to institucijo in navedenimi kandidati oziroma na podlagi prakse te institucije, katere cilje za zagotavljanje preglednosti
         postopkov zaposlovanja, ob spoštovanju pravil o tajnosti dela natečajnih komisij iz člena 6 priloge III h Kadrovskim predpisom“
         (glej sodbi Sodišča prve stopnje z dne 25. junija 2003 v zadevi Pyres proti Komisiji, T‑72/01, RecFP, str. I‑A‑169 in II‑861,
         točka 70, in z dne 17. septembra 2003 v zadevi Alexandratos in Panagiotou proti Svetu, T‑233/02, RecFP, str. I‑A‑201 in II‑989,
         točka 31). Poleg tega je očitno, da so institucije večkrat neposredno tožeči stranki ali sodišču Skupnosti na njegovo zahtevo
         poslale prepis popravljenega pisnega preizkusa in/ali ocenjevalni list skupaj s presojo prepisa (glej sodbo Sodišča prve stopnje
         z dne 14. julija 2005 v zadevi Le Voci proti Svetu, T‑371/03, ZOdl. JU, str. I‑A‑209 in II‑957, točke od 115 do 117, ter sodbi
         Sodišča za uslužbence z dne 13. decembra 2007 v zadevi Van Neyghem proti Komisiji, F‑73/06, še neobjavljena v ZOdl., proti
         kateri je bila vložena pritožba pred Sodiščem prve stopnje, zadeva T‑105/08 P, točke 72, 79 in 80, in z dne 4. septembra 2008
         v zadevi Dragoman proti Komisiji, F‑147/06, še neobjavljena v ZOdl., točke 21, 82 in 83). Čeprav popravljavcev pisnih preizkusov,
         v nasprotju s člani komisije, ki odločajo na ustnem delu, zadevne stranke ne morejo poznati (zaradi česar so zavarovani pred
         vplivi in pritiski, na katere se nanaša sodna praksa, navedena v točki 31 te sodbe), Sodišče za uslužbence meni, da ta okoliščina
         objektivno ne upravičuje večjih razlik med zahtevami obrazložitve pri neuspehu na pisnem delu, kot so razvidne iz sodne prakse,
         navedene v tej točki, in zahtevami, ki jih zagovarja Komisija ob neuspehu na ustnem delu in ki bi zlasti v obravnavanem primeru
         pomenile le obvestilo tožeči stranki o posamični negativni oceni, ne glede na okoliščine, opisane v točkah od 42 do 47 te
         sodbe.

      40      Zato je treba ugotoviti, da čeprav je rezultat tehtanja obveznosti obrazložitve in spoštovanja načela tajnosti dela komisij
         – zlasti o vprašanju, ali je obvestilo samo o posamični negativni oceni kandidata, izločenega na ustnem delu, v skladu s to
         obveznostjo – najpogosteje v korist tajnosti dela komisije, utegne biti v posebnih okoliščinah drugače. Tak zaključek nikakor
         ne nasprotuje načelu spoštovanja tajnosti dela komisij iz člena 6 priloge III h Kadrovskim predpisom in je poleg tega v skladu
         z novejšo sodno prakso Skupnosti v korist večje preglednosti (glej v tem smislu sodbi Sodišča z dne 18. decembra 2007 v zadevi
         Švedska proti Komisiji, C‑64/05 P, ZOdl., str. I‑11389, in z dne 1. julija 2008 v združenih zadevah Švedska in Turco proti
         Svetu, C-39/05 P in C-52/05 P, še neobjavljena v ZOdl., ter sodbo Sodišča prve stopnje z dne 8. novembra 2007 v zadevi Bavarian
         Lager proti Komisiji, T‑194/04, ZOdl. str. II-4523, proti kateri je bila vložena pritožba na Sodišče, zadeva C‑28/08 P).

      41      V obravnavanem primeru Sodišče za uslužbence meni, da so podane posebne okoliščine v smislu prejšnje točke.

      42      Prvič, na podlagi besedila odločbe z dne 10. maja 2007 (glej točko 9 te sodbe) ni sporno, da tožeči stranki na ustnem delu
         ni uspelo le za las. V teh okoliščinah je razumno, da zadevna stranka zahteva dodatne informacije, čeprav le zato, da bi se
         prepričala, da pri njeni oceni ne gre za napako, ali da bi dobila informacije o morebitni zaokrožitvi ocene.

      43      Drugič, ni sporno, da je tožeča stranka za ustni del dobila le eno posamično oceno, kar ji v skladu s predpostavkami iz točke
         33 te sodbe ne omogoča, da bi pridobila informacije iz te točke, na podlagi katerih bi lahko razumela razloge za neuspeh na
         tem delu natečaja, čeprav ji je, kot je bilo že navedeno, do uspeha manjkalo le malo.

      44      Tretjič, prav tako ni sporno, da so v obravnavani zadevi obstajale vmesne ocene, na podlagi katerih je bila izračunana posamična
         negativna ocena tožeče stranke. To je jasno navedeno v odgovoru na zahtevo za ponovno presojo, poleg tega je to na obravnavi
         potrdila predstavnica Komisije.

      45      Četrtič, čeprav je predstavnica Komisije na obravnavi sicer navedla, da so bila vsa merila, določena v razpisu natečaja EPSO/AD/26/05,
         dejansko predmet ocenjevanja in so bila upoštevana pri izračunu posamičnih ocen kandidatov, je treba poudariti, prvič, da
         po njenih besedah ni videla ocenjevalnih listov (glej točko 25 te sodbe) in je Sodišču za uslužbence posredovala samo informacije,
         ki jih je prejela od EPSO, in drugič, da je na vprašanje Sodišča za uslužbence o tej točki priznala, da ne ve, ali so bila
         vsa zadevna merila za ocenjevanje enako pomembna in ali so se upoštevali še drugi elementi, ki niso bili določeni v razpisu
         zadevnega natečaja. Predstavnica Komisije je na več vprašanj o tem, ali je bila ocena 24,5/50 matematična vsota vseh vmesnih
         ocen, ki ustrezajo merilom za ocenjevanje, določenim v razpisu natečaja, odgovorila pritrdilno, vendar je svoje stališče nekoliko
         prilagodila, tako da ni izključila, da bi lahko bili pri negativni oceni tožeče stranke upoštevani tudi drugi elementi ali
         preudarki. Čeprav „merila za popravke“ iz točke 29 zgoraj navedene sodbe Parlament proti Innamoratiju popravljavcem pisnih
         preizkusov – ki jih je navadno več kot članov komisije pri ustnem delu – nalagajo skupna pravila za presojo in oceno pisnih
         preizkusov in so tajna, pa so merila za ocenjevanje, navedena v tem primeru in določena v naslovu B, točka 3, razpisa natečaja
         EPSO/AD/26/05, dostopna javnosti in za člane natečajne komisije obvezna. Iz tega je razvidno, da v okoliščinah obravnavanega
         primera, kot so opisane zgoraj, le obvestilo o posamični negativni oceni tožeči stranki in Sodišču za uslužbence ne omogoča,
         da preverita, ali so v odločbah z dne 10. maja 2007 in 19. junija 2007 napake glede meril, ki jih je treba upoštevati pri
         izračunu posamične ocene in ki se v tem primeru nanašajo na ocenjevanje, prvič, posebnega znanja na „izbranem področju“ ter
         poznavanja Evropske unije, njenih institucij in politik, drugič, poznavanja drugega jezika, in nazadnje, zmožnosti prilagoditve
         kandidatov na delo evropskih javnih uslužbencev v večkulturnem okolju.

      46      Petič, ni verjetno, da bi sporočanje natančnejših informacij od negativne ocene tožeči stranki za Komisijo pomenilo veliko
         dodatno obremenitev glede na tehnična sredstva, ki so danes na voljo, ali da bi se izkazalo za občutljivo. Predstavnica Komisije
         je na obravnavi res načela ti vprašanji, vendar Sodišče za uslužbence dodaja, da zelo splošno, ne da bi pri tem navedla težave,
         ki bi se lahko pojavile v tem primeru, predvsem pa ni navedla številnih drugih kandidatov, ki so zahtevali natančnejšo obrazložitev
         svojih negativnih ocen, niti tega, kako bi lahko, če bi se tožeči stranki sporočile natančnejše informacije, iz katerih ne
         bi bila razvidna posamična presoja vsakega člana komisije oziroma številčna ocena, ki jo je podal vsak od njih, to pripeljalo
         do občutljivega položaja. Na obravnavi je namreč še naprej na splošno zatrjevala, da zavrnitev sporočanja takih informacij
         temelji zlasti na težavah pri iskanju prostovoljcev za člane komisije in na „poplavah pritožb“ kandidatov na natečajih, do
         katerih bi sporočanje takih informacij lahko pripeljalo.

