title: Sodba Sodišča (peti senat) z dne 10. julija 2014.#Víctor Manuel Julian Hernández in drugi proti Reino de España (Subdelegación del Gobierno de España en Alicante) in drugim.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Juzgado de lo Social nº 1 de Benidorm.#Varstvo delavcev v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca – Direktiva 2008/94/ES – Področje uporabe – Pravica delodajalca, da od države članice dobi odškodnino za plače, ki jih je delavcu izplačeval med postopkom izpodbijanja odpovedi pogodbe o zaposlitvi po 60. delovnem dnevu od vložitve tožbe zoper to odpoved – Neobstoj pravice do odškodnine v primeru ničnih odpovedi pogodb o zaposlitvi – Vstop delavca v pravico do odškodnine, ki jo ima njegov delodajalec, v primeru začasne plačilne nesposobnosti tega delodajalca – Diskriminacija delavcev, katerih odpoved pogodbe o zaposlitvi je nična – Listina Evropske unije o temeljnih pravicah – Področje uporabe – Člen 20.#Zadeva C‑198/13.

text:
               Stranke
               Razlogi za odločitev
               Izrek

            Stranke
            V zadevi C‑198/13,
            katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Juzgado de lo Social n° 1 de Benidorm (Španija) z odločbo z dne 21. februarja 2013, ki je prispela na Sodišče 16. aprila 2013, v postopku
            Víctor Manuel Julian Hernández ,
            Chems Eddine Adel ,
            Jaime Morales Ciudad ,
            Bartolomé Madrid Madrid ,
            Martín Selles Orozco ,
            Alberto Martí Juan ,
            Said Debbaj
            proti
            Reino de España (Subdelegación del Gobierno de España en Alicante) ,
            Puntal Arquitectura SL ,
            Obras Alteamar SL ,
            Altea Diseño y Proyectos SL ,
            Ángelu Muñozu Sánchezu ,
            Vicenteju Orozcu Miru ,
            SODIŠČE (peti senat),
            v sestavi T. von Danwitz (poročevalec), predsednik senata, E. Juhász, A. Rosas, D. Šváby in C. Vajda, sodniki,
            generalni pravobranilec: Y. Bot,
            sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
            na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 12. marca 2014,
            ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
            – za V. M. Juliana Hernándeza, C. Eddina Adela, J. Moralesa Ciudada, B. Madrida Madrida, M. Sellesa Orozca, A. Martíja Juana in S. Debbaja F. Van de Velde Moors, odvetnik,
            – za špansko vlado M. García-Valdecasas Dorrego, agentka,
            – za Evropsko komisijo R. Vidal Puig, agent,
            na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
            izreka naslednjo
            Sodbo

