title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 11. oktobra 2007.#Erika Waltraud Ilse Hollmann proti Fazenda Pública.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Supremo Tribunal Administrativo - Portugalska.#Neposredno obdavčenje - Obdavčitev kapitalskega dobička od nepremičnin - Prost pretok kapitala - Osnova za odmero davka - Diskriminacija - Doslednost davčnega sistema.#Zadeva C-443/06.

text:
      Zadeva C-443/06
      Erika Waltraud Ilse Hollmann
      proti
      Fazenda Pública
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Supremo Tribunal Administrativo)
      „Neposredno obdavčenje – Obdavčitev kapitalskega dobička od nepremičnin – Prosti pretok kapitala – Osnova za odmero davka – Diskriminacija – Doslednost davčnega sistema“
      Povzetek sodbe
      1.        Vprašanja za predhodno odločanje – Pristojnosti Sodišča – Meje
      (člen 234 ES)
      2.        Pravo Skupnosti – Načela – Enako obravnavanje –  Diskriminacija zaradi nacionalne pripadnosti
      (člena 7 ES  in 56 ES)
      3.        Prosti pretok kapitala – Omejitve – Davčna zakonodaja
      (člen 56 ES)
      1.        Če se Sodišče v postopku, uvedenem na podlagi člena 234 ES, ni dolžno opredeliti o združljivosti določb notranjega prava z
         določbami prava Skupnosti, ker je presoja teh določb v pristojnosti nacionalnih sodišč, je kljub temu pristojno, da predložitvenemu
         sodišču posreduje vse elemente razlage prava Skupnosti, ki mu omogočijo presojo združljivosti teh določb z ureditvijo Skupnosti.

      (Glej točko 18.)
      2.        Člen 12 ES se uporablja samostojno le v primerih, ki jih ureja pravo Skupnosti, za katere pa Pogodba ES ne določa posebnih
         pravil prepovedi diskriminacije. Pogodba določa v členu 56 ES predvsem posebno pravilo prepovedi diskriminacije na področju
         prostega pretoka kapitala.

      (Glej točki 28 in 29.)
      3.        Člen 56 ES je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, ki za kapitalske dobičke od odsvojitve nepremičnin,
         ki se nahajajo v državi članici, določa višjo davčno obremenitev, kadar odsvojitev izvede rezident druge države članice, kot
         takrat, kadar isto vrsto posla opravi rezident države, v kateri se nahaja nepremičnina.

      Taka ureditev pomeni omejevanje pretoka kapitala, ki ga prepoveduje člen 56 ES, ker ima za posledico manj privlačen prenos
         kapitala za nerezidente, s tem da jih odvrača od investiranja v nepremičnine v zadevni državi članici in od poslov v zvezi
         s tem, kot je prodaja nepremičnine.

      Ker se sporna obdavčitev nanaša le na eno vrsto dohodkov davčnih zavezancev, ne glede na to, ali so rezidenti ali nerezidenti,
         ker ta obdavčitev zadeva obe kategoriji davčnih zavezancev in ker je država članica, ki je vir obdavčljivega dohodka, vedno
         zadevna država članica, objektivno gledano med tema kategorijama davčnih zavezancev ne obstajata različna položaja, ki bi
         upravičevala neenako davčno obravnavanje pri obdavčenju kapitalskih dobičkov.

      (Glej točke 39, 40, 50, 53, 54, 61 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 11. oktobra 2007(*)

      „Neposredno obdavčenje – Obdavčitev kapitalskega dobička od nepremičnin – Prosti pretok kapitala – Osnova za odmero davka – Diskriminacija – Doslednost davčnega sistema“
      V zadevi C-443/06,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Supremo Tribunal Administrativo
         (Portugalska) z odločbo z dne 28. septembra 2006, ki je na Sodišče prispela 27. oktobra 2006, v postopku

      Erika Waltraud Ilse Hollmann
      proti
      Fazenda Pública,

      ob udeležbi:
      Ministério Público,

      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi K. Lenaerts, predsednik senata, G. Arestis (poročevalec), sodnik, R. Silva de Lapuerta, sodnica, J. Malenovský in
         T. von Danwitz, sodnika,

      generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 28. junija 2007,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za E. W. I. Hollmann M. A. Torres, odvetnik,
      –        za portugalsko vlado L. I. Fernandes, Â. S. Neves in J. M. Leitão, zastopniki,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti R. Lyal in M. Afonso, zastopnika,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 12 ES, 18 ES, 39 ES, 43 ES in 56 ES.