      47      Šestič, v odločbi z dne 19. junija 2007, v kateri je bila zavrnjena zahteva za ponovno presojo, je komisija, ki se je sklicevala
         na „posebno znanje“ tožeče stranke, pojasnila, da je število nezadovoljivih odgovorov presegalo število zadovoljivih, medtem
         ko je v odgovorih na ukrepe procesnega vodstva in na obravnavi tožena stranka navedla, da je bila glavna pomanjkljivost odgovorov
         tožeče stranke na ustnem preizkusu njihova na splošno premajhna natančnost in jasnost. Poleg tega Komisija glede zadnje kritike
         ni navedla, ali se je ta nanašala na vsa merila za ocenjevanje iz razpisa natečaja ali pa le na merilo glede posebnega znanja.
         Sodišče za uslužbence zato v navedbah Komisije ugotavlja vrzeli in nenatančne informacije, ki bi jih lahko pojasnila s predložitvijo
         ocenjevalnih listov in/ali vmesnih ocen tožeče stranke.

      48      Sodišče za uslužbence podredno navaja, da je tožeča stranka k tožbi priložila svoj tristranski zapisnik ustnega preizkusa
         z dne 29. marca 2007. Čeprav ni sporno, da Sodišče za uslužbence ne more dvomiti o presoji članov komisije na podlagi take
         listine, ki poleg tega nima pravne podlage, pa tožeča stranka svojega izpodbijanja rezultatov ustnega preizkusa ne utemeljuje
         na nezanesljivih in nedoločnih podatkih, ki bi jih podala nenatančno in neurejeno, ampak na jasnem in izrecnem zapisniku,
         v katerem so zajeta vprašanja, ki naj bi ji bila postavljena, in njeni odgovori.

      49      Zato je treba priznati, da čeprav je predložitev posamične negativne ocene, ki jo je tožeča stranka dobila na ustnem preizkusu,
         to je 24,5/50, več kot le začetek obrazložitve, ki bi jo bilo mogoče v skladu s sodno prakso (glej sodbo Sodišča prve stopnje
         z dne 6. novembra 1997 v zadevi Berlingieri Vinzek proti Komisiji, T‑71/96, RecFP, str. I‑A‑339 in II‑921, točka 79) natančneje
         obrazložiti v pritožbenem postopku, pa v okoliščinah obravnavanega primera samo s to oceno ni mogoče v celoti izpolniti obveznosti
         obrazložitve; v skladu s tem zavrnitev Komisije, da predloži dodatne informacije, pomeni kršitev te obveznosti.

      50      Sodišče za uslužbence ne more presojati informacij, ki jih mora Komisija sporočiti zadevni stranki, zato da bi izpolnila obveznost
         obrazložitve, zlasti če Komisija tako kot v tem primeru zavrne izpolnitev ukrepov procesnega vodstva, ki jih je naložilo Sodišče
         za uslužbence, in se zato to ne more seznaniti z vsebino ocenjevalnih listov tožeče stranke oziroma z drugimi elementi v zvezi
         s potekom njenega ustnega preizkusa in zlasti z oceno.

      51      Sodišče za uslužbence kljub temu opozarja, da bi bilo mogoče v vsakem primeru in zlasti v obravnavanem nekatere dodatne navedbe
         sporočiti tožeči stranki, tako kot v primeru, v katerem je bila izrečena zgoraj navedena sodba Pascall proti Svetu, ne da
         bi se pri tem ogrozila tajnost dela komisije, opredeljena v sodni praksi (glej točko 31 te sodbe), zlasti kot se zahteva v
         skladu z zgoraj navedeno sodbo Parlament proti Innamoratiju, in ne da se razkrila stališča posameznih članov komisije in elementi,
         ki se nanašajo na posamično in primerjalo oceno kandidatov (glej zgoraj navedeno sodbo Pascall proti Svetu, točka 28). Sodišče
         za uslužbence ima v mislih zlasti vmesne ocene za vsako posamezno merilo za ocenjevanje, določeno v razpisu natečaja; enako
         bi lahko veljalo za ocenjevalne liste, ki bi jih bilo mogoče poslati z zatemnjenimi elementi, na katere se nanaša tajnost
         dela komisije. Zaradi zavrnitve Komisije, da sporoči te informacije, celo Sodišču za uslužbence, to ni moglo v celoti opraviti
         nadzora. Čeprav je Komisija na obravnavi menila, da sporočanje razčlenitve ocen po merilih „ne bi veliko prispevalo“, in nato
         v stališčih z dne 19. maja 2008 o dopolnilni vlogi tožeče stranke z dne 17. marca 2008 navedla, da so listine, ki jih je zahtevalo
         Sodišče za uslužbence, to je ocenjevalni listi, „nepomembne“, je namreč za tako presojo utemeljenosti tožbenega razloga v
         zvezi s kršitvijo obveznosti obrazložitve, pristojno Sodišče za uslužbence, in ne Komisija.

      52      Sprejetje razlogovanja Komisije bi vsekakor pomenilo, da je Sodišču za uslužbence odvzeta vsaka možnost nadzora nad ocenjevanjem
         ustnega dela. Čeprav presoja Sodišča za uslužbence ne more učinkovito nadomestiti presoje članov komisije, pa mu mora biti
         omogočeno, da glede obveznosti obrazložitve (na katere obseg je bilo opozorjeno v točki 30 te sodbe) preveri, ali so ti oceno
         tožeče stranke podali na podlagi meril za ocenjevanje, navedenih v razpisu natečaja, in ali ni pri določitvi ocene zadevne
         stranke nastala napaka; prav tako mu mora biti omogočeno, da opravi omejen nadzor presoje članov komisije v primerjavi s številčnimi
         ocenami, ki so jih podali (glej sodbo Sodišča z dne 16. junija 1987 v zadevi Kolivas proti Komisiji, 40/86, Recueil, str.
         2643, točka 11; zgoraj navedeno sodbo Van Neyghem proti Komisiji, točka 86, in sodbo Sodišča za uslužbence z dne 11. septembra
         2008 v zadevi Coto Moreno proti Komisiji, F‑127/07, še neobjavljena v ZOdl., točki 34 in 36). Zato mora uporabiti ukrepe procesnega
         vodstva, ki jih šteje za primerne glede na posebnosti primera, s tem da toženi instituciji v okoliščinah obravnavanega primera
         pojasni, kot je storilo v tem primeru, da bo njene odgovore zadevni stranki posredovalo le, kolikor bi bilo to v skladu z
         načelom tajnosti dela komisije.

      53      V tem primeru Sodišče za uslužbence glede na vse podatke v spisu (zlasti glede na okoliščine iz točk od 42 do 47 te sodbe)
         in glede na zavrnitev Komisije, da predloži informacije, ki jih je zahtevalo z ukrepi procesnega vodstva (glej točko 16 te
         sodbe), meni, da je tožbeni razlog v zvezi s kršitvijo obveznosti obrazložitve utemeljen in da mu je treba ugoditi.

      54      O tem zaključku ni mogoče podvomiti na podlagi stališča, ki ga je Komisija izrazila v vlogi z dne 18. februarja 2008, v skladu
         s katerim naj bi bila zavrnitev predložitve ocenjevalnih listov in drugih podatkov, ki jih je zahtevalo Sodišče za uslužbence,
         upravičena, prvič ker tožeča stranka ni zatrjevala in še manj dokazala očitne kršitve pravil, ki veljajo za delo komisije,
         in drugič, ker naj bi Sodišče za uslužbence napačno razumelo obveznost obrazložitve kot pravilo za delo komisije oziroma kot
         z njim povezano pravilo. Poleg tega da je iz besedila pripravljalnega poročila za obravnavo razvidno, da so bili zadevni ukrepi
         naloženi primarno zaradi presoje tožbenega razloga v zvezi z obveznostjo obrazložitve, stališče Komisije v okoliščinah obravnavanega
         primera namreč krši procesno predpostavko obveznosti obrazložitve in sam obseg te obrazložitve, na katerega je opozorjeno
         v točki 30 te sodbe.

      55      Iz zgoraj navedenega, in ne da bi bilo treba presojati preostala tožbena razloga, na katera se je sklicevala tožeča stranka,
         je razvidno, da je treba predlogom za razglasitev ničnosti odločbe natečajne komisije EPSO/AD/26/05 z dne 19. junija 2007
         (glej točko 19 te sodbe) pritrditi glede obstoja kršitve obveznosti obrazložitve.