            Razlogi za odločitev
            1. Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Direktive 2008/94/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. oktobra 2008 o varstvu delavcev v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca (UL L 283, str. 36) in člena 20 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina).
            2. Ta predlog je bil vložen v okviru spora med V. M. Julianom Hernándezom, C. Eddinom Adelom, J. Moralesom Ciudadom, B. Madridom Madridom, M. Sellesom Orozcom, A. Martíjem Juanom in S. Debbajem na eni strani in Reino de España (Subdelegación del Gobierno de España en Alicante) (Kraljevina Španija (poddelegacija španske vlade v Alicanteju, v nadaljevanju: Subdelegación), družbami Puntal Arquitectura SL, Obras Alteamar SL in Altea Diseño y Proyectos SL ter Á. Muñozom Sánchezom in V. Orozcom Mirom na drugi glede plačila zneska, ki ustreza plačam tožečih strank iz postopka v glavni stvari, ki niso bile izplačane med postopkom izpodbijanja odpovedi njihovih pogodb o zaposlitvi, in sicer od 60. delovnega dne po vložitvi tožb, s katerimi so izpodbijale navedeno odpoved, do vročitve sodbe, s katero je bila ugotovljena ničnost teh odpovedi pogodb o zaposlitvi.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. V uvodnih izjavah 3 in 7 Direktive 2008/94 je navedeno:
            „(3) V primeru plačilne nesposobnosti delodajalca je treba zavarovati delavce in jim zagotoviti minimalno raven zaščite, zlasti jamčiti izplačilo njihovih neporavnanih terjatev ter, kakor tudi hkrati upoštevati, da mora biti gospodarski in socialni razvoj v Skupnosti uravnotežen. V ta namen bi morale države članice ustanoviti organ, ki zagotavlja plačilo neporavnanih terjatev delavcev.
            […]
            (7) Države članice lahko določijo omejitve glede odgovornosti jamstvenih ustanov, ki morajo biti v skladu s socialnim ciljem te direktive, in upoštevajo različne ravni terjatev.“
            4. Člen 1(1) Direktive 2008/94 določa, da se „ta direktiva […] uporablja za terjatve delavcev, ki izhajajo iz pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij, do delodajalcev, ki so plačilno nesposobni v smislu člena 2(1)“.
            5. Člen 2 navedene direktive določa:
            „1. Za namene te direktive se šteje, da je delodajalec plačilno nesposoben, če je bila podana zahteva za sprožitev kolektivnih postopkov, ki temeljijo na plačilni nesposobnosti delodajalca, določenimi z zakoni in drugimi predpisi države članice, in vključuje delni ali popolni odvzem delodajalčevih sredstev ter imenovanje likvidacijskega upravitelja ali osebe, ki opravlja podobno nalogo, in ko je organ, ki je pristojen v skladu z navedenimi določbami:
            (а) odločil, da se sproži postopek; ali
            (b) ugotovil, da je podjetje ali obrat delodajalca dokončno zaprto in da razpoložljivo premoženje ne zadošča, da bi bila upravičena sprožitev postopka.
            2. Ta direktiva ne vpliva na nacionalno zakonodajo, kar zadeva opredelitev izrazov ‚delavec‘, ‚delodajalec‘, ‚plačilo‘, ‚pravica, ki zagotavlja takojšnjo upravičenost‘ in ‚pravica, ki zagotavlja upravičenost v prihodnosti‘.
            […]
            4. Ta direktiva ne preprečuje državam članicam, da področje varstva delavcev razširijo na druge posamezne primere plačilne nesposobnosti, na primer take, ko so plačila dejansko trajno zaustavljena, ki se ugotovijo z drugimi postopki, kot so navedeni v odstavku 1, določenimi z nacionalno zakonodajo.
            […]“
            6. Člen 3 te direktive določa:
            „Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, da zagotovijo, da jamstvene ustanove, ob upoštevanju člena 4, jamčijo plačilo neporavnanih terjatev delavcev, ki izhajajo iz pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij, ki vključujejo, kadar to zahteva nacionalna zakonodaja, odpravnino ob prenehanju delovnega razmerja.“
            Terjatve, ki jih prevzamejo jamstvene ustanove, so neporavnane terjatve za plačila, vezane na obdobje pred in/ali, kot je ustrezno, po danem datumu, ki ga določijo države članice.“
            7. Člen 4(1) in (2) Direktive 2008/94 določa:
            „1. Države članice imajo možnost, da omejijo obveznost jamstvenih ustanov iz člena 3.
            2. Kadar države članice izkoristijo možnost iz odstavka 1, morajo navesti trajanje obdobja, za katero mora jamstvena ustanova kriti neporavnane terjatve. Vendar pa to obdobje ne sme biti krajše od obdobja, ki zajema nadomestilo za zadnje tri mesece delovnega razmerja pred in/ali po dnevu iz člena 3(2).
            Države članice lahko vključijo to minimalno obdobje treh mesecev v priporočljivo obdobje, ki ni krajše od šestih mesecev.
            Države članice, katerih priporočljivo obdobje ni krajše od 18 mesecev, lahko omejijo obdobje, za katero jamstvena ustanova krije neporavnane obveznosti, na osem tednov. V tem primeru se za izračun minimalnega obdobja uporabijo obdobja, ki so za delavca najugodnejša.“
            8. Člen 5 navedene direktive določa:
            „Za organizacijo, financiranje in delovanje jamstvenih ustanov države članice določijo podrobna pravila […].
            […]“
            9. V skladu s členom 11, prvi odstavek, te direktive, ta „[d]irektiva ne vpliva na pravico držav članic, da uporabljajo ali uvajajo zakone in druge predpise, ki so za delavce ugodnejši“.
            Špansko pravo
            Ustava
            10. Člen 121 ustave določa, da „[š]koda, ki je nastala zaradi sodne napake, in škoda, ki je posledica neobičajnega delovanja pravosodja, ustvarjata pravico do odškodnine, ki jo država izplača v skladu z zakonom“.
            Zakon o delovnih razmerjih
            11. Člen 33 prečiščene različice zakona o delovnih razmerjih (texto refundido de la Ley del Estatuto de los Trabajadores), ki je bil sprejet s kraljevo zakonsko uredbo 1/1995 (Real Decreto Legislativo 1/1995) z dne 24. marca 1995 (BOE št. 75 z dne 29. marca 1995, str. 9654), v različici, ki je veljala ob nastanku dejanskega stanja v postopku v glavni stvari (v nadaljevanju: zakon o delovnih razmerjih), določa:
            „1. Jamstveni sklad, avtonomni organ, ki spada pod ministrstvo za delo in socialne zadeve, ki je pravna oseba in ima poslovno sposobnost za uresničevanje svojih ciljev, delavcem izplača zneske plač, ki jim niso bili izplačani zaradi plačilne nesposobnosti ali stečaja delodajalca.
            Za namene prejšnjega odstavka se za plačo štejejo znesek, priznan kot tak v sporazumu o poravnavi ali v sodni odločbi, iz vseh naslovov, določenih v členu 26(1), in plače, ki niso bile izplačane med postopkom izpodbijanja odpovedi pogodbe o zaposlitvi v primerih, določenih z zakonom, ne da bi lahko sklad iz katerega koli naslova skupno ali ločeno izplačal znesek, ki bi bil višji od vsote trikratne dnevne minimalne plače za vse poklice – ki vključuje sorazmerni del bonusov – in števila dni neizplačane plače, do največ sto petdeset dni.
            2. Jamstveni sklad v primerih, določenih v prejšnjem odstavku, delavcem izplača odškodnino, priznano s sodbo, sklepom, sporazumom o sodni poravnavi ali upravno odločbo, zaradi odpovedi ali prenehanja pogodbe v skladu s členi 50, 51 in 52 tega zakona ali zaradi prenehanja pogodb v skladu s členom 64 zakona 22/2003 z dne 9. julija 2003 o stečaju, ter v primerih, določenih z zakonom, odškodnino zaradi prenehanja pogodb za določen čas. V vseh primerih se ta plačila izvršijo največ do višine enoletne plače ter ob upoštevanju, da dnevna plača, ki je podlaga za izračun, ne sme presegati trikratne minimalne plače za vse poklice, ki vključuje sorazmerni del bonusov.
            […]
            6. Za namene tega člena se šteje, da je delodajalec plačilno nesposoben, če je bila uvedena izvršba, kot je določeno v zakonu o delovnopravnem postopku, in ni bilo mogoče doseči poplačila terjatev delavcev. […]“
            12. Člen 53 zakona o delovnih razmerjih, naslovljen „Način in učinki prenehanja delovnega razmerja iz objektivnih razlogov“, določa:
            „1. Za sprejetje odločbe o prenehanju delovnega razmerja v skladu z določbami iz prejšnjega člena morajo biti izpolnjeni ti pogoji:
            (a) delavcu se pošlje pisno obvestilo, v katerem je naveden razlog za prenehanje;
            (b) delavcu se hkrati z vročitvijo pisnega obvestila ponudi odpravnina dvajsetih dni na leto zaposlitve, ki se za obdobja, krajša od enega leta, izračuna v sorazmerju s številom mesecev, in sicer največ za dvanajst mesecev.
            […]
            4. Če delodajalec ne izpolni pogojev, določenih v prvem odstavku tega člena, ali če je delodajalec sprejel odločbo o prenehanju delovnega razmerja iz enega od razlogov, ki so kot diskriminatorni prepovedani z ustavo ali zakonom, ali če je do prenehanja delovnega razmerja prišlo s kršitvijo temeljnih pravic in svoboščin delavca, je odločba o prenehanju delovnega razmerja nična, kar mora sodišče ugotoviti po uradni dolžnosti. […]
            […]“
            13. Člen 55(6)(c) navedenega zakona določa:
            „Nična odpoved pogodbe o zaposlitvi povzroči takojšnjo vrnitev delavca na delo in izplačilo neizplačanih plač.“
            14. Člen 56(1) tega zakona določa:
            „Če se ugotovi nedopustnost odpovedi pogodbe o zaposlitvi, lahko delodajalec v petih dneh od vročitve sodbe odloči, da delavcu omogoči vrnitev na delo in mu plača neizplačane plače, ki so določene v točki (b) tega odstavka, ali da plača spodnje zneske, ki morajo biti določeni s sodbo:
            (a) odpravnino, ki znaša petinštirideset dni plače na leto zaposlitve, pri čemer se upoštevna obdobja, krajša od enega leta, izračunajo v sorazmerju glede na mesece, in sicer do najvišjega zneska dvainštiridesetih mesečnih plač;
            (b) znesek, ki je enak vsoti neizplačanih plač od dneva odpovedi pogodbe o zaposlitvi do vročitve sodbe, v kateri je ugotovljena nedopustnost odpovedi, ali dokler delavec ne najde nove zaposlitve, če je ta zaposlitev nastopila pred razglasitvijo sodbe in če delodajalec predloži dokaz glede zneskov, ki jih je izplačal, da se odštejejo od dolgovanih plač.“
            15. Člen 57(1) zakona o delovnih razmerjih določa:
            „Če se sodba, s katero se odpoved pogodbe o zaposlitvi razglasi za nedopustno, izda več kot šestdeset delovnih dni po datumu vložitve tožbe, lahko delodajalec od države zahteva, naj plača vse prejemke delavca, na katere se nanaša člen 56(1)(b), za čas, ki presega navedenih šestdeset dni.“
            LPL
            16. Člen 116 prečiščenega besedila zakona o delovnopravnem postopku (texto refundido de la Ley de Procedimiento Laboral), ki je bil sprejet s kraljevo zakonsko uredbo 2/1995 (Real Decreto Legislativo 2/1995) z dne 7. aprila 1995 (BOE št. 86 z dne 11. aprila 1995, str. 10695), v različici, ki je veljala v času dejanskega stanja v glavni stvari (v nadaljevanju: LPL), določa:
            „1. Če je od datuma, ko je bila vložena tožba zaradi odpovedi pogodbe o zaposlitvi, do izdaje sodbe sodišča, s katero je bila prvič razglašena nedopustnost odpovedi, preteklo več kot šestdeset delovnih dni, lahko delodajalec po pravnomočnosti sodbe od države zahteva vračilo plač, izplačanih delavcu, za obdobje, ki presega navedeni rok.
            2. V primeru začasne plačilne nesposobnosti delodajalca lahko delavec neposredno od države zahteva plače, na katere se nanaša prejšnji odstavek in ki mu jih delodajalec ni izplačal.“
            17. Člen 279(2) LPL določa:
            „V naslednjih treh dneh sodišče izda sklep, v katerem – razen če se ne ugotovi nobena od okoliščin, ki jih zatrjuje predlagatelj izvršbe:
            (a) razglasi prenehanje delovnega razmerja z dnem sprejetja navedenega sklepa;
            (b) odredi, da se delavcu izplača odpravnina, na katero se nanaša člen 110(1) tega zakona […];
            (c) naloži delodajalcu, da plača neizplačane plače od datuma vročitve sodbe, v kateri je bila prvič razglašena nedopustnost, do datuma zgoraj omenjenega sklepa.“
            18. Člen 284 LPL določa:
            „Brez poseganja v določbe iz prejšnjih členov, kadar se ugotovi, da se delavec ne more vrniti na delovno mesto zaradi prenehanja ali zaprtja zavezanega podjetja, sodišče izda sklep, v katerem razglasi prenehanje delovnega razmerja z dnem sprejetja navedenega sklepa in odredi, da se delavcu plačajo odpravnine in neizplačane plače, kot je določeno v členu 279(2).“
            Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
            19. Tožeče stranke iz postopka v glavni stvari so 16. decembra 2008 pri Juzgado de lo Social n° 1 de Benidorm zoper svoje delodajalce, in sicer družbe Puntal Arquitectura SL, Obras Alteamar SL, Altea Diseño y Proyectos SL ter Á. Muñoza Sáncheza in V. Orozca Mira vložile tožbo zoper odpoved pogodb o zaposlitvi.
            20. Navedeno sodišče je s sodbo z dne 2. oktobra 2009 na eni strani ugotovilo ničnost teh odpovedi pogodb o zaposlitvi in na drugi strani razglasilo, da se je delovno razmerje med tožečimi strankami iz postopka v glavni stvari ter družbama Obras Alteamar SL in Altea Diseño y Proyectos SL končalo zaradi prenehanja dejavnosti teh družb. S to sodbo je bilo tema družbama naloženo, da morata tožečim strankam iz postopka v glavni stvari izplačati odpravnino in plače, ki niso bile izplačane od odpovedi njihovih pogodb o zaposlitvi dalje, vključno s plačami, ki niso bile izplačane med postopkom izpodbijanja odpovedi teh pogodb o zaposlitvi. S to sodbo je to sodišče prav tako Fondo de Garantía Salarial (jamstveni sklad; v nadaljevanju: Fogasa) naložilo, da mora podredno jamčiti za plačilo teh zneskov do zgornje zakonske meje.
            21. Navedeni družbi sta bili 11. junija 2010 razglašeni za začasno plačilno nesposobni.
            22. Tožeče stranke iz postopka v glavni stvari so po tem, ko so proti tema družbama neuspešno uveljavljale izvršitev sodbe Juzgado de lo Social n° 1 de Benidorm z dne 2. oktobra 2009, od Fogase zahtevale izplačilo zneskov, določenih s to sodbo, do zgornje zakonske meje.
            23. Nato so od Subdelegación zahtevale izplačilo zneska v višini plač, ki niso bile izplačane med postopkom izpodbijanja odpovedi njihovih pogodb o zaposlitvi, in sicer od 60. delovnega dne po vložitvi tožbe do vročitve sodbe, s katero je bila ugotovljena ničnost teh odpovedi pogodb o zaposlitvi. Subdelegación je to zahtevo z odločbo z dne 9. novembra 2010 zavrnila, ker naj v skladu z navedeno sodbo te odpovedi ne bi bile nedopustne, temveč nične.
            24. Tožeče stranke iz postopka v glavni stvari so 25. novembra 2010 pri Juzgado de lo Social n° 1 de Benidorm zoper navedeno odločbo vložile tožbo, s katero so predlagale, naj se Subdelegación naloži plačilo navedenega zneska.
            25. Glede na to, da nacionalna zakonodaja določa, da španska država izplača neizplačane plače po 60. delovnem dnevu od vložitve tožbe zoper odpoved pogodbe o zaposlitvi samo v primerih, da je odpoved pogodbe o zaposlitvi razglašena za nedopustno, ne pa tudi v tistih, v katerih je ugotovljena ničnost odpovedi pogodb o zaposlitvi, se predložitveno sodišče sprašuje, ali je treba za to različno obravnavanje delavcev, katerih odpoved pogodbe o zaposlitvi je nedopustna, in delavcev, katerih odpoved pogodbe o zaposlitvi je nična, šteti, da je v nasprotju s členom 20 Listine.
            26. V zvezi s tem navedeno sodišče pojasnjuje, da je v skladu z nacionalno zakonodajo bistvena razlika med nedopustno in nično odpovedjo pogodbe o zaposlitvi v tem, da je v prvem primeru delodajalcu dovoljeno, da – namesto da delavcu omogoči vrnitev na delovno mesto – prekine njegovo pogodbo o zaposlitvi in mu izplača odpravnino, medtem ko mora v drugem primeru delodajalec delavcu zagotoviti vrnitev na delovno mesto. Glede na to lahko nacionalno sodišče v primeru prenehanja dejavnosti delodajalca obveznost zagotovitve vrnitve na delovno mesto delavca, čigar odpoved pogodbe o zaposlitvi je razglašena za nično, nadomesti z obveznostjo plačila odpravnine, potem ko ugotovi prenehanje pogodbe o zaposlitvi. V vseh teh primerih naj bi bil delodajalec dolžan delavcu izplačati plače, ki niso bile izplačane med postopkom izpodbijanja odpovedi pogodbe o zaposlitvi.