      2        Ta predlog je bil podan v sporu med E. W. I. Hollmann in Fazenda Pública (portugalski davčni organi) zaradi odločbe o odmeri
         dohodnine za leto 2003.

       Pravni okvir
      3        Člen 10 zakonika o davku na dohodek fizičnih oseb (Código do Imposto sobre o Rendimento das Pessoas Singulares), odobren z
         Decreto-Lei št. 442/88 z dne 30. novembra 1988, v različici iz Decreto-Lei št. 198/2001 z dne 3. julija 2001 (Diário da República I, serija A, št. 152 z dne 3. julija 2001, v nadaljevanju: CIRS), določa:

      „1. Kapitalski dobički so pridobljeni dobički, ki se ne štejejo za dohodke podjetja in dohodke iz dejavnosti, iz kapitala
         ali nepremičnin, doseženi z:

      a)       odplačno odsvojitvijo stvarnih pravic na nepremičninah in uporabe vsega zasebnega premoženja za podjetniško ali poklicno dejavnost,
         ki jo osebno opravlja njihov lastnik;

      [...]
      4. Dobiček, ki je predmet IRS [davek na dohodek fizičnih oseb], se določi:
      a)      kot razlika med vrednostjo ob odsvojitvi in vrednostjo ob pridobitvi, v primerih iz točk (a), (b) in (c) odstavka 1 z odbitkom
         dela, ki se lahko opredeli kot donos iz kapitala;

      [...]“
      4        Vse fizične osebe, ki so portugalski rezidenti, in osebe, ki imajo tam vir dohodkov, čeprav tam ne prebivajo, so v skladu
         s členom 13(1) CIRS zavezane k plačilu dohodnine.

      5        Člen 15(1) in (2) CIRS določa, da osebe, ki prebivajo na portugalskem ozemlju, plačajo davek od vseh dohodkov, vključno z
         dohodki, ki imajo vir v tujini, medtem ko nerezidenti plačajo davek le od dohodkov, ki imajo vir na Portugalskem.

      6        Iz določb člena 18 CIRS sledi, da se za dohodke, ki imajo vir na portugalskem ozemlju, štejejo dohodki od nepremičnin, ki
         se nahajajo na tem ozemlju, vključno z dobičkom od njihovega prenosa.

      7        Člen 43(1) in (2) CIRS, kot je bil spremenjen z zakonom št. 109 B z dne 27. decembra 2001 (Diário da República I, serija B, št. 298 z dne 27. decembra 2001), določa:

      „1. Znesek prejemkov, ki štejejo za kapitalski dobiček, ustreza razliki med kapitalskim dobičkom in kapitalsko izgubo, ki
         sta ustvarjena v istem letu in določena v skladu z naslednjimi členi.

      2. Upošteva se le 50-odstotna razlika iz prejšnjega odstavka v zvezi s prodajami, ki jih opravijo rezidenti in so določene
         v členu 10(1)(a), (c) in (d), naj bo pozitivna ali negativna.“

      8        Obdavčljivi dohodek rezidentov je seštevek različnih vrst dohodkov, ki jih prejmejo vsako leto in za katere velja progresivna
         davčna lestvica.

      9        Člen 72(1) CIRS določa za nerezidente posebno proporcionalno davčno stopnjo v višini 25 odstotkov, ki se nanaša na celotno
         razliko kapitalskih dobičkov od nepremičnin.

       Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      10      E. W. I. Hollmann živi v Nemčiji od časa nastanka dejstev spora o glavni stvari.

      11      E. W. I. Hollmann je leta 1998 po smrti moža podedovala nepremičnino na Portugalskem. Od vrednosti te nepremičnine ji je bil
         odmerjen davek na dediščine in darila.

      12      E. W. I. Hollmann je leta 2003 prodala zadevno nepremičnino in pri tem zaslužila 619.757,46 eurov, kolikor je znašala razlika
         med prodajno ceno in vrednostjo, od katere je bil obračunan davek na dediščine in darila.

      13      V odločbi o odmeri dohodnine za leto 2003 je pristojen davčni organ pri izračunu obdavčljivega čistega dohodka E. W. I. Hollmann
         upošteval njen celotni dobiček, ki ga je prištel k njenim drugim dohodkom, obdavčljivim na Portugalskem.