      56      Nasprotno pa glede predlogov, naj Sodišče za uslužbence na Komisijo naslovi odredbe, Sodišče za uslužbence opozarja, da v
         skladu z ustaljeno sodno prakso sodišče Skupnosti očitno ni pristojno za nalaganje odredb institucijam Skupnosti. Navedena
         sodna praksa se uporablja tudi za spore s področja javnih uslužbencev (sodba Sodišča z dne 21. novembra 1989 v združenih zadevah
         Becker in Starquit proti Parlamentu, C‑41/88 in C‑178/88, Recueil, str. 3807, objavljena v povzetku, točka 6, in sodba Sodišča
         prve stopnje z dne 9. junija 1998 v zadevi Chesi in drugi proti Svetu, T‑172/95, RecFP, str. I‑A‑265 in II‑817, točka 33).
         Sodišče za uslužbence zato v obravnavanem primeru ne more brez posega v pristojnosti upravnega organa (glej zlasti sodbo Sodišča
         prve stopnje z dne 15. decembra 1999 v zadevi Latino proti Komisiji, T‑300/97, RecFP, str. I‑A‑259 in II‑1263, točka 28, in
         navedena sodna praksa) s sodbo, v kateri je bila razglašena ničnost, na Komisijo nasloviti odredb, tudi če se te nanašajo
         na obveznost institucije na podlagi člena 233 ES (glej v tem smislu sodbi Sodišča prve stopnje z dne 9. junija 2005 v zadevi
         Castets proti Komisiji, T‑80/04, ZOdl. JU, str. I‑A‑161 in II‑729, točka 17, in z dne 5. oktobra 2005 v zadevi Rasmussen proti
         Komisiji, T‑203/03, ZOdl. JU, str. I‑A‑279 in II‑1287, točka 32). Po drugi strani pa je Komisija pristojna za sprejetje ukrepov
         za izvršitev te sodbe.

       Stroški
      57      Na podlagi člena 122 Poslovnika Sodišča za uslužbence se določbe poglavja 8 in naslova 2 navedenega poslovnika o stroških
         uporabljajo samo za zadeve, vložene pri Sodišču za uslužbence po datumu začetka veljavnosti tega poslovnika, to je po 1. novembru
         2007. Upoštevne določbe Poslovnika Sodišča prve stopnje na tem področju se še naprej mutatis mutandi uporabljajo za zadeve, glede katerih poteka postopek pred Sodiščem za uslužbence pred zgoraj navedenim datumom.

      58      V skladu s členom 87(2) Poslovnika Sodišča prve stopnje se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.
         Vendar na podlagi člena 88 istega poslovnika institucije v sporih med Skupnostmi in njihovimi uslužbenci nosijo svoje stroške.
         Ker je tožeča stranka s predlogi uspela v bistvenem delu, se Komisiji naloži plačilo svojih stroškov in stroškov tožeče stranke.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE ZA USLUŽBENCE (prvi senat)
      razsodilo:
      1)      Odločba natečajne komisije EPSO/AD/26/05 z dne 19. junija 2007 se razglasi za nično.
      2)      V preostalem se tožba zavrne.
      3)      Komisija Evropskih skupnosti nosi svoje stroške in stroške tožeče stranke.

               Kreppel

                Tagaras

                Gervasoni

         Razglašeno na obravnavi v Luxembourgu, 14. oktobra 2008.

               Sodni tajnik

                      Predsednik

               W. Hakenberg

                      S. Gervasoni

         Besedilo te odločbe in besedila odločb sodišč Skupnosti, ki so navedene v tej odločbi, a še niso bile objavljene v Zbirki
            odločb, so na voljo na spletni strani Sodišča www.curia.europa.eu.

      *Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne14. oktobra 2010. # Gudrun Schwemmer proti Agentur für Arbeit Villingen-Schwenningen - Familienkasse. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesfinanzhof - Nemčija. # Socialna varnost - Uredbi (EGS) št. 1408/71 in št. 574/72 - Družinske dajatve - Določbe o ,preprečevanju prekrivanja‘ - Člen 76(2) Uredbe št. 1408/71 - Člen 10(1)(a) Uredbe št. 574/72 - Otroci, katerih mati v državi članici, v kateri z njo prebivajo, izpolnjuje pogoje za prejemanje družinskih dajatev in katerih oče, ki dela v Švici in načeloma izpolnjuje pogoje za prejemanje istovrstnih družinskih dajatev v skladu s švicarsko zakonodajo, ne zaprosi za dodelitev teh dajatev. # Zadeva C-16/09.

text:
      Zadeva C-16/09
      Gudrun Schwemmer
      proti
      Agentur für Arbeit Villingen-Schwenningen - Familienkasse
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesfinanzhof)
      „Socialna varnost – Uredbi (EGS) št. 1408/71 in št. 574/72 – Družinske dajatve – Določbe o ,preprečevanju prekrivanja‘ – Člen 76(2) Uredbe št. 1408/71 – Člen 10(1)(a) Uredbe št. 574/72 – Otroci, katerih mati v državi članici, v kateri z njo prebivajo, izpolnjuje pogoje za prejemanje družinskih dajatev in katerih
         oče, ki dela v Švici in načeloma izpolnjuje pogoje za prejemanje istovrstnih družinskih dajatev v skladu s švicarsko zakonodajo,
         ne zaprosi za dodelitev teh dajatev“

      Povzetek sodbe
      Socialna varnost delavcev migrantov – Družinske dajatve – Določbe Skupnosti o preprečevanju prekrivanja
      (uredbi Sveta št. 1408/71, člena 73 in 76, ter št. 574/72, člen 10)
      Člen 76 Uredbe št. 1408/71 in člen 10 Uredbe št. 574/72, kakor sta bila spremenjena in posodobljena z Uredbo št. 118/97, je
         treba razlagati tako, da pravica – ki ni pogojena z zavarovanjem, zaposlenostjo ali samozaposlenostjo – do otroškega dodatka,
         ki se izplačuje na podlagi zakonodaje države članice, v kateri prebiva eden od staršev z otroci, za katere so te dajatve dodeljene,
         ne sme delno mirovati v položaju, v katerem bi bil bivši zakonec, ki je drugi od staršev zadevnih otrok, načeloma upravičen
         do družinskih dajatev po zakonodaji države, v kateri je zaposlen, bodisi na podlagi zgolj nacionalne zakonodaje te države
         bodisi v skladu s členom 73 navedene Uredbe št. 1408/71, vendar dejansko ne prejema navedenih dajatev, ker ni vložil ustreznega
         zahtevka.

      Da bi bilo mogoče šteti, da so družinske dajatve dolgovane na podlagi zakonodaje države članice, mora namreč zakon te države
         priznavati pravico do izplačevanja dajatev v korist družinskega člana, ki dela v tej državi. Zainteresirana oseba mora torej
         za to, da bi lahko uveljavljala to pravico, izpolnjevati vse pogoje, tako obličnostne kot vsebinske, ki jih določa nacionalna
         zakonodaja te države, med katerimi je lahko, odvisno od primera, pogoj, da je bil vložen predhodni zahtevek za take dajatve.