            27. Kar zadeva obveznost španske države, da izplača plače, ki niso bile izplačane med postopkom izpodbijanja odpovedi pogodbe o zaposlitvi, od 60. delovnega dne po vložitvi tožbe zoper odpoved pogodbe o zaposlitvi, predložitveno sodišče navaja, da je v skladu s sodno prakso Tribunal Supremo (vrhovno sodišče) glavni upnik iz naslova te obveznosti delodajalec, ki ne sme nositi posledic nekaterih sodnih zamud. Delavci naj bi lahko le z vstopom v to pravico delodajalca v primeru delodajalčeve plačilne nesposobnosti, kadar tem delavcem niso bile izplačane plače, neposredno od španske države zahtevali izplačilo na podlagi člena 116(2) LPL. Ker delodajalec v primeru nične odpovedi pogodbe o zaposlitvi od španske države ne more zahtevati plačila izplačanih plač, naj delavci, ki jih takšna odpoved zadeva, z vstopom v pravice plačilno nesposobnega delodajalca ne bi mogli uveljavljati terjatev do države iz naslova plač, ki jim niso bile izplačane.
            28. V teh okoliščinah je Juzgado de lo Social n° 1 de Benidorm odločilo, da prekine odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predloži ta vprašanja:
            „1. Ali ureditev iz člena 57 zakona o delovnih razmerjih v povezavi s členom 116(2) [LPL], v skladu s katero [španska] država v primeru plačilne nesposobnosti podjetja delavcem neposredno izplača plače, ki niso bile izplačane med postopkom izpodbijanja odpovedi njihove pogodbe o zaposlitvi po 60. […] delovnem dnevu od vložitve tožbe pri pristojnem sodišču, spada na področje uporabe [Direktive 2008/94] in konkretno določb členov 1(1), 2(3) in (4), 3, 5 in 11 te direktive?
            2. Če je odgovor pritrdilen, ali je treba prakso [španske] države, da v primeru plačilne nesposobnosti podjetja delavcem neposredno plača tako imenovane neizplačane plače, do katerih so upravičeni po 60. […] delovnem dnevu od vložitve tožbe, vendar samo v primeru odpovedi pogodb o zaposlitvi, ki so bile sodno razglašene za nedopustne, ne pa tistih, ki so bile sodno razglašene za nične, obravnavati, kot da je v nasprotju s členom 20 [Listine] ter vsekakor s splošnim načelom enakosti in prepovedi diskriminacije, ki velja v pravu […] Unije?
            3. V smislu prejšnjega vprašanja, ali sme sodišče, kot je predložitveno, ne uporabiti zakonodaje, ki omogoča, da [španska] država ob plačilni nesposobnosti podjetja delavcem neposredno plača tako imenovane neizplačane plače, do katerih so upravičeni po 60. […] delovnem dnevu od vložitve tožbe, vendar samo v primeru odpovedi pogodb o zaposlitvi, ki so bile sodno razglašene za nedopustne, ne pa tistih, ki so bile sodno razglašene za nične, če med prvim in drugim položajem glede […] neizplačanih plač ni objektivne razlike?“
            Vprašanja za predhodno odločanje
            29. S temi vprašanji, ki jih je treba obravnavati skupaj, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali nacionalna zakonodaja, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, v skladu s katero lahko delodajalec od zadevne države članice zahteva izplačilo plač, ki niso bile izplačane med postopkom izpodbijanja odpovedi pogodbe o zaposlitvi, in sicer od 60. delovnega dne po vložitvi tožbe zoper odpoved pogodbe o zaposlitvi, in v skladu s katero lahko zadevni delavec, kadar delodajalec teh plač ni izplačal in je začasno plačilno nesposoben, s subrogacijo po zakonu zahteva izplačilo navedenih plač neposredno od te države, spada na področje uporabe Direktive 2008/94, ali člen 20 Listine nasprotuje tej zakonodaji v delu, v katerem se ta uporablja le v primeru nedopustne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, ne pa tudi za nične odpovedi pogodb o zaposlitvi, in ali je dopustno, da nacionalno sodišče, ki odloča o tožbi zoper nično odpoved pogodbe o zaposlitvi, navedene zakonodaje ne uporabi.
            30. Na začetku je treba poudariti, da čeprav se država članica lahko sama določi za dolžnika za obveznost plačila zajamčenih terjatev v skladu z Direktivo 2008/94 (glej v tem smislu sodbo Gharehveran, C‑441/99, EU:C:2001:551, točka 39), je Kraljevina Španija kot jamstveno ustanovo v skladu s to direktivo ustanovila Fogaso. Iz spisa, ki je na voljo Sodišču, je razvidno, da je Fogasa v skladu s členom 33 zakona o delovnih razmerjih tožečim strankam iz postopka v glavni stvari izplačala plače – do zgornje zakonske meje – ki niso bile izplačane zlasti med postopkom izpodbijanja odpovedi njihovih pogodb o zaposlitvi, in odpravnine, ki jih niso plačali njihovi plačilno nesposobni delodajalci. Iz tega spisa je prav tako razvidno, da je bila s temi plačili Fogase izpolnjena obveznost minimalnega varstva delavcev v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca, ki jo nalaga Direktiva 2008/94, kar pa mora vseeno preveriti predložitveno sodišče.
            31. Vprašanja se nanašajo le na pravico iz člena 57 zakona o delovnih razmerjih in člena 116 LPL, da se od španske države zahteva izplačilo neizplačanih plač po 60. delovnem dnevu od vložitve tožbe zoper odpoved pogodbe o zaposlitvi, in na okoliščino, da je ta pravica določena le za primere nedopustnih odpovedi pogodb o zaposlitvi, ne pa tudi za nične odpovedi pogodb o zaposlitvi.
            32. Poudariti je treba, da je treba te določbe španskega prava – pod pogojem, da spadajo na področje uporabe Direktive 2008/94 – presojati glede na člen 20 Listine. V skladu s členom 51(1) Listine se namreč njene določbe uporabljajo za države članice samo, ko izvajajo pravo Unije. V skladu z odstavkom 2 tega člena Listina ne razširja področja uporabe prava Unije preko pristojnosti Unije niti „ne ustvarja nikakršnih novih pristojnosti ali nalog Unije in ne spreminja pristojnosti in nalog, opredeljenih v Pogodbah“. Tako mora Sodišče ob upoštevanju Listine razlagati pravo Unije v mejah pristojnosti, ki so nanjo prenesene (sodbe McB., C‑400/10 PPU, EU:C:2010:582, točka 51; Dereci in drugi, C‑256/11, EU:C:2011:734, točka 71, in Siragusa, C‑206/13, EU:C:2014:126, točka 20).
            33. Kot izhaja iz pojasnil v zvezi s členom 51 Listine, ki jih je treba v skladu s členom 52(7) te listine ustrezno upoštevati, pojem izvajanja, določen v tem členu 51, potrjuje sodno prakso Sodišča glede uporabe temeljnih pravic Unije kot splošnih načel prava Unije, ki je bila oblikovana pred začetkom veljavnosti Listine (sodbe Wachauf, 5/88, EU:C:1989:321; ERT, C‑260/89, EU:C:1991:254, in Annibaldi, C‑309/96, EU:C:1997:631), v skladu s katero je obveznost spoštovanja temeljnih pravic, zagotovljenih v pravnem redu Unije, državam članicam naložena le, kadar delujejo na področju uporabe prava Unije (glej v tem smislu sodbo Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, točka 18).
            34. V zvezi s tem je treba spomniti, da pojem „izvajanje prava Unije“ v smislu člena 51 Listine predpostavlja obstoj povezave med aktom prava Unije in zadevnim nacionalnim ukrepom, ki presega zgolj sorodnost urejanih materij ali posreden vpliv ene materije na drugo (glej v tem smislu sodbe Defrenne, 149/77, EU:C:1978:130, točke od 29 do 32; Kremzow, C‑299/95, EU:C:1997:254, točki 16 in 17; Mangold, C‑144/04, EU:C:2005:709, točka 75, in Siragusa, EU:C:2014:126, točka 24, izdane pred začetkom veljavnosti Listine).
            35. Sodišče je med drugim sklenilo, da se temeljne pravice Unije ne uporabijo v razmerju do nacionalne zakonodaje, ker določbe Unije z zadevnega področja državam članicam niso nalagale nikakršne posebne obveznosti glede spornega položaja iz postopka v glavni stvari (glej sodbi Maurin, C‑144/95, EU:C:1996:235, točki 11 in 12, in Siragusa, EU:C:2014:126, točki 26 in 27).
            36. S tega vidika je Sodišče že presodilo, da člen 13 ES (zdaj člen 19 PDEU) kot tak ne dopušča, da bi se za namene uporabe temeljnih pravic kot splošnih načel prava Unije na področje uporabe prava Unije umestil nacionalni ukrep, ki ne spada med ukrepe, sprejete na podlagi tega člena (glej v tem smislu sodbe Bartsch, C‑427/06, EU:C:2008:517, točka 18; Kücükdeveci, C‑555/07, EU:C:2010:21, točka 25, in Römer, C‑147/08, EU:C:2011:286, točka 61). Zato zgolj to, da nacionalni ukrep spada na področje, na katerem ima Unija pristojnosti, tega ukrepa ne umesti na področje uporabe prava Unije in torej ne povzroči uporabe Listine (glej v tem smislu sodbi Gueye in Salmerón Sánchez, C‑483/09 in C‑1/10, EU:C:2011:583, točke 55, 69 in 70, in Pringle, C‑370/12, EU:C:2012:756, točke 104, 105, 180 in 181).
            37. V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča je treba za ugotovitev, ali nacionalni ukrep pomeni izvajanje prava Unije v smislu člena 51(1) Listine, poleg drugih elementov preveriti, ali je cilj zadevne nacionalne zakonodaje izvajanje določbe prava Unije, kakšna je narava te zakonodaje in ali ta zakonodaja sledi tudi drugim ciljem poleg tistih, ki jih zajema pravo Unije, tudi če lahko posredno vpliva na zadnje, ter ali obstaja posebna ureditev prava Unije na tem področju ali taka, da lahko nanj vpliva (glej sodbe Annibaldi, EU:C:1997:631, točke od 21 do 23; Iida, C‑40/11, EU:C:2012:691, točka 79; Ymeraga in drugi, C‑87/12, EU:C:2013:291, točka 41, in Siragusa, EU:C:2014:126, točka 25).
            38. Kar zadeva, prvič, cilje, ki jim sledi zakonodaja iz postopka v glavni stvari, iz spisa, predloženega Sodišču, in pojasnil španske vlade na obravnavi izhaja, da ta zakonodaja vzpostavlja režim odgovornosti španske države iz naslova „neobičajnega delovanja“ pravosodja. Za to člen 57 zakona o delovnih razmerjih in člen 116(1) LPL delodajalcu – kadar postopek izpodbijanja odpovedi pogodbe o zaposlitvi traja več kot 60 dni – podeljujeta pravico, da od španske države zahteva povračilo zneska plač, izplačanih po 60. delovnem dnevu od datuma uvedbe tega postopka. Čeprav lahko delavec na podlagi člena 116(2) LPL plačilo teh plač zahteva neposredno od španske države, kadar je delodajalec začasno plačilno nesposoben in navedenih plač še ni izplačal, lahko to stori s subrogacijo po zakonu v pravico, ki je podeljena delodajalcu v razmerju do španske države.
            39. Iz tega sledi, da cilj člena 116(2) LPL ni priznanje terjatve delavca, ki bi izhajala iz njegovega delovnega razmerja in ki bi obstajala v razmerju do delodajalca ter za katero se Direktiva 2008/94 lahko uporabi na podlagi svojega člena 1(1), temveč priznanje pravice drugačne narave, in sicer pravice delodajalca, da od španske države zahteva odškodnino za škodo, nastalo zaradi „neobičajnega delovanja“ pravosodja, ki izhaja iz tega, da nacionalna zakonodaja delodajalca zavezuje, da med postopkom izpodbijanja odpovedi pogodbe o zaposlitvi izplačuje plače. Tako se zdi, da čeprav člen 116(2) LPL ustvarja pravico do plačila zneska, ki je enak vsoti neizplačanih plač na 60. delovni dan tega postopka, ta vsota pomeni odškodnino, ki jo je španski zakonodajalec dodelil delodajalcu in ki jo delavec lahko uveljavlja le na podlagi subrogacije po zakonu.
            40. Poleg tega je treba poudariti, da pravica, ki izhaja iz člena 57 zakona o delovnih razmerjih in člena 116 LPL, ne zajema plač, ki niso bile izplačane v obdobju prvih 60 delovnih dni trajanja postopka izpodbijanja odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Tako ti določbi, ker ne dajeta pravice do nikakršnega plačila, kadar trajanje postopka izpodbijanja odpovedi pogodbe o zaposlitvi ne presega 60 delovnih dni, ne zagotavljata plačila plače v minimalnem obdobju zadnjih treh mesecev delovnega razmerja, ki se zahteva s členoma 3 in 4(2) Direktive 2008/94. Nasprotno pa v obdobju od 60. delovnega dne do vročitve sodbe, v kateri je ugotovljena nedopustnost te odpovedi, ta pravica zajema vse plače brez kakršne koli zgornje meje.
            41. Iz teh značilnosti zakonodaje iz postopka v glavni stvari izhaja, da ta sledi drugačnemu cilju od cilja zagotavljanja minimalnega varstva delavcev v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca iz Direktive 2008/94, in sicer želi zagotoviti, da španska država plača odškodnino za škodljive posledice, nastale zaradi trajanja sodnega postopka, ki presega 60 delovnih dni.
            42. Čeprav lahko znesek vsot, izplačanih na podlagi člena 116(2) LPL, presega znesek terjatev iz naslova plač, za katere jamči Fogasa, je iz stališč španske vlade na eni strani razvidno, da ta okoliščina izhaja iz tega, da ta določba daje pravico do odškodnine, katere znesek ni omejen navzgor, za vzpostavitev odgovornosti španske države za čezmerno trajanje sodnega postopka, na drugi strani pa, da ne gre za izraz odločitve španskega zakonodajalca, da bi delavcem zagotovil dodatno varstvo poleg jamstva Fogase.
            43. Drugič, treba je poudariti, da se zahtevki tožečih strank iz postopka v glavni stvari za plačilo na podlagi člena 116(2) LPL, o katerih odloča predložitveno sodišče, ne nanašajo na obdobje, zajeto z jamstvom Fogase, temveč presegajo to jamstvo. Kot je razvidno iz točke 30 te sodbe, so ti delavci od Fogase prejeli izplačila terjatev iz plač do višine zakonskih pragov, s katerimi je bila izpolnjena obveznost minimalnega varstva delavcev za primer plačilne nesposobnosti delodajalca, naložena z Direktivo 2008/94. V teh okoliščinah to, da se tožečim strankam iz postopka v glavni stvari podeli ali ne podeli pravica, ki izhaja iz člena 116(2) LPL, ne more vplivati na minimalno varstvo, ki jim ga v skladu s členoma 3 in 4 te direktive zagotavlja španska država prek Fogase, niti ga omejiti.
            44. Tretjič, kar zadeva člen 11, prvi odstavek, navedene direktive, na katerega se sklicuje predložitveno sodišče v predložitveni odločbi, je v tej določbi zgolj navedeno, da Direktiva 2008/94 „ne vpliva na pravico držav članic, da uporabljajo ali uvajajo zakone in druge predpise, ki so za delavce ugodnejši“. Ta določba, ki je umeščena v poglavje V, naslovljeno „Splošne in končne določbe“, glede na svoje besedilo državam članicam ne podeljuje pristojnosti za oblikovanje zakonodaje na podlagi prava Unije, temveč v nasprotju s pristojnostmi, določenimi v poglavjih I in II navedene direktive, le priznava pravico držav članic v skladu z nacionalnim pravom, da določijo take ugodnejše določbe zunaj okvira, vzpostavljenega s to direktivo.
            45. Iz tega sledi, da za določbo nacionalnega prava, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, ki delavcem zgolj podeljuje ugodnejše varstvo, ki izhaja le iz izvajanja pristojnosti držav članic, ki jo potrjuje člen 11, prvi odstavek, Direktive 2008/94, ni mogoče šteti, da spada na področje uporabe te direktive.
            46. Poleg tega v skladu s sodno prakso Sodišča, navedeno v točki 36 te sodbe, zgolj okoliščina, da zakonodaja iz postopka v glavni stvari spada na področje, na katerem ima Unija pristojnosti na podlagi člena 153(2) PDEU, ne more povzročiti uporabe Listine.
            47. Nazadnje je treba spomniti, da je uresničevanje cilja varstva temeljnih pravic v pravu Unije, kar zadeva delovanje Unije in izvajanje prava Unije s strani držav članic, utemeljeno s potrebo izogniti se temu, da bi varstvo temeljnih pravic, ki se glede na zadevno nacionalno pravo lahko razlikuje, ogrozilo enotnost, primarnost in učinkovitost prava Unije (glej v tem smislu sodbe Internationale Handelsgesellschaft, 11/70, EU:C:1970:114, točka 3; Melloni, C‑399/11, EU:C:2013:107, točka 60, in Siragusa, EU:C:2014:126, točki 31 in 32). Vendar sporna zakonodaja iz postopka v glavni stvari glede na ugotovitve iz točk 40, 41 in 43 te sodbe ne predstavlja takšne nevarnosti.
            48. Iz vsega navedenega izhaja, da za člen 116(2) LPL ni mogoče šteti, da izvaja pravo Unije v smislu člena 51(1) Listine, zato ga ni mogoče preučiti glede na jamstva iz Listine in zlasti njenega člena 20.
            49. Glede na vse zgornje preudarke je treba na postavljena vprašanja ugotoviti, da nacionalna zakonodaja, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, v skladu s katero lahko delodajalec od zadevne države članice zahteva izplačilo plač, ki niso bile izplačane v času trajanja postopka izpodbijanja odpovedi pogodbe o zaposlitvi po 60. delovnem dnevu od vložitve tožbe, in v skladu s katero lahko delavec, kadar delodajalec teh plač ni izplačal in je začasno plačilno nesposoben, s subrogacijo po zakonu zahteva izplačilo navedenih plač neposredno od te države, ne spada na področje uporabe Direktive 2008/94 in je torej ni mogoče preučiti glede na temeljne pravice, ki jih zagotavljata Listina in zlasti njen člen 20.
            Stroški
            50. Ker je ta postopek za stranke v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopkih pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