      14      Po mnenju davčnih organov se tožeča stranka v postopku v glavni stvari ni mogla sklicevati na ugodne določbe iz člena 43(2)
         CIRS, ker ni imela prebivališča na Portugalskem, ampak v drugi državi članici Evropske unije.

      15      E. W. I. Hollmann je pred Tribunal administrativo e fiscal de Loulé spodbijala navedeno odločbo o odmeri dohodnine. Ker je
         bila njena tožba zavrnjena, se je pritožila.

      16      V teh okoliščinah je Supremo Tribunal Administrativo prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:

      „Ali člen 43(2) [CIRS], ki osnovo za odmero davka od kapitalskega dobička, ki ga ustvarijo osebe s prebivališčem na Portugalskem,
         omeji na 50 odstotkov tega dobička, krši člene 12 ES, 18 ES, 39 ES, 43 ES in 56 ES, ker ta omejitev ne velja za kapitalske
         dobičke, ki jih ustvari oseba s prebivališčem v drugi državi članici Evropske unije?“

       Vprašanje za predhodno odločanje
       Dopustnost
      17      Portugalska vlada in Komisija sta izrazili dvom o dopustnosti vprašanja za predhodno odločanje zaradi oblike, v kateri ga
         je zastavilo predložitveno sodišče.

      18      V zvezi s tem je treba poudariti, da se Sodišče v skladu z ustaljeno sodno prakso v postopku, uvedenem na podlagi člena 234 ES,
         ni dolžno opredeliti o združljivosti določb notranjega prava z določbami prava Skupnosti, ker je presoja teh določb v pristojnosti
         nacionalnih sodišč, kljub temu pa je pristojno, da predložitvenemu sodišču posreduje vse elemente razlage prava Skupnosti,
         ki mu omogočijo presojo združljivosti teh določb s ureditvijo Skupnosti (glej sodbi z dne 6. marca 2007 v zadevi Placanica
         in drugi, C-338/04, C-359/04 in C-360/04, ZOdl., str. I-0000, točka 37, in z dne 19. aprila 2007 v zadevi Asociación Nacional
         de Empresas Forestales, C-295/05, ZOdl., str. I-0000, točka 29, ter navedeno sodno prakso).

      19      Poleg tega lahko v skladu s prav tako ustaljeno sodno prakso v okviru sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, kot
         ga določa člen 234 ES, le nacionalno sodišče, pred katerim poteka spor in ki je pristojno za izdajo sodne odločbe, ob upoštevanju
         posebnosti spora, ki poteka pred njim, presodi o nujnosti sprejetja predhodne odločbe, da bo lahko sprejelo sodbo, ter o pomembnosti
         vprašanj, ki jih zastavi Sodišču. Iz tega sledi, da mora Sodišče odločiti o vprašanjih, ki jih zastavijo nacionalna sodišča,
         če se nanašajo na razlago določbe prava Skupnosti (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Asociación Nacional de Empresas Forestales,
         točka 30, in sodbo z dne 17. aprila 2007 v zadevi AGM-COS.MET, C-470/03, ZOdl., str. I-0000, točka 44).

      20      V obravnavanem primeru vsebina besedila vprašanja, ki ga je zastavilo predložitveno sodišče, poziva Sodišče, naj se izreče
         o skladnosti določbe notranjega prava, kot je člen 43(2) CIRS, s pravom Skupnosti.

      21      Čeprav Sodišče ne more odgovoriti na vprašanje, kot je oblikovano, pa mu nič ne preprečuje, da bi predložitvenemu sodišču
         podalo koristen odgovor, s tem da mu posreduje vse elemente razlage prava Skupnosti, ki mu bodo omogočili odločiti o združljivosti
         zadevnih davčnih določb s pravom Skupnosti.

      22      Torej je treba šteti, da predložitveno sodišče z vprašanjem v bistvu sprašuje Sodišče, ali členi 12 ES, 18 ES, 39 ES, 43 ES
         in 56 ES nasprotujejo nacionalni ureditvi, kot je ta v sporu o glavni stvari, ki za kapitalske dobičke od odsvojitve nepremičnin,
         ki se nahajajo v državi članici, določa višjo davčno obremenitev, kadar odsvojitev izvrši rezident druge države članice, kot
         takrat, kadar isto vrsto posla opravi rezident države, v kateri se nepremičnina nahaja.