      (Glej točki 53 in 59 ter izrek.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 14. oktobra 2010(*)

      „Socialna varnost – Uredbi (EGS) št. 1408/71 in št. 574/72 – Družinske dajatve – Določbe o ,preprečevanju prekrivanja‘ – Člen 76(2) Uredbe št. 1408/71 – Člen 10(1)(a) Uredbe št. 574/72 – Otroci, katerih mati v državi članici, v kateri z njo prebivajo, izpolnjuje pogoje za prejemanje družinskih dajatev in katerih
         oče, ki dela v Švici in načeloma izpolnjuje pogoje za prejemanje istovrstnih družinskih dajatev v skladu s švicarsko zakonodajo,
         ne zaprosi za dodelitev teh dajatev“

      V zadevi C‑16/09,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Bundesfinanzhof (Nemčija)
         z odločbo z dne 30. oktobra 2008, ki je prispela na Sodišče 15. januarja 2009, v postopku

      Gudrun Schwemmer
      proti
      Agentur für Arbeit Villingen‑Schwenningen – Familienkasse,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi J. N. Cunha Rodrigues, predsednik senata, A. Arabadžiev, A. Rosas, A. Ó Caoimh (poročevalec), sodniki, in P. Lindh,
         sodnica,

      generalni pravobranilec: J. Mazák,
      sodni tajnik: K. Malacek, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 10. februarja 2010,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za G. Schwemmer R. Romeyko, odvetnik,
      –        za nemško vlado J. Möller in C. Blaschke, zastopnika,
      –        za litovsko vlado E. Matulionytė, zastopnica,
      –        za avstrijsko vlado E. Riedl, zastopnik,
      –        za Evropsko komisijo V. Kreuschitz, zastopnik,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 15. aprila 2010
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 76 Uredbe Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971
         o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti in člena 10
         Uredbe Sveta (EGS) št. 574/72 z dne 21. marca 1972 o določitvi postopka za izvajanje Uredbe (EGS) št. 1408/71, kakor sta bila
         spremenjena in posodobljena z Uredbo Sveta (ES) št. 118/97 z dne 2. decembra 1996 (UL 1997, L 28, str. 1) ter spremenjena
         z Uredbo (ES) št. 647/2005 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. aprila 2005 (UL L 117, str. 1, v nadaljevanju: Uredba št. 1408/71 in Uredba št. 574/72).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru revizijskega postopka med G. Schwemmer in Agentur für Arbeit Villingen‑Schwenningen – Familienkasse
         (zavod za zaposlovanje v Villingen‑Schwenningenu – sklad za družinske dodatke, v nadaljevanju: Familienkasse) glede zavrnitve
         izplačila celotnega zneska družinskih dajatev v Nemčiji zainteresirani stranki od januarja 2006.

       Pravni okvir
       Sporazum iz leta 1999
      3        Sporazum med Evropsko skupnostjo in njenimi državami članicami na eni strani ter Švicarsko konfederacijo na drugi strani o
         prostem gibanju oseb, podpisan v Luxembourgu 21. junija 1999 (UL 2002, L 114, str. 6, v nadaljevanju: sporazum iz leta 1999)
         v členu 8 določa koordinacijo sistemov socialne varnosti.

      4        Priloga II k temu sporazumu, naslovljena „Koordinacija sistemov socialne varnosti“, v členu 1 določa:

      «1.      Pogodbenici se dogovorita, da bosta na področju koordinacije sistemov socialne varnosti v medsebojnih odnosih uporabljali
         akte Skupnosti, navedene v različici, veljavni ob podpisu sporazuma [iz leta 1999], vključno s spremembami iz oddelka A te
         priloge, ali enakovredne določbe.

      2.      Pojem ,država(-e) članica(-e)‘ v aktih iz oddelka A te priloge se uporablja za države, zajete z zadevnimi akti Skupnosti,
         poleg tega pa tudi za Švico.“

      5        V oddelku A, točki 1 in 2, Priloge II k sporazumu iz leta 1999 sta navedeni uredbi št. 1408/71 in št. 574/72, kakor sta bili
         posodobljeni z več akti, naštetimi v teh točkah, nazadnje pa z Uredbo Sveta (ES) št. 307/1999 z dne 8. februarja 1999 o spremembi
         Uredbe št. 1408/71 in Uredbe št. 574/72 zaradi razširitve njune uporabe na študente (UL L 38, str. 1).

       Uredba št. 1408/71
      6        Člen 1 Uredbe št. 1408/71 določa, da v tej uredbi:

      „(a)      zaposlena oseba in samozaposlena oseba pomeni:
      (i)      vsako osebo, ki je obvezno zavarovana ali prostovoljno nadaljuje zavarovanje za enega ali več primerov, ki so zajeti v sistem
         socialne varnosti za zaposlene ali samozaposlene osebe ali s posebnim sistemom za javne uslužbence;

      (ii)      vsako osebo, ki je po sistemu socialne varnosti za vse osebe s stalnim prebivališčem ali za celotno aktivno prebivalstvo obvezno
         zavarovana za enega ali več primerov, obravnavanih v tej uredbi, če je osebo:

      –        zaradi načina izvajanja ali financiranja tega sistema mogoče opredeliti kot zaposleno osebo ali samozaposleno osebo,
      ali
      –        je v primeru, da ne izpolnjuje tega merila, obvezno zavarovana ali prostovoljno nadaljuje zavarovanje za kateri drug primer,
         določen v Prilogi I, v sistemu za zaposlene ali samozaposlene osebe ali v sistemu iz (iii), oziroma, če tak sistem v državi
         članici ne obstaja, ustreza definiciji, podani v Prilogi I;

      […]
      (iv)      vsako osebo, ki je prostovoljno zavarovana za enega ali več primerov, ki so zajeti v področja, obravnavana v tej uredbi, v
         sistemu socialne varnosti države članice za zaposlene ali samozaposlene osebe ali za vse prebivalce ali nekatere kategorije
         prebivalcev:

      –        če taka oseba opravlja dejavnost kot zaposlena ali samozaposlena oseba,
      ali
      –        če je bila taka oseba prej obvezno zavarovana za enak primer v sistemu za zaposlene ali samozaposlene osebe te države članice;
      […]
      (f)      (i)   družinski član pomeni vsako osebo, ki je opredeljena ali priznana za člana družine ali za člana gospodinjstva z zakonodajo, po kateri se
         zagotavljajo dajatve […]; kadar ta zakonodaja kot člana družine ali člana gospodinjstva opredeljuje le osebo, ki stalno prebiva
         pod isto streho kot zaposlena ali samozaposlena oseba, velja ta pogoj za izpolnjen, če ga slednja pretežno vzdržuje. […]

      […]
      […]
      (o)      pristojni nosilec pomeni:

      (i)      nosilca, pri kater[em] je oseba zavarovana v času vloge za dajatev;
      ali
      (ii)      nosilca, od katerega je oseba upravičena ali bi bila upravičena prejemati dajatve, če bi sama ali član oziroma člani njene
         družine stalno prebivali na ozemlju države članice, na katerem se ta nosilec nahaja

            […]
      […]
      (q)      pristojna država pomeni državo članico, na ozemlju katere je pristojni nosilec;

      […]
      (u)      (i)   izraz družinske dajatve pomeni vse storitve ali denarne dajatve, namenjene kritju družinskih stroškov po zakonodaji iz člena 4(1)(h) […]

      (ii)      izraz družinski dodatki pomeni periodične denarne dajatve, ki se dodeljujejo izključno glede na število in, kjer to pride v poštev, glede na starost
         družinskih članov;

      […]“
      7        Člen 2(1) Uredbe št. 1408/71 določa:

      „Ta uredba se uporablja za zaposlene ali samozaposlene osebe in za študente, za katere velja ali je veljala zakonodaja ene
         ali več držav članic in so državljani ene od držav članic ali osebe brez državljanstva ali begunci, ki stalno prebivajo na
         ozemlju ene od držav članic, pa tudi za njihove družinske člane in preživele osebe.“

      8        Uredba št. 1408/71 se v skladu s svojim členom 4(1)(h) uporablja za „vso zakonodajo v zvezi z naslednjimi področji socialne
         varnosti: […] družinske dajatve“.

      9        Ta uredba v skladu s svojim členom 12(1) ne daje niti ne ohranja pravice do več dajatev iste vrste za isto dobo obveznega
         zavarovanja.

      10      Člen 13 iste uredbe, ki je uvrščen pod njen naslov II in ima naslov „Splošna pravila“, določa:

      „1.      […] za osebe, za katere se uporablja uredba, velja zakonodaja ene same države članice. Ta zakonodaja se določi v skladu z
         določbami tega naslova.

      2.      […]
      (a)      za osebo, zaposleno na ozemlju ene države članice, velja zakonodaja te države, tudi če stalno prebiva na ozemlju druge države
         članice […]

      […]“
      11      Pod naslovom III, poglavje 7, Uredbe št. 1408/71 njen člen 73 z naslovom „Zaposlene ali samozaposlene osebe, katerih družinski
         člani stalno prebivajo v državi članici, ki ni pristojna država“ določa:

      „Zaposlena ali samozaposlena oseba, za katero velja zakonodaja države članice, je za svoje družinske člane, ki stalno prebivajo
         v drugi državi članici, upravičena do družinskih dajatev, ki jih določa zakonodaja prve države, kot če bi ti stalno prebivali
         v tej državi, v skladu z določbami Priloge VI.“

      12      Člen 76 Uredbe št. 1408/71, ki je prav tako v omenjenem poglavju 7 in ima naslov „Prednostna pravila v primeru prekrivanja
         upravičenosti do družinskih dajatev po zakonodaji pristojne države in po zakonodaji države članice, kjer imajo družinski člani
         stalno prebivališče“, določa:

      „1.      Kadar se v istem obdobju, za istega družinskega člana in zaradi opravljanja poklicne dejavnosti, družinske dajatve dodeljujejo
         po zakonodaji države članice, na ozemlju katere družinski člani stalno prebivajo, upravičenost do družinskih dajatev v skladu
         z zakonodajo druge države članice miruje do višine zneska, ki ga določa zakonodaja prve države članice, po potrebi v skladu
         s členom 73 ali 74.