            Izrek
            Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:
            Nacionalna zakonodaja, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, v skladu s katero lahko delodajalec od zadevne države članice zahteva izplačilo plač, ki niso bile izplačane v času trajanja postopka izpodbijanja odpovedi pogodbe o zaposlitvi po 60. delovnem dnevu od vložitve tožbe, in v skladu s katero lahko delavec, kadar delodajalec teh plač ni izplačal in je začasno plačilno nesposoben, s subrogacijo po zakonu zahteva izplačilo navedenih plač neposredno od te države, ne spada na področje uporabe Direktive 2008/94/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. oktobra 2008 o varstvu delavcev v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca in je torej ni mogoče preučiti glede na temeljne pravice, ki jih zagotavljata Listina Evropske unije o temeljnih pravicah in zlasti njen člen 20.


Sodba Sodišča z dne 9. junija 1982. # Komisija Evropskih skupnosti proti Velikemu vojvodstvu Luksemburg. # Neizpolnitev obveznosti države. # Zadeva 58/81.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 30. novembra 2005. # Autosalone Ispra Snc proti Evropski skupnosti za atomsko energijo. # Pogodba ESAE- Nepogodbena odgovornost - Razlitje zbiralnika za odpadno vodo. # Zadeva T-250/02.

text:
      Zadeva T-250/02
      Autosalone Ispra Snc
      proti
      Evropski skupnosti za atomsko energijo
      „Pogodba ESAE – Nepogodbena odgovornost – Razlitje zbiralnika za odpadno vodo“
      Povzetek sodbe
       Nepogodbena odgovornost – Pogoji – Nezakonitost – Škoda – Vzročna zveza z ravnanjem institucije ali organa Skupnosti – Neobstoj
            enega pogoja – Zavrnitev odškodninske tožbe v celoti
      (člen 188, drugi odstavek, AE)
      Nastanek nepogodbene odgovornosti Skupnosti v smislu člena 188, drugi odstavek, AE in uveljavitev pravice do nadomestila sta
         odvisna od podanosti celote pogojev v zvezi z nezakonitostjo očitanega ravnanja institucije Skupnosti, resničnostjo škode
         in obstojem vzročne zveze med ravnanjem in zatrjevano škodo. Glede tega so lahko samo akti ali ravnanja, ki jih je mogoče
         pripisati instituciji ali organu Skupnosti, podlaga za odgovornost Skupnosti. Tožbo je treba v celoti zavrniti, če eden od
         teh pogojev ni izpolnjen, pri čemer ni treba obravnavati drugih pogojev.

      (Glej točke od 41 do 43.)
SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (drugi senat)
      z dne 30. novembra 2005(*)

      „Pogodba ESAE – Nepogodbena odgovornost – Razlitje zbiralnika za odpadno vodo“
      V zadevi T-250/02,
      Autosalone Ispra Snc, s sedežem v Ispri (Italija), ki ga zastopa B. Casu, odvetnik,

      tožeča stranka,
      proti
      Evropski skupnosti za atomsko energijo, ki jo zastopa Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopa E. de March, zastopnik, ob sodelovanju z A. Dal Ferro, odvetnik,
         z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožena stranka,
      zaradi predloga, da se ugotovi nepogodbena odgovornost Evropske skupnosti za atomsko energijo, v smislu člena 188, drugi odstavek,
         AE, za nastalo škodo zaradi razlitja zbiralnika odpadne vode in, posledično, da se Skupnost obsodi na povrnitev navedene škode,

      SODIŠČE PRVE STOPNJEEVROPSKIH SKUPNOSTI (drugi senat),

      v sestavi J. Pirrung, predsednik, A. W. H. Meij, sodnik, in I. Pelikánová, sodnica,
      sodni tajnik: J. Palacio González, glavni administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 26. oktobra 2004,
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Pravni okvir
      1        V členu 151 AE je določeno:

      „Sodišče je pristojno v sporih glede nadomestila škode, ki ga predvideva drugi odstavek člena 188 [AE].“
      2        V členu 188, drugi odstavek, AE je določeno:

      „V primeru nepogodbene odgovornosti pa Skupnost v skladu s splošnimi načeli, ki so skupna pravnim ureditvam držav članic,
         nadomesti kakršno koli škodo, ki so jo povzročile njene institucije ali njeni uslužbenci pri opravljanju svojih dolžnosti.“

      3        Člen 1 sporazuma med Italijansko republiko in Komisijo Evropske skupnosti za atomsko energijo o ustanovitvi skupnega raziskovalnega
         središča za atomske raziskave splošne pristojnosti (v nadaljevanju: Središče), sklenjenega v Rimu 22. julija 1959 (v nadaljevanju:
         sporazum SRS), ki je začel veljati v Italiji z zakonom št. 906 z dne 1. avgusta 1960 (GURI št. 212 z dne 31. avgusta 1960,
         str. 3330), se glasi:

      „Italijanska vlada daje Evropski skupnosti za atomsko energijo na razpolago središče za atomske študije v Ispri, skupaj z
         zemljiščem, približno 160 hektarov, na katerem je zgrajeno, za devetindevetdeset let od začetka veljave tega sporazuma naprej
         proti plačilu simbolične letne najemnine 1 (ene) obračunske enote evropskega monetarnega sporazuma (EMS).“

      4        V členu 1 priloge F k sporazumu SRS je določeno:

      „1. Za Središče veljajo nedotakljivost, brez dovoljenja Sodišča Evropskih skupnosti se ga ne sme preiskovati, zaseči, zapleniti
         ali razlastiti, uživa tudi imuniteto proti vsem upravnim in sodnim prisilnim ukrepom [...]“

      5        V členu 3 priloge F k sporazumu SRS je določeno:

      „1. Pristojne italijanske oblasti se na zahtevo Komisije poslužujejo svoje pristojnosti, da zagotovijo Središču vse potrebne
         javne storitve. V primeru prekinitve katere koli prej navedenih storitev, italijanske oblasti opravijo vse, kar je mogoče,
         da zadostijo potrebam Središča, z namenom da se izognejo povzročitvi škode za njegovo delovanje.

      2. Ko italijanske oblasti ali organizacije pod njihovim nadzorom opravijo storitve, je Središče deležno ugodnosti posebnih
         tarif [...] V primeru, ko omenjene storitve opravijo zasebne družbe ali organizacije, italijanske oblasti priskrbijo svoje
         dobre usluge, zato da so pogoji, pod katerimi so ponujene te storitve, najbolj ugodni.

      3. Komisija sprejme vse koristne ukrepe, da lahko kvalificirani predstavniki zadevnih javnih storitev, ki jih je določila
         Komisija, pregledujejo, popravljajo in in vzdržujejo pripadajoče objekte v notranjosti Središča.“

      6        V prvem odstavku člena 16 priloge F k sporazumu SRS je določeno zlasti:

      „Vlada lahko zahteva [...], da se jo obvesti o ukrepih, sprejetih v Središču glede varnosti in varovanja javnega zdravja pri
         preprečevanju požarov in nevarnosti, ki izvirajo iz ionizirajočih sevanj.“

      7        V členu 9(3) Sklepa Komisije 96/282/Euratom z dne 10. aprila 1996 o reorganizaciji Skupnega raziskovalnega središča (UL L
         107, str. 12) je določeno:

      „Generalni direktor [Središča] v imenu Komisije sprejme vse potrebne ukrepe za zagotavljanje varnosti osebja in objektov,
         za katere odgovarja.“

       Dejansko stanje
      8        Iz spisa izhaja, da se nepremičnina, ki je v lasti tožeče stranke nahaja na območju občine Ispra in da se na meji tega zemljišča
         nahaja zbiralnik odpadne vode, ki je na tem območju sestavljen iz dveh kanalizacijskih cevi, s premerom 80 cm, zakopanih v
         tla pod javno cesto (v nadaljevanju: prvi del zbiralnika).