       Upoštevna načela in svobode
      23      Predložitveno sodišče v vprašanju navaja člene 12 ES, 18 ES, 39 ES, 43 ES in 56 ES.

      24      Torej se zastavlja vprašanje, ali se lahko davčni zavezanec nerezident, ki se nahaja v takem položaju kot E. W. I. Hollmann,
         sklicuje na te določbe.

      25      V zvezi s členoma 39 ES in 43 ES iz predložitvene odločbe izhaja, da E. W. I. Hollmann prodaje nepremičnine na Portugalskem,
         posla iz katerega izvira sporna obdavčitev, ki je predmet postopka v glavni stvari, ni izvedla z namenom opravljanja poklicne
         dejavnosti na ozemlju Skupnosti niti z namenom ustanovitve zaradi opravljanja gospodarske dejavnosti v državi članici, ki
         ni Nemčija.

      26      V isti odločbi ne obstaja noben element, ki bi dovoljeval zaključek, da je tožeča stranka v sporu o glavni stvari prodala
         nepremičnino za izvajanje pravice iz člena 18 ES.

      27      Torej se ob upoštevanju dejstev, ki jih je navedlo predložitveno sodišče, E. W. I. Hollmann v tem primeru se ne more sklicevati
         na člene 18 ES, 39 ES in 43 ES (glej v tem smislu sodbo z dne 26. oktobra 2006 v zadevi Komisija proti Portugalski, C-345/05,
         ZOdl., str. I-10633, točka 15, in navedeno sodno prakso).

      28      Iz sodne prakse sledi, da se člen 12 ES samostojno uporablja le v primerih, ki jih ureja pravo Skupnosti, za katere pa Pogodba
         ES ne določa posebnih pravil prepovedi diskriminacije (glej zlasti sodbi z dne 8. marca 2001 v zadevi Metallgesellschaft in
         drugi, C-397/98 in C-410/98, Recueil, str. I-1727, točka 38, ter z dne 26. junija 2003 v zadevi Skandia in Ramstedt, C-422/01,
         Recueil, str. I-6817, točka 61).

      29      Pogodba določa v členu 56 ES predvsem posebno pravilo prepovedi diskriminacije na področju prostega pretoka kapitala (sodba
         z dne 10. januarja 2006 v zadevi Cassa di Risparmio di Firenze, C-222/04, ZOdl., str. I-289, točka 99).

      30      Ob upoštevanju navedenega je treba torej ugotoviti, ali se davčni zavezanec, kot je E. W. I. Hollmann, lahko sklicuje na člen
         56 ES.

      31      V zvezi s tem iz sodne prakse izhaja, da posel, ki zadeva izvršitev investicije v nepremičnino, kot je ta v sporu o glavni
         stvari, predstavlja pretok kapitala (glej v tem smislu sodbo z dne 16. marca 1999 v zadevi Trummer in Mayer, C-222/97, Recueil,
         str. I-1661, točka 24).

      32      Člen 56 ES se zato uporablja za tak posel in na tej podlagi je torej treba preučiti vprašanje, ki ga je zastavilo predložitveno
         sodišče.

       Prosti pretok kapitala
      33      Najprej je treba opozoriti, da morajo po eni strani države članice glede na ustaljeno sodno prakso, čeprav neposredno obdavčenje
         spada v njihovo pristojnost, to pristojnost vseeno izvrševati ob spoštovanju prava Skupnosti (glej zlasti sodbe z dne 7. septembra 2004
         v zadevi Manninen, C-319/02, ZOdl., str. I-7477, točka 19; z dne 14. septembra 2006 v zadevi Centro di Musicologia Walter
         Stauffer, C-386/04, ZOdl., str. I-8203, točka 15, in z dne 24. maja 2007 v zadevi Holböck, C-157/05, ZOdl., str. I-0000, točka 21).

      34      Po drugi strani pa člen 56 ES prepoveduje vsako omejevanje pretoka kapitala med državami članicami, razen pod pogoji iz člena
         58 ES.

      35      V zvezi s tem je treba poudariti, da pri kapitalskih dobičkih iz odplačnih odsvojitev nepremičnin, ki se nahajajo na Portugalskem,
         povezane določbe CIRS vsebujejo pravila obdavčenja, ki ločujejo med rezidenti in nerezidenti te države članice.