      2.      Če v državi članici, na katere ozemlju družinski člani stalno prebivajo, zahtevek za družinske dajatve ni vložen, lahko pristojni
         nosilec druge države članice uporablja določbe odstavka 1, kot če bi bile dajatve dodeljene v prvi državi članici.“

      13      V točki I Priloge I k Uredbi št. 1408/71, naslovljeni „Zaposlene osebe in/ali samozaposlene osebe (člen 1(a)(ii) in (iii)
         Uredbe)“, je določeno:

      „[…]
      D.      Nemčija
      Če je pristojni nosilec za dodeljevanje družinskih dajatev v skladu s Poglavjem 7 Naslova III uredbe nemški nosilec, potem
         v smislu člena 1(a)(ii) uredbe:

      (a)      ‚zaposlena oseba‘ pomeni osebo, ki je obvezno zavarovana za primer brezposelnosti, ali osebo, ki na podlagi tega zavarovanja
         prejema denarne dajatve iz zdravstvenega zavarovanja ali primerljive dajatve, ali kater[ega]koli javn[ega] uslužben[ca], ki
         prejema za svoj položaj javnega uslužbenca plačo, enako najmanj tisti, ki bi imela pri zaposleni osebi za posledico obvezno
         zavarovanje za brezposelnost;

      (b)      ‚samozaposlena oseba‘ pomeni osebo, ki opravlja samostojno dejavnost, na podlagi katere se mora:
      –        zavarovati ali plačevati prispevke za zavarovanje za starost v sistemu za samozaposlene osebe;
      ali
      –        zavarovati v sistemu obveznega pokojninskega zavarovanja.
      […]“
       Uredba št. 574/72
      14      Člen 10 Uredbe št. 574/72, naslovljen „Pravila, ki se uporabljajo v primeru prekrivanja pravic do družinskih dajatev ali družinskih
         dodatkov za zaposlene ali samozaposlene osebe“, določa:

      «1.      (a)   Upravičenost do družinskih dajatev ali družinskih dodatkov po zakonodaji države članice, v skladu s katero pridobitev pravice
         do teh dajatev ali dodatkov ni pogojena z zavarovanjem, zaposlitvijo ali samozaposlitvijo, miruje, kadar so za isto obdobje
         in za istega družinskega člana dajatve dolgovane na podlagi nacionalne zakonodaje druge države članice ali na podlagi členov 73,
         74, 77 ali 78 Uredbe in to do zneska teh dajatev.

      (b)      Kadar pa se na ozemlju prve države članice opravlja poklicna dejavnost:
      (i)      v primeru izplačljivih dajatev, ki izhajajo samo iz nacionalne zakonodaje druge države članice ali iz členov 73 ali 74 Uredbe,
         osebi, ki je upravičena do družinskih dajatev, ali osebi, ki se ji morajo dajatve izplačati, pravica do družinskih dajatev,
         ki izhajajo bodisi samo iz nacionalne zakonodaje te druge države članice bodisi iz omenjenih členov, miruje do zneska družinskih
         dajatev, določenih z zakonodajo države članice, na ozemlju katere družinski član stalno prebiva. Stroške teh dajatev, ki jih
         izplačuje država članica, na ozemlju katere družinski član stalno prebiva, krije ta država članica;

      […]“
       Nemško pravo
      15      Člen 62 zakona o dohodnini (Einkommensteuergesetz, v nadaljevanju: EStG) določa, da je vsaka oseba, ki ima stalno prebivališče
         v Nemčiji ali ki tam običajno stanuje, upravičena do „otroškega dodatka“ („Kindergeld“), ki se izplača v korist otrok, v smislu
         člena 63 tega zakona.

      16      Pojem „otroci“ je v členu 32(1) EStG opredeljen tako:

      „‚otroci‘ pomeni otroke na prvi sorodstveni stopnji z davčnim zavezancem“.
      17      Člen 65(1) EStG določa, da se otroški dodatek ne izplačuje za otroke, ki take dodatke prejemajo v drugi državi ali bi jih
         prejemali, če bi bil vložen ustrezen zahtevek.

      18      Iz spisa, predloženega Sodišču, je razvidno, da v skladu s členom 27(2) knjige III zakonika o socialni varnosti (Sozialgesetzbuch,
         Drittes Buch) v povezavi s členom 8(1) knjige IV tega zakonika (Sozialgesetzbuch, Viertes Buch) osebe, ki opravljajo „malo
         delo“ kot zaposlene osebe („geringfügige Beschäftigung“) v smislu teh predpisov, niso obvezno zavarovane za primer brezposelnosti.

      19      Iz spisa je tudi razvidno, da se v skladu s členom 5(2) knjige VI zakonika o socialni varnosti (Sozialgesetzbuch, Sechstes
         Buch) v povezavi s členom 8(3) knjige IV tega zakonika osebam, ki opravljajo „malo delo“ kot samozaposlene osebe („geringfügige
         selbständige Tätigkeit“) v smislu teh predpisov, ni treba zavarovati ali plačevati prispevkov za zavarovanje za starost v
         sistemu za samozaposlene osebe niti se jim ni treba zavarovati v sistemu obveznega pokojninskega zavarovanja.

       Švicarsko pravo
      20      Iz predložitvene odločbe je razvidno, da se kantonski otroški dodatki in dodatki za šolanje izplačujejo le, če je bil vložen
         ustrezen zahtevek.

       Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      21      V skladu s predložitveno odločbo G. Schwemmer prebiva v Nemčiji z dvema od svojih otrok, rojenima leta 1992 in leta 1995.
         Leta 2005 je začela opravljati „samostojno dejavnost na področju upravljanja nepremičnin, hišniških dejavnosti in dejavnosti
         čiščenja“. Od maja 2006 je pri nekem podjetju opravljala „malo delo“. Iz spisa, predloženega sodišču, je razvidno, da je šlo
         za „minijob“ (malo delo zaposlene osebe). Ta dejavnost je bila izvzeta iz socialnega zavarovanja.

      22      G. Schwemmer je med spornim obdobjem pristojnim nemškim organom prostovoljno plačevala prispevke iz naslova pokojninskega
         in zdravstvenega zavarovanja ter zavarovanja za nego.

      23      Oče zadevnih dveh otrok, od katerega je G. Schwemmer razvezana od leta 1997, dela v Švici. V tej državi ni zaprosil za družinske
         dajatve v višini 109,75 EUR na otroka, do katerih je bil po mnenju predložitvenega sodišča upravičen na podlagi švicarskega
         prava.

      24      Familienkasse je z odločbo z dne 21. marca 2006, ki je bila 8. maja 2006 po upravni pritožbi potrjena, določil znesek otroškega
         dodatka za vsakega od dveh otrok od januarja 2006 v delnem znesku zgolj 44,25 EUR, ki ustreza razliki med zneskom otroškega
         dodatka, določenega po nemški zakonodaji, in sicer 154 EUR, in zneskom družinskih dajatev, do katerih je bil oče otrok upravičen
         v Švici, in sicer 109,75 EUR.

      25      Familienkasse meni, da je treba za določitev zneska, do katerega je G. Schwemmer upravičena iz naslova otroškega dodatka,
         uporabiti določbe v zvezi s prekrivanjem dajatev iz uredb št. 1408/71 in št. 574/72. Ta organ meni, da ker G. Schwemmer ni
         opravljala poklicne dejavnosti v smislu člena 10(1)(b)(i) Uredbe št. 574/72, ima v skladu s členom 10(1)(a) Uredbe št. 574/72
         pravica do družinskih dajatev, ki se uveljavlja v Švici, prednost pred pravico do otroškega dodatka, predvidenega po nemški
         zakonodaji. Familienkasse tudi meni, da je v skladu s členom 76(2) Uredbe št. 1408/71, ki se uporablja po analogiji, vprašanje,
         ali so bile družinske dajatve, določene s švicarsko zakonodajo, dejansko izplačane, brezpredmetno. Po mnenju tega organa in
         Finanzgericht (finančno sodišče), pri katerem je bila vložena tožba, je diskrecijsko pravico države članice mogoče razlagati
         le tako, da je treba le v izjemnih in utemeljenih primerih šteti, da v državah zaposlitve ni bila dodeljena nobena družinska
         dajatev.