      9        Prvi del zbiralnika poteka ob meji nepremičnine tožeče stranke, nato pa se nadaljuje na nepremičnini, ki je v lasti Ferrovie
         dello Stato (italijanske državne železnice). Ta del zbiralnika (v nadaljevanju: drugi del zbiralnika) je sestavljen iz obokanega
         podzemnega prehoda, v kateri se izliva voda iz prvega dela zbiralnika, tako kot to izhaja iz grafične predstavitve prečnega
         prereza zbiralnika (v nadaljevanju: grafična predstavitev), ki jo je tožeča stranka predložila v prilogi k tožbi, in Komisija
         ni oporekala temu, da shematično prikazuje resničnost. Iz grafične predstavitve tudi izhaja, da je ta drugi del ločen od javne
         ceste, pod katero se nahaja, samo z rešetko.

      10      Iz grafične predstavitve tudi izhaja, da se po drugem delu zbiralnik nadaljuje po zemljišču, ki je bilo dano na razpolago
         Skupnosti na podlagi člena 1 sporazuma SRS (v nadaljevanju: tretji del zbiralnika), in da je na tem zemljišču sestavljen iz
         kanalizacijskih cevi, s premerom 100 cm.

      11      Grafična predstavitev kaže tudi, da se zemljišče, dano na razpolago Središču, rahlo nagiba k zemljišču, ki je v lasti Ferrovie
         dello Stato, na katerem se nahaja drugi del zbiralnika. To izhaja tudi iz oštevilčenih kot na zemljevidu, ki sta ga predložili
         Komisija in tožeča stranka v prilogi k vlogam.

      12      Na obravnavi je izvedenec Komisije v bistvu navedel, da relief zemljišča ne vpliva na splošno nagnjenost zbiralnika, dokler
         je ta zakopan pod zemljo. Navedel je tudi, da voda iz zbiralnika odteka iz prvega dela v drugi in iz drugega dela v tretji.
         Tožeča stranka je potrdila to trditev s tem, ko je na obravnavi izrecno poudarila, da po njenem mnenju tretji del zbiralnika
         ni sposoben sprejeti vse vode iz drugega dela zbiralnika. Med strankama torej ni sporno, da je prvi del višje od drugega in
         drugi del višje od tretjega.

      13      Med strankama tudi ni sporno, da je vse do leta 1990, ko je tehnična služba Središča izvedla dela na tretjem delu zbiralnika,
         ta del bil postavljen višje od cevi z odprto streho (v nadaljevanju: prvi segment tretjega dela zbiralnika) in nižje od zaprte
         cevi, s premerom 100 cm (v nadaljevanju: drugi segment tretjega dela zbiralnika). Med deli, opravljenimi v letu 1990, je bila
         cev z odprto streho prvega segmenta tretjega dela nadomeščena z zaprto kanalizacijsko cevjo, s premerom 100 cm. Posledično
         je od teh del naprej tretji del zbiralnika sestavljen v celoti iz zaprte kanalizacijske cevi, s premerom 100 cm.

      14      Zadevni zbiralnik zbira del odpadnih voda, ki pritečejo iz kanalizacije mesta Ispra in z zemljišča, na katerem se nahaja Središče.

      15      Meseca junija 1992 je mesto Ispra prizadela huda nevihta, ki je povzročila številne poplave, med drugim tudi poplavo na nepremičnini
         tožeče stranke.

      16      Leta 1992 je občina Ispra spremenila omrežje odtoka na svojem ozemlju. Tako iz pisma župana Ispre z dne 7. oktobra 1992, naslovljenega
         na službo za infrastrukturo Središča, izhaja, da se je občinska uprava Ispre odločila, da se bo del voda z občinskega območja
         stekal v zadevni zbiralnik. Da bi izvedli dela na zemljišču, na katerem je zgrajeno Središče, je občina Ispra naročila omenjeni
         službi, naj da občini na razpolago bager in voznika. V istem pismu je župan Ispre natančneje navedel, da je bil ta poseg neodvisna
         pobuda občinske uprave, ki zanjo prevzema celotno odgovornost.

      17      3. maja 2002 je občino Ispra prizadela huda nevihta z močnimi nalivi in zgradba tožeče stranke je bila zaradi razlitja zbiralnika
         za vodo poplavljena. Istega dne so se karabinierji s postaje v Angeri, več uradnikov iz tehničnih služb občine Ispra in več
         uradnikov iz Središča, med njimi tudi njegov direktor, zbrali na tem kraju, da bi se prepričali o dosegu in obsegu poplave
         ter vidni škodi, ki jo je ta povzročila.

      18      S pismom z dne 19. maja 2002 je tožeča stranka povabila občinsko upravo Ispre, Ferrovie dello Stato in Komisijo, naj opravijo
         ogled na tem kraju in/ali izvedensko poročilo, s katerim bi na prijateljski način ugotovili vzroke poplave s 3. maja 2002
         in odgovornosti zanjo. V odgovor na to pismo je svet Komisije na svet tožeče stranke naslovil pismo z dne 17. junija 2002,
         s katerim jo je obvestil, da Komisija zanika odgovornost Skupnosti in da odklanja vsakršno preveritev na zemljišču Središča.

       Postopek in predlogi strank
      19      Z vlogo, vloženo v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 20. avgusta 2002, je tožeča stranka vložila to tožbo.

      20      Sodišče prve stopnje (drugi senat) je na podlagi poročila sodnika poročevalca sklenilo začeti ustni postopek in je v okviru
         ukrepov procesnega vodstva, določenih v členu 64 Poslovnika Sodišča prve stopnje, strankama pisno postavilo vprašanja in ju
         povabilo, naj nanje odgovorita pred obravnavo. Stranki sta nanje odgovorili v predpisanem roku.

      21      Stranki sta podali ustne navedbe in odgovore na vprašanja Sodišča prve stopnje na obravnavi 26. oktobra 2004.

      22      Na obravnavi je Sodišče prve stopnje povabilo Komisijo, naj predloži vse dokumente, s pomočjo katerih bi lahko ugotovili identiteto
         subjekta, po naročilu katerega so tehnične službe Središča izvedle dela na prvem segmentu tretjega dela v letu 1990. Komisija
         je predložila določene dokumente v predpisanih rokih. Sodišče prve stopnje je pozvalo tožečo stranko, naj poda svoje morebitne
         pripombe na dokumente, ki jih je predložila Komisija, in tožeča stranka je to storila v predpisanih rokih.

      23      Ustni postopek se je zaključil 19. aprila 2005.

      24      Tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

      –        ugotovi izključno in/ali skupno in/ali solidarno nepogodbeno odgovornost Evropske skupnosti za atomsko energijo;
      –        naloži tej Skupnosti, naj povrne nastalo in bodočo škodo v znesku, ki se ga določi v teku sodnega postopka in bo v vsakem
         primeru pravičen;

      –        odredi naslednje pripravljalne ukrepe:
      –        pridobitev informacij pri direktorju in zastopnikih Središča ter eventualno pri italijanskih oblasteh, ki so posredovale na
         kraju samem;

      –        dokaz s pričevanjem, z izrecnim pridržkom, da se imena prič navedejo naknadno;
      –        ogled na kraju in/ali izvedensko poročilo ter pripravljalne ukrepe, za katere se bo štelo, da so potrebni, da se ugotovi resničnost
         trditev tožeče stranke, vključno z vso nastalo in bodočo škodo na premoženju ali drugje, ki je nastala kot posledica spornih
         dejstev;

      –        naloži toženi stranki plačilo stroškov.
      25      Komisija predlaga Sodišču prve stopnje, naj:

      –        zavrne predloge tožeče stranke glede pripravljalnih ukrepov;
      –        tožbo zavrže kot nedopustno oziroma jo zavrne kot neutemeljeno;
      –        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
      26      V odgovor na vprašanje Sodišča prve stopnje je tožeča stranka na obravnavi navedla, da v prvem predlogu v bistvu Sodišču prve
         stopnje predlaga, naj ugotovi nepogodbeno odgovornost same Skupnosti.

       Dopustnost
       Trditve strank
      27      Ne da bi podala ugovor nedopustnosti z ločenim aktom, Komisija izpodbija dopustnost te tožbe zaradi neizpolnjevanja zahtev
         iz člena 44(1) Poslovnika, po katerih mora pritožba vsebovati zlasti predmet spora in kratek povzetek tožbenih razlogov.

      28      Po mnenju Komisije iz sodne prakse izhaja, da morajo biti podatki, vsebovani v tožbi, dovolj jasni in natančni, da lahko tožena
         stranka pripravi svojo obrambo in da lahko Sodišče prve stopnje odloči o tožbi, glede na okoliščine primera tudi brez dodatnih
         informacij. Sodna praksa natančno navaja tudi, da je dopustnost pritožbe odvisna od pogoja, da bistveni elementi dejanskega
         in pravnega stanja, na katerih ta temelji, izhajajo, vsaj na kratko, vendar pa skladno in razumljivo iz besedila tožbe (glej
         sklep Sodišča prve stopnje z dne 21. novembra 1996 v zadevi Syndicat des producteurs de viande bovine in drugi proti Komisiji,
         T-53/96, Recueil, str. II-1579, točka 21, in navedeno sodno prakso). Da bi zadostila tem zahtevam, bi morala tožba, s katero
         se zahteva povrnitev škode, ki naj bi jo povzročila institucija Skupnosti, vsebovati elemente, s katerimi bi identificirali
         ravnanje, ki ga tožeča stranka očita instituciji, razloge zaradi katerih meni, da med ravnanjem in zatrjevano škodo obstaja
         vzročna zveza, ter vrsto in obseg te škode (glej zlasti sodbo Sodišča prve stopnje z dne 8. junija 2000 v zadevi Camar in
         Tico proti Komisiji in Svetu, T-79/96, T-260/97 in T-117/98, Recueil, str. II-2193, točka 181, in navedeno sodno prakso).

      29      V tem primeru pisanje tožeče stranke ni popolnoma določeno in jasno. Glede tega Komisija trdi, da iz pisanja tožeče stranke
         ni mogoče razbrati delovanja, ki se očita Središču. Ta nedoločenost in vrzeli Komisiji ne dovoljujejo, da bi polno pripravila
         obrambo, Sodišču prve stopnje pa ne omogočajo, da bi presodilo o dejstvih zadeve.

      30      Poleg tega Komisija v bistvu zatrjuje, da pisanja tožeče stranke ne vsebujejo nobenega dokaza o resničnosti zatrjevane škode
         niti začasne ocene te.

      31      Končno se tožeča stranka omejuje na to, da v splošnem povezuje poplavo svoje zgradbe z razlitjem zadevnega zbiralnika, ne
         da bi kakorkoli razložila, kako je dogodek potekal, in tudi ni predložila podatkov o razlogih, zaradi katerih je po njenem
         mnenju izvor razlitja ravno v tretjem delu zbiralnika.

      32      Dodaja, da pripravljalni ukrepi, ki jih predlaga tožeča stranka, ne morejo popraviti nedoločnosti njenih pisanj.

      33      Tožeča stranka v bistvu trdi, da sta bila predmet spora in kratek povzetek tožbenih razlogov primerno navedena v njenih pisanjih
         in da tožba posledično izpolnjuje pogoje, navedene v členu 44(1)(c) Poslovnika. Dodaja, da ni bila dolžna priskrbeti tehničnih
         obrazložitev o dogodku, katerega žrtev je bila. Sicer pa v glavnem poudarja, da bodo pripravljalni ukrepi, ki jih predlaga
         Sodišču prve stopnje, omogočili ugotovitev resničnost njenih trditev.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      34      Na podlagi člena 44(1)(c) Poslovnika mora vsaka tožba vsebovati navedbo predmeta spora in kratek povzetek tožbenih razlogov.

      35      Ta zahteva je bila natančno opredeljena v sodni praksi, na katero se sklicuje Komisija v zgoraj navedeni točki 28.