      36      V skladu s členom 43(2) CIRS se tako upošteva le 50 odstotkov zneska kapitalskih dobičkov, ki jih rezidenti pridobijo z odsvojitvijo
         nepremičnin na Portugalskem. Nasprotno pa CIRS določa obdavčenje celotnega zneska kapitalskih dobičkov, ki jih z odsvojitvijo
         navedenih nepremičnin pridobijo nerezidenti.

      37      Iz tega sledi, da v skladu z ustreznimi določbami CIRS osnova za odmero davka od kapitalskih dobičkov ni enaka za rezidente
         in nerezidente. Tako pri prodaji iste nepremičnine, ki se nahaja na Portugalskem, kadar gre za pridobitev kapitalskih dobičkov,
         nerezidenti nosijo večje davčno breme kot rezidenti in so zato v manj ugodnem položaju kot slednji.

      38      Medtem ko znaša davek za nerezidenta 25 odstotkov od osnove, ki je vsota vseh pridobljenih kapitalskih dobičkov, pa rezidentu
         upoštevanje le polovice osnove njegovih kapitalskih dobičkov pravzaprav omogoča, da na podlagi tega sistematično uživa nižje
         davčno breme in to ne glede na davčno stopnjo, ki se uporabi za vsoto njegovih dohodkov, saj v skladu z navedbami portugalske
         vlade obstaja za obdavčitev dohodka rezidentov progresivna davčna lestvica, katere najvišja stopnja znaša 42 odstotkov.

      39      Posledica nacionalne ureditve, kot je ta v sporu o glavni stvari, je manj privlačen prenos kapitala za nerezidente, s tem
         da jih odvrača od investiranja v nepremičnine na Portugalskem in od poslov v zvezi s tem, kot je prodaja nepremičnine.

      40      V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da določitev osnove za odmero davka od kapitalskih dobičkov, ki jih ustvarijo izključno
         davčni zavezanci, ki so portugalski rezidenti, in ne davčni zavezanci nerezidenti, na 50 odstotkov pomeni omejevanje pretoka
         kapitala, ki ga prepoveduje člen 56 ES.

      41      Preučiti je še treba, ali je taka omejitev upravičena z razlogi, navedenimi v členu 58(1) ES.

      42      Iz te določbe v povezavi z odstavkom 3 istega člena izhaja, da lahko države članice v nacionalnih ureditvah uvedejo razlikovanje
         med davčnimi zavezanci rezidenti in nerezidenti, če to razlikovanje ne pomeni samovoljne diskriminacije ali prikritega omejevanja
         prostega pretoka kapitala.

      43      Kot je že bilo ugotovljeno v točkah od 36 do 38 te sodbe, člen 43(2) CIRS v bistvu določa neenako davčno obravnavanje rezidentov
         in nerezidentov, s tem da pri kapitalskih dobičkih od odsvojitve nepremičnine, ki se nahaja na Portugalskem, določa različni
         osnovi za odmero davka.

      44      Vendar je treba razlikovati med neenakimi obravnavanji, dovoljenimi na podlagi člena 58(1)(a) ES, in samovoljnimi diskriminacijami,
         prepovedanimi na podlagi odstavka 3 istega člena.

      45      Iz sodne prakse izhaja, da mora razlika v obravnavanju, da bi se lahko nacionalno davčno ureditev, kot je ta v sporu o glavni
         stvari, štelo za združljivo z določbami Pogodbe v zvezi s prostim pretokom kapitala, zadevati položaje, ki objektivno niso
         primerljivi, ali pa mora biti upravičena z nujnim razlogom javnega interesa (glej zgoraj navedeno sodbo Manninen, točki 28
         in 29, sodbi z dne 8. septembra 2005 v zadevi Blanckaert, C-512/03, ZOdl., str. I-7685, točka 42, in z dne 19. januarja 2006
         v zadevi Bouanich, C-265/04, ZOdl., str. I-923, točka 38).

      46      Ob upoštevanju sodne prakse, navedene v prejšnji točki, je treba najprej preučiti, ali se razlika v obdavčitvi dohodkov glede
         na to, ali kapitalske dobičke od odsvojitve nepremičnine, ki se nahaja na Portugalskem, ustvarijo rezidenti ali nerezidenti,
         nanaša na položaje, ki niso objektivno primerljivi.