      26      G. Schwemmer pred predložitvenim sodiščem zavrača to razlago zlasti s trditvijo, da oče otrok ni vložil zahtevka za dajatve,
         predvidene po švicarski zakonodaji, zgolj zato, da bi ji škodil. Ta primer naj ne bi bil urejen z Uredbo št. 574/72.

      27      V teh okoliščinah je Bundesfinanzhof prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

      „1.      Ali je treba ureditev v členu 76(2) Uredbe št. 1408/71 po analogiji uporabiti za člen 10(1)(a) Uredbe št. 574/72 v primerih,
         v katerih tisti od staršev, ki je upravičen do družinskih dajatev, ne zahteva družinskih dajatev, ki mu pripadajo v državi
         zaposlitve?

      2.      Če je treba po analogiji uporabiti člen 76(2) Uredbe št. 1408/71: na podlagi katerih meril proste presoje lahko nosilec, ki
         je pristojen za družinske dajatve v državi stalnega prebivališča, uporabi člen 10(1)(a) Uredbe št. 574/72, tako da bi se štelo,
         kot da so bile dajatve izplačane v državi zaposlitve? Ali se lahko diskrecijska pravica v zvezi z domnevo, da so bile družinske
         dajatve prejete v državi zaposlitve, omeji, če upravičenec v državi zaposlitve zavestno ne zaprosi za družinske dajatve, ki
         mu pripadajo, da bi škodil upravičencem do otroškega dodatka v državi stalnega prebivališča?“

       Vprašanji za predhodno odločanje
      28      Iz spisa, predloženega Sodišču, je razvidno, da se spor o glavni stvari v bistvu nanaša na vprašanje, ali smejo nemški organi
         znižati otroški dodatek, do katerega je G. Schwemmer v skladu z nemško zakonodajo upravičena glede zadevnih otrok – pravica,
         ki ni pogojena z zavarovanjem, zaposlitvijo ali samozaposlitvijo – za znesek, ki ustreza družinskim dajatvam, ki bi bile po
         mnenju istih organov v Švici dolgovane bivšemu zakoncu G. Schwemmer, če bi ta zgolj vložil ustrezni zahtevek.

      29      V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da želi predložitveno sodišče z vprašanjema, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu
         ugotoviti, ali lahko glede na določbe o preprečevanju prekrivanja pravic do dajatev, navedene v členu 76 Uredbe št. 1408/71
         in členu 10 Uredbe št. 574/72, pravica, ki ni pogojena z zavarovanjem, zaposlitvijo ali samozaposlitvijo, do dajatev, ki se
         izplačajo na podlagi zakonodaje države članice, v kateri eden od staršev prebiva z otroki, v korist katerih se te dajatve
         dodelijo, delno miruje v primeru, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, v katerem bi bil bivši zakonec, ki je drugi od
         staršev zadevnih otrok, načeloma upravičen do družinskih dajatev na podlagi zakonodaje države, v kateri je zaposlen, bodisi
         na podlagi zgolj nacionalne zakonodaje te države bodisi v skladu s členom 73 Uredbe št. 1408/71, vendar dejansko ne prejema
         navedenih dajatev, ker ni vložil ustreznega zahtevka.

      30      Navedeno sodišče v okviru drugega vprašanja sprašuje, natančneje, ali lahko razlog, iz katerega za zadevne družinske dajatve
         ni bil vložen zahtevek, vpliva na rešitev spora o glavni stvari. To vprašanje je postavljeno le, če bi Sodišče ugotovilo,
         da imajo nacionalni organi diskrecijsko pravico pri odločanju o znižanju navedenih dajatev.

      31      V obravnavanem primeru ni sporno, da se v primerih, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, v skladu s sporazumom iz leta
         1999, natančneje s Prilogo II k temu sporazumu, in kot je razvidno iz točke 4 te sodbe, šteje, da se besedna zveza „država(-e)
         članica(-e)“ iz uredb št. 1408/71 in št. 574/72 ne nanaša samo na države članice Evropske unije, zajete s temi akti, ampak
         tudi na Švicarsko konfederacijo, tako da je ti uredbi mogoče uporabiti v okviru spora o glavni stvari.

      32      V tem postopku glede na predmet spora o glavni stvari ni treba odločiti o vprašanju, ali je Uredba št. 647/2005 zajeta s sporazumom
         iz leta 1999 kot predpis, ki je v smislu člena 1(1) Priloge II k temu sporazumu enakovreden aktom Unije, navedenim v tej prilogi.
         Ugotoviti je namreč treba, da so upoštevne določbe v obravnavanem primeru enake, ne glede na to, ali se uredbi št. 1408/71
         in št. 574/72 upoštevata v različici, kakor sta bili spremenjeni z Uredbo št. 307/1999, torej z zadnjo uredbo o spremembah,
         ki je v zvezi z uredbama št. 1408/71 in št. 574/72 navedena v tej Prilogi II, ali v različici, kakor sta bili spremenjeni
         z Uredbo št. 647/2005.

      33      Ni sporno, da otroški dodatek, ki ga določa nemška zakonodaja v postopku v glavni stvari, izpolnjuje potrebne pogoje, da se
         uvršča med „družinske dajatve“ v smislu člena 4(1)(u) Uredbe št. 1408/71 (glej v zvezi z dajatvami iz člena 62 EStG zlasti
         sodbo z dne 20. maja 2008 v zadevi Bosmann, C‑352/06, ZOdl., str. I‑3827, točki 10 in 27).

      34      Glede osebne veljavnosti Uredbe št. 1408/71 je sicer iz sodne prakse Sodišča razvidno, da kadar je nemški nosilec pristojen
         za dodelitev družinskih dajatev v skladu z naslovom III, poglavje 7, Uredbe št. 1408/71, ima pred opredelitvijo iz člena 1(a)
         te uredbe prednost tista iz Priloge I, točka I(D) („Nemčija“), k navedeni uredbi (glej sodbo z dne 5. marca 1998 v zadevi
         Kulzer, C‑194/96, Recueil, str. I‑895, točka 35), tako da je le osebe, ki so – drugače kot G. Schwemmer – obvezno zavarovane
         v okviru enega od sistemov, navedenih v Prilogi I, točka I(D), k Uredbi št. 1408/71, mogoče šteti za „zaposlene osebe“ ali
         „samozaposlene osebe“ v smislu člena 1(a)(ii) te uredbe (glej v tem smislu zlasti sodbe z dne 30. januarja 1997 v združenih
         zadevah Stöber in Piosa Pereira, C‑4/95 in C‑5/95, Recueil, str. I‑511, točke od 29 do 36; z dne 12. junija 1997 v zadevi
         Merino García, C‑266/95, Recueil, str. I‑3279, točke od 24 do 26; z dne 12. maja 1998 v zadevi Martínez Sala, C‑85/96, Recueil,
         str. I‑2691, točki 42 in 43, in z dne 4. maja 1999 v zadevi Sürül, C‑262/96, Recueil, str. I‑2685, točka 89).

      35      Vendar je tudi ob upoštevanju, da osebe v položaju G. Schwemmer za namen dodelitve družinskih dajatev v skladu z naslovom III,
         poglavje 7, Uredbe št. 1408/71 ni mogoče šteti za „zaposleno osebo“ ali „samozaposleno osebo“ v smislu določb člena 1(a) Uredbe
         št. 1408/71 v povezavi z določbami točke I(D) Priloge I k tej uredbi, treba poudariti, da v obravnavanem primeru ni sporno,
         da bivši zakonec G. Schwemmer, oče zadevnih otrok, v Švici opravlja dejavnost kot „zaposlena oseba“ v smislu člena 1(a) navedene
         uredbe.

      36      Poleg tega je iz spisa, predloženega Sodišču, razvidno, da je navedena otroka, ki ju preživlja G. Schwemmer in za katera se
         izplačuje otroški dodatek v skladu s členom 62 EStG, treba šteti za „družinska člana“ bivšega zakonca G. Schwemmer v smislu
         člena 1(f)(i) Uredbe št. 1408/71.