      36      V tem primeru iz tožbe z zadostno mero jasnosti izhaja, da tožeča stranka v glavnem očita Komisiji, da ji je odklonila dostop
         do tretjega dela zbiralnika, da bi ugotovila, v kakšnem stanju in zakaj je prišlo do razlitja, ter da je opustila vzdrževanje
         in dela na tretjem delu zbiralnika, da bi tako preprečila oziroma se izognila razlitjem.

      37      Vsekakor je treba, prvič, v zvezi z odklonitvijo dostopa do tretjega dela zbiralnika, glede na to, da ni nobenih trditev o
         škodi in nobenega odškodninskega zahtevka, povezanega s to odklonitvijo, očitek o tej odklonitvi šteti za predlog za pripravljalni
         ukrep ogleda. Torej bo treba to trditev preizkusti v okviru obravnavanja predlaganih pripravljalnih ukrepov.

      38      Drugič, glede zatrjevane opustitve vzdrževanja in del na tretjem delu zbiralnika tožeča stranka v vlogi navaja, da so vzrok
         za poplavo njene nepremičnine, in zahteva povračilo škode, ki je nastala na različnih delih njene zgradbe in stvareh, ki jih
         na kratko navaja v tožbi. Treba je torej ugotoviti, da ko gre za elemente škode, ki naj bi po trditvah nastali zaradi opustitve
         vzdrževanja in del na tretjem delu zbiralnika, tožba izpolnjuje pogoje iz člena 44(1)(c) Poslovnika.

      39      Treba je tudi poudariti, da tožeča stranka zahteva tudi povračilo bodoče premoženjske škode ter utrpljene in bodoče nepremoženjske
         škode, ne da bi pri tem predložila kakršenkoli element, ki bi omogočil ocenitev njene vrste in obsega. Ti elementi škode ne
         izpolnjujejo zahtev iz člena 44(1)(c) Poslovnika, kot jih razlaga sodna praksa, na katero je opozorjeno v zgoraj navedeni
         točki 28.

      40      V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da je tožba dopustna, kolikor se z njo zahteva povrnitev zatrjevane škode na različnem
         premoženju, ki je na kratko navedeno v tožbi, zaradi zatrjevane opustitve vzdrževanja in del na tretjem delu zbiralnika.

       Temelj
       Uvodne ugotovitve
      41      V skladu z ustaljeno sodno prakso je treba spomniti, da sta nastanek nepogodbene odgovornost Skupnosti v smislu člena 188,
         drugi odstavek, AE in uveljavitev pravice do nadomestila odvisna od podanosti celote pogojev v zvezi z nezakonitostjo očitanega
         ravnanja institucije Skupnosti, resničnostjo škode in obstojem vzročne zveze med ravnanjem in zatrjevano škodo (glej zlasti
         sodbo z dne 27. marca 1990 v zadevi Grifoni proti Evropski skupnosti za atomsko energijo, C-308/87, Recueil, str. I-1203,
         točka 6, in navedeno sodno prakso).

      42      Glede tega so lahko samo akti ali ravnanja, ki jih je mogoče pripisati instituciji ali organu Skupnosti, podlaga za odgovornost
         Skupnosti (glej v tem smislu sodbi Sodišča z dne 10. julija 1985 v zadevi CMC in drugi proti Komisiji, 118/83, Recueil, str.
         2325, točka 31, in z dne 23. marca 2004 v zadevi Varuh človekovih pravic proti Lamberts, C-234/02 P, Recueil, str. I-2803,
         točka 59).

      43      Tožbo je treba v celoti zavrniti, če eden od teh pogojev ni izpolnjen, pri čemer ni treba obravnavati drugih pogojev (glej
         sodbo Sodišča prve stopnje z dne 20. februarja 2002 v zadevi Förde-Reederei proti Svetu in Komisiji, T-170/00, Recueil, str.
         II-515, točka 37, in navedeno sodno prakso).

      44      Ob upoštevanju teh ugotovitev je treba preizkusiti trditve strank o tem, ali je podana odgovornost Komisije.

       Trditve strank
      45      Tožeča stranka Komisiji in/ali Središču očita, da sta opustila vzdrževanje in/ali dela, ki so bila potrebna na tretjem delu
         zbiralnika, da bi preprečila ali se izognila ponavljajočim se razlitjem zadevnega zbiralnika, kljub njegovi očitni nevarnosti
         zaradi premajhne hidravlične zmogljivosti, za katero je Komisija vedela že od razlitja zbiralnika leta 1992. Vzrok za nastalo
         škodo je premajhna zmogljivost tretjega dela zbiralnika, ki ne more sprejeti vse vode iz drugega dela (glej zgoraj navedeno
         točko 12).

      46      Da se to dejanje lahko pripiše Komisiji in/ali Središču, je razvidno iz več dejavnikov.

      47      Prvič, tretji del zbiralnika, ki je na zemljišču, kjer je postavljeno Središče, mu je dan v izključno uporabo in ni dostopen
         tretjim, ker je na podlagi člena 1 priloge F k sporazumu SRS to zemljišče nedotakljivo in se ga ne sme preiskovati, zaseči
         ter ne more biti predmet upravnih in sodnih prisilnih ukrepov.

      48      Sicer pa je splošno znano, da je bilo za vzdrževanje nepeljav in popravilo poškodb na delu zbiralnika, ki se nahaja na zemljišču
         Središča, vedno pristojno Središče s posredovanjem svojih uradnikov in tehnikov, naloga Komisije pa je, da dokaže nasprotno.

      49      Končno, tožeča stranka navaja izjavo odgovorne osebe iz Ufficio tecnico comunale (občinska tehnična služba, v nadaljevanju:
         UTC Ispra) z dne 16. marca 1999, po kateri občinska uprava ni odgovorna za vzdrževanje in upravljanje tretjega dela zbiralnika,
         ker se nahaja na zemljišču Središča.

      50      Prvič, očitano ravnanje ni zakonito, ker krši obveznosti, določene v členu 9(3) Sklepa Komisije 96/282, po katerem generalni
         direktor Središča v imenu Komisije sprejme vse potrebne ukrepe za zagotovitev varnost ljudi in objektov, za katere je odgovoren.
         Ne glede na to, kar zatrjuje Komisija, se ta določba uporabi v tem primeru, kajti objekti za odtok odpadne vode iz Središča
         se priključijo strukturam, postavljenim v njeno izključno varstvo, in posledično spadajo v okvir izvrševanja njene institucionalne
         vloge in njenih dejavnosti. Še več, Skupnost je že prevzela odgovornost zaradi kršitve obveznosti, za katere je pristojna
         na podlagi člena 10(3) Sklepa Komisije z dne 13. januarja 1971 (71/57/Euratom) o reorganizaciji Središča (UL L 16, str. 14),
         katerega vsebina je podobna tisti iz člena 9(3) Sklepa Komisije 96/282 (sodba Sodišča z dne 3. februarja 1994 v zadevi Grifoni
         proti ESAE, C-308/87, Recueil, str. I-341).

      51      Drugič, nezakonitost zadevnega ravnanja izhaja iz dejstva, da je ta v nasprotju s sporazumom SRS, ki je namenjen zlasti ohranitvi
         in varovanju javne varnosti ljudi, ki živijo v bližini objektov Središča.

      52      Tretjič, nezakonitost očitanega ravnanja izhaja iz členov 2043 in 2051 italijanskega civilnega zakonika, ki ga je treba uporabiti
         v tem primeru, saj člen 188, drugi odstavek, AE, čeprav napotuje na splošna pravna načela, ki so skupna državam članicam,
         ne izključuje možnosti, da se uveljavlja kršitev posebnih pravil italijanskega prava (glej v tem smislu sklepne predloge generalnega
         pravobranilca M. Tesaura k zgoraj v točki 41 navedeni sodbi Grifoni proti ESAE, Recueil, str. I-1212, točka 17).

      53      Tako po eni strani člen 2043 italijanskega civilnega zakonika uzakonja načelo neminem laedere, ki je skupno pravom držav članic in ga je treba uporabiti v tem primeru, ker je Komisija in/ali Središče kršila splošno
         načelo pazljivosti in skrbnosti.

      54      Po drugi strani je Skupnost odgovorna za očitano ravnanje na podlagi člena 2051 italijanskega civilnega zakonika, v katerem
         je določena preprosta domneva o krivdi osebe, ki je zadolžena za nadzor nad neko stvarjo. V tem primeru je bilo Središče zadolženo
         za nadzor nad tretjim delom zbiralnika, da je lahko z njim tudi izključno razpolagalo kot s pritiklino zemljišča, katerega
         lastnik je in v okviru katerega uživa imuniteto.

      55      Tožeča stranka dodaja, da sodna praksa Corte suprema di cassazione (italijansko vrhovno kasacijsko sodišče) navaja, da se
         člen 2051 italijanskega civilnega zakonika uporablja za javno upravo za državno ali javno premoženje, ki ni podvrženo splošni
         in neposredni uporabi skupnosti – kot je to pri zbiralniku za odpadno vodo –, ki zaradi svoje omejene površine dopuščajo nadzor
         in ustrezno kontrolo s strani upravnika.

      56      Komisija zatrjuje, prvič, da Središče ne izvršuje niti najmanjšega nadzora na tretjem delu zbiralnika in da posledično odgovornosti
         za opustitev vzdrževanja ali del na tem tretjem delu ne more pripisati Komisiji ali Središču.

      57      Glede tega poudarja, da je v členu 3 priloge F k sporazumu SRS določeno, da italijanske oblasti na prošnjo Komisije uporabljajo
         svoja pooblastila, da zagotovijo Središču vse potrebne javne storitve. V tem členu je določeno nadalje, da Komisija sprejme
         vse koristne ukrepe, da lahko kvalificirani zastopniki za zadevne javne storitve, ki jih sama potrdi, nadzorujejo, popravljajo
         in vzdržujejo objekte, ki so povezani s storitvami, v notranjosti Središča. Iz tega člena bi se lahko sklepalo, da se „ekstrateritorialnost
         zemljišča, [na katerem je] Središče, ne upošteva“, zato da lahko odobreni tehniki opravijo vzdrževalna dela in popravilo objektov,
         ki zagotavljajo javne storitve.

      58      Po mnenju Komisije te določbe iz sporazuma SRS ne bi bile niti „prekoračene“ niti razveljavljene ali spremenjene z izjavo
         odgovornega pri UTC Ispri, ki zatrjuje, da občinska uprava ni odgovorna niti za vzdrževanje niti za upravljanje zbiralnika,
         ki se nahaja na zemljišču, na katerem je Središče. Prvič, ta izjava presega pooblastila odgovornega pri UTC Ispri, ki ni pooblaščen,
         da ugotavlja civilno odgovornost občinske uprave, katere del je. Polega tega bi bila v očitnem nasprotju z vsebino pisma z
         dne 7. oktobra 1992, omenjenega v zgoraj navedeni točki 16, v katerem je navedeno, da je občinsko posredovanje bila samostojna
         pobuda občinske uprave, ki tudi prevzema vso odgovornost zanjo. Končno, izjava odgovornega pri UTC Ispri ne utemeljuje odgovornosti
         Središča za vzdrževanje zbiralnika.

      59      Zadevne določbe sporazuma SRS ne morejo biti več postavljene pod vprašaj zaradi dejstva, da je Središče včasih presodilo,
         da je koristno, da samo izvede določena dela na objektih, ker so bila ta dela vedno izvršena na zahtevo lokalne uprave. Natančneje,
         glede del iz leta 1990 na delu zbiralnika, ki je na zemljišču Središča, so bila ta izvršena na podlagi prošnje Ferrovie dello
         Stato in občinske uprave.