      47      Portugalska vlada v zvezi s tem navaja, da obstaja razlika med položajema obeh skupin davčnih zavezancev, ki povsem upravičuje
         to različno obravnavanje. Omejitev osnove za odmero davka na 50 odstotkov naj bi lahko velja le za rezidente, ker se za vse
         njihove dohodke uporablja progresivna davčna lestvica. Nasprotno pa naj bi nerezidenti plačevali davek le od dohodkov, ki
         izvirajo s portugalskega ozemlja. Z drugimi besedami, namen mehanizma, ki ga določa nacionalna ureditev, kot je ta v sporu
         o glavni stvari, naj bi bilo nekaznovanje rezidentov, za katere se v nasprotju z nerezidenti uporablja progresivna obdavčitev.

      48      Poleg tega meni, da je treba razliko v davčnem obravnavanju, ki je posledica uporabe drugačne osnove za odmero davka za nerezidente,
         obravnavati v povezavi s splošnim dohodninskim sistemom, ki se uporablja za rezidente in nerezidente.

      49      Portugalska vlada s to trditvijo meni, da je določitev drugačne osnove za odmero davka za nerezidente, kadar gre za kapitalske
         dobičke, upravičena ob upoštevanju dohodninskega sistema in predvsem različnih davčnih stopenj za rezidente in nerezidente.
         Pravzaprav na bi bil obdavčljivi dohodek prvih predstavljal seštevek dohodkov različnih vrst, torej vključno s kapitalskimi
         dobički, ki jih prejmejo vsako leto, za katere velja progresivna davčna lestvica, medtem ko naj bi za nerezidente CIRS določal
         posebno proporcionalno davčno stopnjo.

      50      Treba je opozoriti, prvič, da se v sporu o glavni stvari obdavčitev kapitalskih dobičkov od odsvojitve nepremičnine nanaša
         le na eno vrsto dohodkov davčnih zavezancev, ne glede na to, ali so rezidenti ali nerezidenti, drugič, da ta obdavčitev zadeva
         obe kategoriji davčnih zavezancev, in tretjič, da je država članica, ki je vir obdavčljivega dohodka, vedno Portugalska republika.

      51      V zvezi s tem je treba opozoriti predvsem, da upoštevanje polovice osnove kapitalskih dobičkov rezidenta v povezavi z dejstvom,
         da za obdavčitev njegovih dohodkov obstaja progresivna davčna lestvica, katere najvišja stopnja znaša 42 odstotkov, privede,
         v enakih pogojih obdavčenja nerezidentov, do večjega obdavčenja slednjih, kot to izhaja iz točke 38 te sodbe.

      52      V teh okoliščinah trditev portugalske vlade ne more biti sprejeta.

      53      Iz navedenega sledi, da objektivno gledano med obema kategorijama davčnih zavezancev ne obstajata različna položaja, ki bi
         upravičevala neenako davčno obravnavanje pri obdavčenju kapitalskih dobičkov. Zato je položaj E. W. I. Hollmann primerljiv
         s položajem rezidenta.

      54      Iz tega izhaja, da nacionalna ureditev, kot je ta v sporu o glavni stvari, določa neenako davčno obravnavanje nerezidentov,
         ker pri nastanku kapitalskih dobičkov dovoljuje večje obdavčenje in torej večje davčno breme, kot ga nosijo rezidenti v objektivno
         primerljivem položaju.

      55      Glede upravičenja iz nujnih razlogov javnega interesa se portugalska vlada sklicuje na nujnost zagotovitve doslednosti nacionalnega
         davčnega sistema.

      56      Iz sodne prakse izhaja, da nujnost zagotovitve doslednosti davčnega sistema lahko upraviči omejitev uresničevanja temeljnih
         svoboščin, ki jih zagotavlja Pogodba. Vendar je treba za to, da bi bil sprejet argument, ki se opira na to utemeljitev, dokazati,
         da obstaja neposredna zveza med zadevno davčno ugodnostjo in izravnavo te ugodnosti z določenim davčnim bremenom (sodbi z
         dne 23. februarja 2006 v zadevi Keller Holding, C-471/04, ZOdl., str. I-2107, točka 40, in z dne 29. marca 2007 v zadevi Rewe
         Zentralfinanz, C-347/04, ZOdl., str. I-0000, točka 62 in navedena sodna praksa).