      37      Poleg tega je iz sodne prakse Sodišča razvidno, da čeprav drži, da Uredba št. 1408/71 izrecno ne ureja družinskih položajev
         po razvezi zakonske zveze, njihovo izvzetje s področja uporabe navedene uredbe ni z ničimer utemeljeno (glej sodbo z dne 3. februarja 1983
         v zadevi Robards, 149/82, Recueil, str. 171, točka 15; zgoraj navedeno sodbo Kulzer, točka 32, ter sodbi z dne 5. februarja 2002
         v zadevi Humer, C‑255/99, Recueil, str. I‑1205, točka 42, in z dne 26. novembra 2009 v zadevi Slanina, C‑363/08, ZOdl., str.
         I-11111, točka 30).

      38      V teh okoliščinah je treba določbe uredb št. 1408/71 in št. 574/72 o družinskih dajatvah razlagati tako, da se uporabljajo
         za položaje, kakršen je ta v sporu o glavni stvari. Prvič, kot je namreč razvidno iz predložitvene odločbe, utegnejo v položaju,
         kakršen je ta v postopku v glavni stvari, za isto obdobje nastati vzporedne pravice do družinskih dajatev, in sicer pravice
         matere – v korist zadevnih otrok – in pravice očeta. Drugič, ta otroka spadata na področje osebne uporabe Uredbe št. 1408/71
         kot družinska člana tistega od staršev, ki je zaposlen, ne glede na to, ali je drugi od staršev družinski član prvega od staršev
         (glej po analogiji sodbo z dne 4. julija 1985 v zadevi Kromhout, 104/84, Recueil, str. 2205, točka 15).

      39      Glede na navedeno spada položaj, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, na področje uporabe uredb št. 1408/71 in št. 574/72.

      40      Opozoriti je treba, da je namen določb Uredbe št. 1408/71, ki določajo zakonodajo, ki se uporablja za delavce, ki se gibljejo
         v Uniji, da mora za zadevne osebe načeloma veljati sistem socialne varnosti le ene države članice, da bi se preprečilo prekrivanje
         nacionalnih zakonodaj, ki se uporabljajo, in zapleti, ki lahko zaradi tega nastanejo. To načelo je izraženo zlasti v členu 13(1)
         Uredbe št. 1408/71 (glej v tem smislu zlasti sodbo z dne 12. junija 1986 v zadevi Ten Holder, 302/84, Recueil, str. 1821,
         točki 19 in 20, in zgoraj navedeno sodbo Bosmann, točka 16).

      41      Glede družinskih dajatev člen 73 Uredbe št. 1408/71 določa, da je delavec, za katerega velja zakonodaja države članice, za
         svoje družinske člane, ki stalno prebivajo v drugi državi članici, upravičen do družinskih dajatev, ki jih določa zakonodaja
         prve države, kot če bi ti stalno prebivali v tej državi (glej sodbo z dne 7. julija 2005 v zadevi Weide, C‑153/03, ZOdl.,
         str. I‑6017, točka 20, in zgoraj navedeno sodbo Bosmann, točka 17). Namen te določbe je delavcem migrantom olajšati prejemanje
         družinskih dodatkov v državi članici zaposlitve, če se jim njihova družina ni pridružila (glej sodbo z dne 4. julija 1990
         v zadevi Kracht, C‑117/89, Recueil, str. I‑2781, točka 15), in zlasti preprečevati, da bi država članica dodelitev ali višino
         družinskih dajatev pogojila s prebivanjem družinskih članov delavca v državi članici, ki izplačuje dajatve (glej v tem smislu
         zlasti sodbo z dne 7. junija 2005 v zadevi Dodl in Oberhollenzer, C-543/03, ZOdl., str. I‑5049, točka 46 in navedena sodna
         praksa).

      42      Pojasniti pa je treba, da čeprav je navedeni člen 73 splošno pravilo na področju družinskih dajatev, ni absolutno pravilo
         (glej zgoraj navedeno sodbo Dodl in Oberhollenzer, točka 49).

      43      Če obstaja verjetnost prekrivanja pravic, določenih z zakonodajo države stalnega prebivališča, s pravicami, določenimi z zakonodajo
         države zaposlitve, je treba primerjati določbe, kakršni sta člena 13 in 73 Uredbe št. 1408/71, in določbe o „preprečevanju
         prekrivanja“ iz te uredbe in Uredbe št. 574/72 (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Dodl in Oberhollenzer, točka 49).

      44      To zadevo je treba zato obravnavati ob upoštevanju določb o preprečevanju prekrivanja, in sicer člena 76 Uredbe št. 1408/71
         in člena 10 Uredbe št. 574/72, ki vsebujeta pravila za preprečevanje prekrivanja pravic, določenih z zakonodajo države stalnega
         prebivališča zadevnih otrok, s pravicami, določenimi z zakonodajo države zaposlitve enega od njunih staršev.

      45      Člen 76 Uredbe št. 1408/71 v skladu s svojim naslovom vsebuje „[p]rednostna pravila v primeru prekrivanja upravičenosti do
         družinskih dajatev po zakonodaji pristojne države in po zakonodaji države članice, kjer imajo družinski člani stalno prebivališče“.
         Iz besedila te določbe je razvidno, da je njen namen rešitev vprašanja kopičenja pravic do družinskih dajatev, ki so, prvič,
         zlasti v skladu s členom 73 te uredbe in, drugič, v skladu z nacionalno zakonodajo države stalnega prebivališča dolgovane
         družinskim članom, ki imajo pravico do družinskih dajatev zaradi opravljanja poklicne dejavnosti (glej v tem smislu zgoraj
         navedeni sodbi Dodl in Oberhollenzer, točka 53, ter Slanina, točka 37).

      46      Vendar v tem postopku ni sporno, da nemška zakonodaja priznava pravico do družinskih dajatev pod pogojem stalnega ali običajnega
         prebivališča v Nemčiji, in ne „zaradi opravljanja poklicne dejavnosti“, kot za svojo uporabo zahteva navedeni člen 76. Ta
         člen se zato ne uporablja za položaj, kakršen je ta v glavni stvari.

      47      Proučiti je torej treba uporabo člena 10 Uredbe št. 574/72 za položaje, kakršen je ta v postopku v glavni stvari.

      48      Kot je Sodišče v bistvu že razsodilo, je iz določbe o preprečevanju prekrivanja iz člena 10(1)(a) Uredbe št. 574/72 razvidno,
         da dajatve, dolgovane v državi članici, v kateri zadevni otrok ne prebiva, bodisi v skladu s samo nacionalno zakonodajo te
         države članice bodisi v skladu z zlasti členom 73 Uredbe št. 1408/71 prevladajo nad dajatvami, dolgovanimi na podlagi zakonodaje
         države članice stalnega prebivališča tega otroka, ki so zato v mirovanju. Nasprotno pa, če se poklicna dejavnost opravlja
         v zadnjenavedeni državi, člen 10(1)(b)(i) te uredbe določa obratno rešitev, in sicer da upravičenost do dajatev, ki jih izplača
         država članica stalnega prebivališča otroka, prevlada nad upravičenostjo do dajatev, ki jih izplača država članica zaposlitve,
         ki tako mirujejo (glej v tem smislu zlasti sodbo z dne 9. decembra 1992 v zadevi McMenamin, C‑119/91, Recueil, str. I‑6393,
         točki 17 in 18, ter zgoraj navedeno sodbo Weide, točka 28).

      49      Čeprav člen 10 Uredbe št. 574/72 ne vsebuje določbe, podobne členu 76(2) Uredbe št. 1408/71, Familienkasse v sporu o glavni
         stvari trdi, da je treba člen 10(1) Uredbe št. 574/72 razlagati v povezavi in/ali po analogiji z navedenim členom 76(2), ki
         v „obratnem“ položaju od tistega iz spora o glavni stvari, v katerem zlasti ni bil vložen zahtevek za družinske dajatve v
         državi članici stalnega prebivališča zadevnih otrok, predvideva možnost znižanja družinskih dajatev, ki jih dodeli država
         zaposlitve, kadar zahtevek za dajatve ni bil vložen v navedeni državi stalnega prebivališča.

      50      G. Schwemmer pred predložitvenim sodiščem trdi, čeprav podredno, da če bi bilo treba navedeni člen 10(1) razlagati po analogiji
         s členom 76(2) Uredbe št. 1408/71, bi morali pristojni organi pri izvrševanju diskrecijske pravice, ki jim je po analogiji
         priznana s tako razlago, upoštevati dejstvo, da njen bivši zakonec ni vložil zahtevka za dajatve po švicarski zakonodaji,
         do katerih naj bi bil upravičen, in to po njenem mnenju zato, da bi ji škodil.