      60      Drugič, glede zatrjevane nezakonitosti opustitve vzdrževanja in del na tretjem delu Komisija poudarja, da se ta tožba omejuje
         na to, da to opustitev le očita, pri čemer pa ne navaja, niti kakšna bi morala biti ta dela in vzdrževanje, za katera tožeča
         stranka trdi, da so bila opuščena, niti kakšna bi lahko bila narava nezakonitega ravnanja Skupnosti.

      61      Dodaja, da nobena od določb, na katere se sklicuje tožeča stranka, ni bila kršena.

      62      Na začetku zatrjuje, da mora biti, v nasprotju z razlago člena 9 odločbe 96/282, ki jo je predlagala tožeča stranka, obveznost
         direktorja Središča – da sprejme vse potrebne ukrepe za zagotovitev varnosti oseb in objektov, za katere je odgovoren in jih
         določa ta člen – omejena na dejavnosti, ki so značilne za Središče in zaradi katerih Skupnost prispeva za uresničevanje raziskovalnih
         programov Skupnosti. Upravljanje in vzdrževanje zbiralnikov odpadne vode, ki so na zemljišču Središča, ne sodita v krog teh
         dejavnosti. Ugovarja temu, da bi iz zgoraj v točkah 41 in 50 navedene sodbe Grifoni proti ESAE izhajalo, da je bila odgovornost
         ESAE potrjena iz naslova člena 10 Sklepa Komisije 71/57, enakega členu 9 iz Sklepa Komisije 96/282.

      63      Komisija nadalje trdi, da se, čeprav ji je s členom 16 iz priloge F k sporazumu SRS naložena dolžnost, da sprejeme posebne
         ukrepe glede varnosti in varovanja javnega zdravja, ta določba, brana ob upoštevanju preambule in ostalih določb sporazuma
         SRS, nanaša posebej na nevarnosti požarov in nevarnosti ionizirajočih sevanj, za kar pa ne gre v tem primeru.

      64      Poleg tega meni da, ker nobena institucija in noben organ Skupnosti nista dolžna nadzorovati zbiralnikov odpadnih vod, je
         lahko odgovornost Skupnosti podana le, ker so njene institucije ali organi kršili najbolj osnovna pravila običajne pazljivosti.
         V tem pogledu je Sodišče prve stopnje že presodilo, da nepogodbena odgovornost neke institucije ni podana, če ni nezakonitega
         ravnanja (sodba Sodišča prve stopnje z dne 29. novembra 2000 v zadevi Eurocoton in drugi proti Svetu, T-213/97, Recueil, str.
         II-3727.

      65      Po mnenju Komisije sklicevanje tožeče stranke na določbe italijanskega civilnega prava ni ustrezno. Člen 188, drugi odstavek,
         AE napotuje le na splošna pravna načela iz držav članic, ne pa na posebne določbe različnih nacionalnih pravnih redov (zgoraj
         v točki 50 navedena sodba Grifoni proti ESAE, točka 8). Argumenti, na katere se v podporo nasprotnega sklicuje tožeča stranka,
         nimajo nobene podpore v sklepnih predlogih generalnega pravobranilca M. Tesaura k zgoraj v točki 52 navedeni sodbi Grifoni
         proti ESAE. V vsakem primeru prej navedena sodba Grifoni proti ESAE in sklepni predlogi generalnega pravobranilca M. Tesaura
         k tej sodbi izrecno izključujejo, da se lahko nastala škoda ugotovi in nadomesti le v skladu z italijansko ureditvijo nepogodbene
         odgovornosti.

      66      Ugovarja temu, da je bilo pravilo določeno s členom 2051 italijanskega civilnega zakonika, po katerem je „vsakdo odgovoren
         za škodo, povzročeno s stvarmi, za katere odgovarja, razen če dokaže, da je šlo za naključje“, sprejeto v predpisih in sodni
         praksi Skupnosti. Nasprotno, ta določba, s katero se dopušča odgovornost nekoga, ki ni neposreden povzročitelj škode, ni v
         skladu s pogoji, ki jih trenutno zahteva sodna praksa za nastanek nepogodbene odgovornosti institucij.

      67      V vsakem primeru pogoji, ki so določeni v členu 2051 italijanskega civilnega zakonika, v tem primeru niso izpolnjeni. Po eni
         strani nobena institucija Skupnosti ni bila pristojna za nadzor zbiralnika, zato posledično Skupnost ne more biti odgovorna
         za morebitno škodo, ki jo ta povzroči. Po drugi strani tožeča stranka ni dokazala vzročne zveze med stvarjo, ki naj bi bila
         pod nadzorom, in škodo. V bistvu ni izkazano, da je poplavo poslopja tožeče stranke zares povzročilo razlitje omenjenega dela
         zbiralnika, ki se nahaja na zemljišču Središča.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      68      Najprej je treba preveriti, ali je v skladu s sodno prakso, omenjeno v zgoraj navedeni točki 42, očitano ravnanje, in sicer
         opustitev del in/ali vzdrževanja na tretjem delu zbiralnika, treba pripisati instituciji ali organu Skupnosti.

      69      Glede tega je treba poudariti, prvič, da v nasprotju s tem, kar trdi tožeča stranka (glej zgoraj navedeno točko 47), nikjer
         iz sporazuma SRS ne izhaja, da je Skupnost odgovorna za tretji del zbiralnika.

      70      Kot prvo, trditev, da je Skupnost odgovorna za tretji del zbiralnika, ker iz sporazuma SRS izhaja, da noben tretji nima dostopa
         do njega, ni utemeljena.

      71      Seveda, kot to trdi tožeča stranka, v skladu s členom 1 priloge F k sporazumu SRS, sta Središče in zemljišče, na katerem je
         to postavljeno, nedotakljivi, ne sme se ju preiskovati, zaseči, zapleniti ali razlastiti ter uživata imuniteto proti vsem
         upravnim in sodnim prisilnim ukrepom. Kljub temu iz člena 3 iste priloge izhaja, da mora Komisija kljub imuniteti kvalificiranim
         zastopnikom za javne storitve, ki jih potrdi, dovoliti da nadzorujejo, popravljajo in vzdržujejo objekte, ki so povezani s
         storitvami, v notranjosti Središča.

      72      Med strankama ni sporno, da je storitev zbiranja odpadnih voda, ki je nudena Središču prek zadevnega zbiralnika, javna storitev
         v smislu člena 3 priloge F k sporazumu SRS. Glede tega je treba poudariti, da je na pisno vprašanje Sodišča prve stopnje Komisija
         pisno potrdila, ne da bi ji v tej točki tožeča stranka oporekala, da je bilo občini Ispra naloženo nudenje javne storitve
         zbiranja odpadnih voda v Središču. Zato je za potrebe tega postopka treba upoštevati, da so nadzorovanje, popravljanje in
         vzdrževanje tretjega dela zbiralnika naloge občinske uprave Ispre, katere kvalificirani predstavniki, ki jih odobri Komisija,
         imajo dostop do tretjega dela zbiralnika.

      73      Nato je treba poudariti, da nobena druga določba sporazuma SRS ne more biti podlaga za to, da se očitano ravnanje pripiše
         Skupnosti. Seveda je v členu 1 sporazuma SRS, na kateri se tožeča stranka sploh ni sklicevala, določeno, kratko povedano,
         da italijanska vlada da na razpolago Skupnosti Središče in zemljišče, na katerem je zgrajen, za plačilo letne najemnine. Vendar
         pa to dajanje na razpolago, ki je določeno v tem členu, ne pomeni prenosa odgovornosti na tretjem delu zbiralnika na Skupnost.
         V bistvu je ta člen treba brati v povezavi z drugimi določbami sporazuma SRS, zlasti s členom 3 priloge F k temu sporazumu,
         iz katerega sledi, kot je bilo poudarjeno v zgoraj navedeni točki 72, da so nadzor, popravila in vzdrževanje tretjega dela
         zbiralnika naloga tistega, ki je zadolžen za nudenje javnih storitev zbiranja odpadnih voda. Pod temi pogoji člena 1 sporazuma
         SRS ni mogoče razlagati tako, da prenaša odgovornost na tretjem delu zbiralnika na Skupnost.

      74      Sporazum SRS torej ne more biti podlaga za to, da se očitano ravnanje pripiše Središču ali katerikoli drugi instituciji ali
         organu Skupnosti.

      75      Drugič je treba poudariti, da nasprotno s tem, kar na kratko trdi tožeča stranka (glej zgoraj navedeno točko 47), odgovornost
         za očitano ravnanje ne more izhajati iz dejstva, da je tretji del zbiralnika dan v izključno uporabo Središču. V bistvu je
         treba ugotoviti, kot je bilo navedeno v točkah 12 in 14 te sodbe, da zbiralnik kot celota, vključno s tretjim delom, zbira
         odpadne vode, ki izvirajo z območja občine Ispra, in tiste, ki izvirajo z zemljišča, na katerem je postavljeno Središče. Drugače
         pa je iz ugotovitev, navedenih v točki 72 te sodbe, razvidno, da so dela na tretjem delu zbiralnika naloga občinske uprave
         v Ispri. Ker tretji del zbiralnika ni bil dan v izključno uporabo Središču, zatrjevana izključnost uporabe ne more biti podlaga
         za to, da se očitano ravnanje pripiše Skupnosti.

      76      Tretjič, treba je preizkusiti, ali je, kot to v bistvu zatrjuje tožeča stranka, tako imenovano opustitev vzdrževanja in/ali
         del na tretjem delu zbiralnika mogoče pripisati Skupnosti zaradi splošno znanega ravnanja uradnikov in tehnikov Središča.

      77      Glede tega je treba poudariti, da ni sporno, da je Središče v letu 1990 nadomestilo nepokrite cevi s cevjo, s premerom 100
         cm, na prvem segmentu tretjega dela zbiralnika.

      78      Seveda Komisija trdi, da je Središče opravilo dela na zahtevo Ferrovie dello Stato ali občinske uprave v Ispri. Sodišče prve
         stopnje je povabilo Komisijo, naj predloži vse dokumente, ki bi dokazovali obstoj zatrjevanih zahtev, vendar pa Komisija dokazov
         o obstoju teh zahtev ni predložila. Pri teh pogojih je treba za potrebe tega postopka šteti, da je Središče z deli na prvem
         segmentu tretjega dela zbiralnika pričelo na svojo pobudo.

      79      Sicer pa je na obravnavi izvedenec Komisije navedel, da so službe Središča redno nadzorovale in vzdrževale tretji del zbiralnika.

      80      Do teh posegov tehničnih služb Središča je prišlo na spontano pobudo in ne gre za obveznost institucij ali organov Skupnosti
         na podlagi sporazuma SRS. V bistvu, kot je bilo navedeno v točki 72 te sodbe, so nadzor, popravila in vzdrževanje tretjega
         dela zbiralnika na podlagi sporazuma SRS naloge subjekta, ki mu je naloženo izvajanje storitev zbiranja odpadnih voda v Središču.
         Ugotoviti je torej treba, da je s temi posredovanji Središče opravljalo tuj posel.

      81      Vendar pa dejstvo, da so tehnične službe Središča opravljale tuje posle, s tem da so spontano posredovale ob določenih priložnostih
         na tretjem delu zbiralnika, nikakor ne pomeni, da je vsako opustitev del ali vzdrževanja na tem delu zbiralnika od takrat
         naprej mogoče pripisati Središču in posledično Skupnosti.

      82      Tako vmešavanje ima le ta učinek, da Središču nalaga, da dobro izvede poslovodske akte, ki si jih je zadalo za nalogo. Tako
         se vodenje poslov, ki si ga je naložilo Središče z namestitvijo zaprte cevi na prvem segmentu tretjega dela zbiralnika leta
         1990, ne nanaša tudi na izvrševanje del, potrebnih za zagotovitev v letu 2002 zadostnega pretoka vode v tretjem delu zbiralnika,
         to še toliko manj, ker, kot je to poudarila Komisija na obravnavi, tožeča stranka pa temu ni ugovarjala, Skupnost nima nobenega
         nadzora nad količino odpadnih voda, ki se izlivajo v ta tretji del.