      57      Portugalska vlada v obravnavanem primeru navaja, da je treba upoštevati namen in logiko davčnega sistema pri ustvarjanju kapitalskih
         dobičkov od odsvojitve nepremičnine. V zvezi s tem naj bi imel zadevni davčni sistem za cilj izogibanje kaznovanju rezidentov
         v okviru obdavčenja kapitalskih dobičkov, ker zanje uporablja progresivno davčno stopnjo. V bistvu naj bi za rezidente obstajala
         neposredna vez med davčno ugodnostjo, ki je posledica za polovico znižane osnove za odmero davka od kapitalskih dobičkov,
         in progresivno davčno stopnjo, ki se uporablja za vse njihove dohodke.

      58      Kot torej izhaja iz točke 38 te sodbe davčna ugodnost, ki je podeljena rezidentom v obliki znižanja osnove za odmero davka
         od kapitalskih dobičkov za polovico, v vsakem primeru presega svojo protiutež, ki jo predstavlja uporaba progresivne davčne
         stopnje za obdavčenje njihovih dohodkov.

      59      Torej ni neposredne zveze med zadevno davčno ugodnostjo in izravnavo te ugodnosti z določenim davčnim bremenom.

      60      Zato je treba šteti, da omejitev, ki je posledica davčne ureditve iz spora o glavni stvari, ne more biti upravičena z nujnostjo
         zagotovitve doslednosti davčnega sistema.

      61      Ob upoštevanju navedenega je treba na zastavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 56 ES razlagati tako, da nasprotuje
         nacionalni ureditvi, kot je ta v sporu o glavni stvari, ki za kapitalske dobičke od odsvojitve nepremičnin, ki se nahajajo
         v državi članici, v tem primeru na Portugalskem, določa višjo davčno obremenitev, kadar odsvojitev izvrši rezident druge države
         članice, kot takrat, kadar isto vrsto posla opravi rezident države, v kateri se nahaja nepremičnina.

       Stroški
      62      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:
      Člen 56 ES je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, kot je ta v sporu o glavni stvari, ki za kapitalske
            dobičke od odsvojitve nepremičnin, ki se nahajajo v državi članici, v tem primeru na Portugalskem, določa višjo davčno obremenitev,
            kadar odsvojitev izvrši rezident druge države članice, kot takrat, kadar isto vrsto posla opravi rezident države, v kateri
            se nahaja nepremičnina.
      Podpisi
      * Jezik postopka: portugalščina.


title: Sodba Sodišča za uslužbence (drugi senat) z dne 22. novembra 2007. # Christos Michail proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Javni uslužbenci - Uradniki - Ničnostna tožba - Odškodninska tožba. # Zadeva F-67/05.

text:
      SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE (drugi senat)
      z dne 22. novembra 2007
      Zadeva F-67/05
      Christos Michail
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Javni uslužbenci – Uradniki – Ocenjevanje – Karierno ocenjevalno poročilo – Ocenjevalno obdobje za leto 2003 – Ničnostna tožba – Odškodninska tožba“
      Predmet: Tožba, vložena na podlagi člena 236 ES in člena 152 AE, s katero C. Michail predlaga razglasitev ničnosti svojega kariernega
         ocenjevalnega poročila, sestavljenega za obdobje od 1. aprila do 31. decembra 2003, razglasitev ničnosti odločbe z dne 15. aprila 2005
         o zavrnitvi njegove pritožbe zoper karierno ocenjevalno poročilo za leto 2003 ter naložitev Komisiji, da mu plača znesek 90.000 EUR
         za povračilo nepremoženjske škode, ki naj bi jo utrpel.

      Odločitev: Karierno ocenjevalno poročilo tožeče stranke za obdobje od 1. aprila do 31. decembra 2003 se razglasi za nično. V preostalem
         se tožba zavrne. Komisiji se naloži plačilo stroškov.

      Povzetek
      Uradniki – Ocena – Karierno ocenjevalno poročilo
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 43)
      Člen 43 Kadrovskih predpisov in člen 1(2) Splošnih določb za izvajanje člena 43 Kadrovskih predpisov, ki jih je sprejela Komisija,
         je treba razlagati tako, da upravi preprečujeta, da podeli oceno za delovno uspešnost uradniku, ki mu ni bila dodeljena nobena
         naloga. Čeprav je podelitev ocene za ocenitev individualnih storitev in dela glede na rezultate, ki jih je treba doseči, obveznost
         v primeru, ko se uradniku dodelijo določene naloge, pa nasprotno taka podelitev ni potrebna, kadar se zainteresirani osebi
         ne dodeli nobena naloga, ki se lahko oceni. Posledično, kadar ocenjenemu uradniku, čeprav je aktivno zaposlen, v referenčnem
         obdobju ni bila dodeljena nobena naloga, ki se lahko oceni, je treba karierno ocenjevalno poročilo razglasiti za nično. Ta
         razglasitev ničnosti pomeni, da bo uprava morala najti kakršen koli primeren način, da nadomesti neobstoj ocene za delovno
         uspešnost, tako da dodeli določeno primerno število točk.