      51      V zvezi s tem je vseeno treba opozoriti, da je namen navedenega člena 10, kot je poleg tega razvidno tako iz njegovega naslova
         kot iz njegovega besedila, zgolj to, da ureja primere prekrivanja pravic do družinskih dajatev, ki nastanejo, kadar so družinske
         dajatve hkrati dolgovane, prvič, v državi članici stalnega prebivališča zadevnega otroka ne glede na pogoje zavarovanja ali
         zaposlitve in, drugič – bodisi na podlagi same nacionalne zakonodaje druge države članice bodisi na podlagi zlasti člena 73
         Uredbe št. 1408/71 – v državi članici zaposlitve (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Bosmann točka 24).

      52      Da bi bilo mogoče šteti, da je v nekem primeru tako prekrivanje podano, ne zadostuje, na primer, da so take dajatve dolgovane
         v državi članici stalnega prebivališča zadevnega otroka in da se, vzporedno, zgolj utegnejo dolgovati v drugi državi članici,
         v kateri je zaposlen eden od staršev tega otroka (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo McMenamin, točka 26).

      53      Iz sodne prakse Sodišča je namreč razvidno, da mora, da bi bilo mogoče šteti, da so družinske dajatve dolgovane na podlagi
         zakonodaje države članice, zakon te države priznavati pravico do izplačevanja dajatev v korist družinskega člana, ki dela
         v tej državi. Zainteresirana oseba mora torej za to, da bi lahko uveljavljala to pravico, izpolnjevati vse pogoje, tako obličnostne
         kot vsebinske, ki jih določa nacionalna zakonodaja te države, med katerimi je lahko, odvisno od primera, pogoj, da je bil
         vložen predhodni zahtevek za take dajatve (glej po analogiji s prejšnjo različico člena 76 Uredbe št. 1408/71 sodbe z dne
         20. aprila 1978 v zadevi Ragazzoni, 134/77, Recueil, str. 963, točke od 8 do 11; z dne 13. novembra 1984 v zadevi Salzano,
         191/83, Recueil, str. 3741, točki 7 in 10, in z dne 23. aprila 1986 v zadevi Ferraioli, 153/84, Recueil, str. 1401, točka 14,
         ter zgoraj navedeno sodbo Kracht, točka 11).

      54      V tem okviru je treba opozoriti, da v zadnjenavedenih sodbah razlogi za neobstoj predhodnega zahtevka niso vplivali na odgovore
         Sodišča v zadevnih postopkih.

      55      Ugotoviti je torej treba, da ne pride do mirovanja, v skladu s členom 10(1)(a) Uredbe št. 574/72, pravice do družinskih dajatev
         – dolgovanih na podlagi zakonodaje države članice, v skladu s katero pridobitev pravice do teh dajatev ni pogojena z zavarovanjem,
         zaposlitvijo ali samozaposlitvijo – kakršna je pravica iz člena 62 EStG, če dajatve niso bile izplačane v drugi zadevni državi
         članici, ker niso bili izpolnjeni vsi pogoji, določeni z zakonodajo te države članice, za dejansko prejemanje navedenih dajatev,
         vključno s pogojem, da je bil vložen predhodni zahtevek (glej po analogiji zgoraj navedene sodbe Ragazzoni, točka 12; Salzano,
         točka 11; Ferraioli, točka 15, in Kracht, točka 11).

      56      Kot poudarja Familienkasse, je res, da je bil po nastanku dejanskega stanja v zadevah, v katerih so bile izdane sodbe iz prejšnje
         točke te sodbe, člen 76 Uredbe št. 1408/71 v takrat veljavni različici, na katerega so se te sodbe nanašale, spremenjen z
         vključitvijo odstavka 2, ki državi članici zaposlitve omogoča, da uveljavlja mirovanje pravice do družinskih dajatev, če zahtevek
         za te dajatve ni bil vložen v državi članici stalnega prebivališča in zato ta država članica ni opravila izplačila.

      57      Vendar zaradi te okoliščine sodna praksa iz točke 55 te sodbe ne izgubi pomena za razlago člena 10 Uredbe št. 574/72, ki drugače
         kot navedena prejšnja različica člena 76 Uredbe št. 1408/71 ni bil dopolnjen z Uredbo Sveta (EGS) št. 3427/89 z dne 30. oktobra 1989
         (UL L 331, str. 1), s katero pa sta bili v različnih vidikih spremenjeni tedanji različici uredb št. 1408/71 in št. 574/72.

      58      Poleg tega je iz sodne prakse Sodišča razvidno, da ureditve Unije s področja koordinacije nacionalnih zakonodaj o socialni
         varnosti ob upoštevanju zlasti njenih ciljev ni mogoče uporabiti – razen izrecnih izjem, skladnih s temi cilji – tako, da
         bi se delavcu migrantu ali po njem upravičenim osebam odrekla pravica do dajatev, ki mu pripadajo na podlagi same zakonodaje
         države članice (glej v tem smislu sodbe z dne 6. marca 1979 v zadevi Rossi, 100/78, Recueil, str. 831, točka 14; z dne 12. junija 1980
         v zadevi Laterza, 733/79, Recueil, str. 1915, točka 8; z dne 9. julija 1980 v zadevi Gravina, 807/79, Recueil, str. 2205,
         točka 7, in z dne 24. novembra 1983 v zadevi D’Amario, 320/82, Recueil, str. 3811, točka 4, ter zgoraj navedeno sodbo Kromhout,
         točka 21). Iz tega je razvidno, da bi bilo v nasprotju s temi cilji, če bi se določba o preprečevanju prekrivanja, kakršna
         je člen 10 Uredbe št. 574/72, razlagala tako, da bi se dejansko dodelil znesek, ki bi bil nižji od vsake od posamičnih dajatev
         (glej po analogiji zlasti zgoraj navedeno sodbo Rossi, točka 14 in naslednje; sodbo z dne 19. februarja 1981 v zadevi Beeck,
         104/80, Recueil, str. 503, točka 12, in zgoraj navedeno sodbo Kromhout, točka 21).

      59      Glede na zgoraj navedeno je treba na predloženi vprašanji odgovoriti, da je treba člen 76 Uredbe št. 1408/71 in člen 10 Uredbe
         št. 574/72 razlagati tako, da pravica – ki ni pogojena z zavarovanjem, zaposlenostjo ali samozaposlenostjo – do otroškega
         dodatka, ki se izplačuje na podlagi zakonodaje države članice, v kateri prebiva eden od staršev z otroci, za katere so te
         dajatve dodeljene, ne sme delno mirovati v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, v katerem bi bil bivši zakonec,
         ki je drugi od staršev zadevnih otrok, načeloma upravičen do družinskih dajatev po zakonodaji države, v kateri je zaposlen,
         bodisi na podlagi zgolj nacionalne zakonodaje te države bodisi v skladu s členom 73 Uredbe št. 1408/71, vendar dejansko ne
         prejema navedenih dajatev, ker ni vložil ustreznega zahtevka.

       Stroški
      60      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      Člen 76 Uredbe Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe in njihove
            družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti in člen 10 Uredbe Sveta (EGS) št. 574/72 z dne 21. marca 1972 o določitvi postopka
            za izvajanje Uredbe št. 1408/71, kakor sta bila spremenjena in posodobljena z Uredbo Sveta (ES) št. 118/97 z dne 2. decembra 1996
            ter spremenjena z Uredbo (ES) št. 647/2005 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. aprila 2005, je treba razlagati tako,
            da pravica – ki ni pogojena z zavarovanjem, zaposlenostjo ali samozaposlenostjo – do otroškega dodatka, ki se izplačuje na
            podlagi zakonodaje države članice, v kateri prebiva eden od staršev z otroci, za katere so te dajatve dodeljene, ne sme delno
            mirovati v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, v katerem bi bil bivši zakonec, ki je drugi od staršev zadevnih
            otrok, načeloma upravičen do družinskih dajatev po zakonodaji države, v kateri je zaposlen, bodisi na podlagi zgolj nacionalne
            zakonodaje te države bodisi v skladu s členom 73 Uredbe št. 1408/71, vendar dejansko ne prejema navedenih dajatev, ker ni
            vložil ustreznega zahtevka.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 16. februarja 1984. # Usines Gustave Boël in Fabrique de fer de Maubeuge proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Proizvodne kvote - Globe. # Zadeva 76/83.


Sodba Splošnega sodišča (prvi senat) z dne 31. maja 2016.#Warimex Waren-Import Export Handels-GmbH proti Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino.#Znamka EU – Prijava figurativne znamke EU STONE – Absolutni razlog za zavrnitev – Opisnost – Člen 7(1)(c) Uredbe (ES) št.° 207/2009.#Zadeva T-454/14.