      83      Sicer pa vodenje poslov, ki si ga je naložilo Središče, s tem da je spontano nadzorovalo in redno vzdrževaol tretji del, pokriva
         le dejansko izvršene naloge in se ne more raztezati na zatrjevano opustitev nadzora ali vzdrževanja, kar ostaja odgovornost
         tistega, ki je zadolžen za nudenje storitev zbiranja odpadnih voda za Središče.

      84      Poleg tega v tem primeru ni niti izkazano niti zatrjevano, da očitano ravnanje, in sicer opustitev del in/ali vzdrževanja
         na tretjem delu zbiralnika, pomeni neustrezno izvršitev vodenja poslov, ki si ga je naložilo Središče.

      85      Tudi če štejemo, da tožeča stranka, s tem ko zatrjuje premajhno hidravlično zmogljivost tretjega dela zbiralnika, implicitno
         trdi, da dela, ki jih je izvršilo Središče leta 1990, pomenijo neustrezno vodenje tujih poslov, je vseeno treba ugotoviti,
         da namestitve zaprte cevi, s premerom 100 cm, na prvem segmentu tretjega dela zbiralnika, ni mogoče šteti za neustrezno vodenje
         poslov, ki si ga je naložilo Središče.

      86      V bistvu je treba ugotoviti, da je premer cevi, ki jo je postavilo Središče na prvem segmentu tretjega dela zbiralnika, natančno
         enak premeru prej obstoječe zaprte cevi, položene na drugem segmentu tretjega dela zbiralnika. Dela, ki jih je izvršilo Središče
         leta 1990, torej niso vplivala na hidravlično zmogljivost tretjega dela zbiralnika. V navedenih okoliščinah zatrjevane premajhne
         hidravlične zmogljivosti tretjega dela zbiralnika v nobenem primeru ni mogoče pripisati Središču.

      87      Iz prej navedenega izhaja, da spontana posredovanja tehničnih služb Središča ne morejo povzročiti, da bi se očitano ravnanje
         pripisalo Skupnosti.

      88      Četrtič, treba je preizkusiti, ali je očitano ravnanje mogoče prisati Skupnosti zaradi izjave odgovorne osebe pri UTC Ispra,
         v kateri ta zatrjuje, da občinska uprava, katere del je, ni odgovorna za tretji del zbiralnika.

      89      Glede tega, neodvisno od vprašanja, ali je oseba, odgovorna za to občinsko službo pristojna za dajanje izjav o vprašanjih
         odgovornosti uprave, katere del je, je treba poudariti, da njena izjava izključuje odgovornost občinske uprave na tretjem
         delu zbiralnika le, ker se ta del nahaja na zemljišču, ki je v lasti Skupnosti. Iz člena 1 sporazuma SRS izhaja, da Skupnost
         ni lastnica zadevnih zemljišč. V bistvu je v tej določbi določeno predvsem, da je italijanska vlada dala Skupnosti na razpolago
         Središče in pripadajoče zemljišče za plačilo letne najemnine. Sicer pa tožeča stranka niti ne dokazuje niti ne trdi, da je
         izjava odgovornega pri UTC Ispra spremenila sporazum SRS. V teh okoliščnah je treba šteti, da ta izjava ne dokazuje, da je
         očitano ravnanje treba pripisati instituciji ali organu Skupnosti.

      90      Petič, treba je tudi preučiti, ali se lahko očitano ravnanje pripiše Skupnosti zaradi določb, za katere tožeča stranka trdi,
         da so bile kršene.

      91      Glede tega je treba najprej poudariti, da je v členu 9(3) Sklepa Komisije 96/282, katerega kršitev se zatrjuje, navedeno le,
         da generalni direktor Središča sprejme vse potrebne ukrepe, da zagotovi varnost objektov, za katere odgovarja. Ta določba
         sama po sebi torej ne more biti podlaga za zatrjevano opustitev del in/ali vzdrževanja na tretjem delu zbiralnika, če se ne
         dokaže, da za zadevni del objekta odgovarja generalni direktor Središča. Tožeča stranka ni predložila nobenega elementa, na
         podlagi katerega bi bilo mogoče šteti, da je tretji del zbiralnika objekt, za kateri je odgovoren direktor Središča. Nasprotno,
         kot je bilo poudarjeno v zgoraj navedeni točki 72, iz člena 3 priloge F k sporazumu SRS izhaja, da je občina Ispra zadolžena
         za nudenje storitev zbiranja odpadnih voda iz Središča, tako da tretjega dela zbiralnika ni mogoče šteti za objekt, za kateri
         je odgovorno Središče. V teh okoliščinah se s členom 9(3) Sklepa Komisije 96/282 ne dopušča, da bi se na njegovi podlagi očitano
         ravnanje pripisalo Skupnosti.

      92      Tožeča stranka nato zatrjuje kršitev sporazuma SRS, v katerem je po njenem mnenju določeno, da mora Središče ohranjati in
         varovati javno varnost. Kot to pravilno navaja Komisija, je člen 16(1) priloge F k sporazumu SRS edina določba tega sporazuma,
         ki se nanaša na varnost in varovanje javnega zdravja. Glede varstva in varovanja javnega zdravja je ta določba upoštevna le
         pri preprečevanju požarov in nevarnosti, ki izvirajo iz ionizirajočih sevanj. V tem primeru tožeča stranka ne navaja nobenega
         argumenta, na podlagi katerega bi bilo mogoče šteti, da se očitano ravnanje nanaša na preprečevanje požarov ali nevarnosti,
         ki izvirajo iz ionizirajočih sevanj. V teh okoliščinah je treba skleniti, da očitanega ravnanja ni mogoče pripisati Skupnosti
         na podlagi obveznosti Središča, da skrbi za varstvo in varovanje javnega zdravja, kot je to določeno v členu 16(1) priloge
         F k sporazumu SRS.

      93      Na koncu tožeča stranka zatrjuje, da se z očitanim ravnanje vzpostavlja nepogodbena odgovornost Skupnosti na podlagi določb
         členov 2043 in 2051 italijanskega civilnega zakonika.

      94      Glede člena 2043 italijanskega civilnega zakonika, tudi če se strinjamo s tožečo stranko, da ta določba uzakonja načelo neminem laedere in da je to načelo skupno pravom držav članic in bi ga bilo treba v tem primeru uporabiti zaradi kršitve splošnega načela
         pazljivosti in skrbnosti s strani Komisije in/ali Središča, je treba vendarle ugotoviti, da tožeča stranka ne zatrjuje nobenega
         razloga, zaradi katerega bi bila Komisija in/ali Središče zavezana paziti in skrbeti za tretji del zbiralnika. V teh okoliščinah
         je treba ugotoviti, da na podlagi te določbe očitanega ravnanja ni mogoče pripisati Skupnosti.

      95      Glede člena 2051 italijanskega civilnega zakonika je treba ugotoviti, tudi če se strinjamo, da ta določba italijanskega prava
         predstavlja splošno načelo, ki je skupno pravom držav članic, da tožeča stranka ni dokazala, da je nadzor nad tretjim delom
         zbiralnika naloga institucije ali organa Skupnosti. Dejansko, v nasprotju s tem, kar zatrjuje tožeča stranka, nadzor nad zbiralnikom
         s strani institucije ali organa Skupnosti ni posledica lastništva zemljišča, na katerem je postavljeno Središče, ker, kot
         je bilo to nakazano v zgoraj navedeni točki 89, nobena institucija ali organ Skupnosti ni lastnik tega zemljišča. Zato iz
         tega, čeprav je res, da je tretji del zbiralnika pritiklina zemljišča, na katerem se nahaja, nikakor ne sledi, da je v lasti
         Skupnosti. Ta argument je torej treba zavrniti.

      96      Prav tako je treba zavrniti argument, po katerem je nadzorstvo tretjega dela zbiralnika naloga Komisije ali Središča, ker
         v skladu s členom 1 priloge F k sporazumu SRS tretje osebe do njega nimajo dostopa. Dejansko, kot je bilo poudarjeno v zgoraj
         navedeni točki 71, je Komisija na podlagi člena 3 priloge F k sporazumu SRS zavezana k dvigu imunitete, določene v členu 1
         k prilogi F k sporazumu SRS, da lahko dovoli službam, ki opravljajo javne storitve, da nadzorujejo, popravljajo in vzdržujejo
         pripadajoče objekte v okviru Središča. V teh okoliščinah se ni mogoče uspešno sklicevati na zatrjevano imuniteto zemljišča,
         na katerem je postavljeno Središče, da bi se dokazalo, da Komisija in/ali Središče nadzorujeta tretji del zbiralnika.

      97      Za nadzor nad tretjim delom zbiralnika Komisija in/ali Središče tudi nista odgovorna, ker naj bi ta del bil v izključni uporabi
         Središča. Dejansko, poleg ugotovitve v prejšnji točki, kot je bilo poudarjeno v zgoraj navedeni točki 75, da zbiralnik, vključno
         s tretjim delom, zbira odpadne vode z območja občin Ispra in s Središča, za tretji del ne moremo šteti, da ga uporablja izključno
         Komisija in/ali Središče.

      98      Iz vsega navedenega izhaja, da se zatrjevana opustitev vzdrževanja in/ali dela na tretjem delu zbiralnika ne more pripisati
         instituciji ali organu Skupnosti. V teh okoliščinah in v delu, v katerem je dopustna, je tožbo treba zavrniti kot neutemeljeno,
         pri čemer pa ni treba preverjati, ali so drugi pogoji za nepogodbeno odgovornost Skupnosti v tem primeru podani.

       Predlog za pripravljalne ukrepe
      99      Tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj opravi pripravljalne ukrepe, da bi dokazala trditve, ki jih postavlja. Natančneje,
         trdi, da je treba pridobiti informacije pri direktorju in zastopnikih Središča ter pri italijanskih oblasteh, ki so posredovale
         na kraju poplave. Navaja, da je treba dopustiti dokaz s pričevanjem in si v tem pogledu pridržuje pravico, da naknadno navede
         imena prič, ki naj se jih zasliši. Na koncu uveljavlja, da je treba, da bi se dokazalo zatrjevana dejstva, vključno z nastalo
         in bodočo škodo, opraviti ogled kraja in/ali pridobiti izvedensko mnenje.

      100    V tem pogledu je treba poudariti, da tožeča stranka ne navaja niti natančnih dejstev, ki naj bi bila s temi ukrepi ugotovljena,
         niti kako naj bi se s pomočjo teh ukrepov lahko dokazalo, da sta institucija ali organ Skupnosti odgovorna za očitano ravnanje.
         V teh okoliščinah je treba predloge za pripravljalne ukrepe zavrniti.

       Stroški
      101    V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.

      102    Ker tožeča stranka ni uspela s predlogi, se ji naloži poleg njenih stroškov še stroške, ki jih je priglasila Komisija, v skladu
         s predlogi le-te.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE PRVE STOPNJE (drugi senat)
      razsodilo :
      1)      1. Tožba se zavrne kot nedopustna v delu, ki se nanaša na predlog za povračilo nastale nedoločene premoženjske škode in nastale
            ali bodoče nedoločene nepremoženske škode.
      2)      2. V preostalem se tožba zavrne kot neutemeljena.
      3)      3. Predlogi za pripravljalne ukrepe se zavrnejo.
      4)      4. Tožeča stranka poleg svojih stroškov nosi tudi stroške, ki jih je priglasila Komisija.

               Pirrung

                Meij

                Pelikánová

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu,

               Sodni tajnik

                      Predsednik

               E. Coulon

                      J. Pirrung

         *Jezik postopka: italijanščina.