      (Glej točke 30, 31, 33 in 34.)


Sodba Splošnega sodišča (pritožbeni senat) z dne 8. julija 2010. # Roberto Sevenier proti Evropski komisiji. # Pritožba - Javni uslužbenci - Uradniki - Pritožbeni rok. # Zadeva T-368/09 P.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 10. marca 1992. # NMB (Deutschland) GmbH in NMB Italia Srl in NMB (UK) Ltd proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Protidampinške dajatve. # Zadeva C-188/88.


Sodba Sodišča prve stopnje (drugi razširjeni senat) z dne 11. marca 1999. # Preussag Stahl AG proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Konkurenca. # Zadeva T-148/94.


Sodba Sodišča z dne 20. februarja 1975. # Adolf Reich proti Hauptzollamt Landau. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Finanzgericht Rheinland-Pfalz - Nemčija. # Zadeva 64-74.


Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 15. decembra 1992. # Piera Scaramuzza proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Plačilo. # Zadeva T-75/91.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 14. junija 1988. # Wassily Christianos proti Sodišču Evropskih skupnosti. # Korekcijski koeficient - Družinski dodatki. # Zadeva 33/87.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 16. maja 2007. # F proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Javni uslužbenci - Uradniki - Ničnostna tožba - Odškodninska tožba. # Zadeva T-324/04.

text:
      SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (tretji senat)
      z dne 16. maja 2007
      Zadeva T-324/04
      F
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Javni uslužbenci – Uradniki – Izselitveni dodatek – Ničnostna tožba – Odškodninska tožba – Člen 4(1)(a) Priloge VII h Kadrovskim predpisom – Pojem ‚mednarodna organizacija‘ – Običajno prebivališče in glavna poklicna dejavnost – Ukinitev izselitvenega dodatka z retroaktivnim učinkom – Povračilo neupravičeno izplačanih zneskov“
      Predmet: Tožba za razglasitev ničnosti odločb Komisije, s katerima se tožeči stranki z retroaktivnim učinkom ukinja izselitveni dodatek
         in določa način povračila za ta namen neupravičeno prejetih zneskov, predlog za povračilo vseh zneskov, ki so bili ali bodo
         odtrgani od plače tožeče stranke od februarja 2004 naprej, povečanih za obresti, in odškodninski zahtevek za povračilo domnevno
         utrpele premoženjske in nepremoženjske škode.

      Odločitev: Tožba se zavrne. Vsaka stranka nosi svoje stroške.

      Povzetek
      1.      Uradniki – Osebni prejemki – Izselitveni dodatek – Pogoji za dodelitev
      (Kadrovski predpisi za uradnike, Priloga VII, člen 4(1))
      2.      Uradniki – Osebni prejemki – Izselitveni dodatek – Pogoji za dodelitev
      (člena 46 PJ in 48 PJ; Kadrovski predpisi za uradnike, Priloga VII, člen 4(1)(a))
      3.      Uradniki – Načela – Varstvo zaupanja v pravo – Dobro upravljanje – Dolžnost skrbnega ravnanja
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 85; Priloga VII, člen 4(1))
      1.      Dovolj je, da le eno od meril iz člena 4 Priloge VII h Kadrovskim predpisom, in sicer običajno prebivališče ali glavna poklicna
         dejavnost, pomeni kraj opravljanja dela uradnika, da ta ne more biti upravičen do izselitvenega dodatka.

      Kar zadeva določitev glavne poklicne dejavnosti, dejstvo, da je imel uradnik naziv odvetnika in je bil v referenčnem obdobju
         vpisan v imenik odvetnikov v matični državi, samo po sebi ni zadosten dokaz, da je ta poklic dejansko izvajal kot glavno in
         večinsko dejavnost, če nista posebej navedena trajanje in vsebina te dejavnosti.

      Kar zadeva določitev običajnega prebivališča, dejstvo, da je uradnik podaljšal uradne osebne dokumente, ohranil pravice iz
         sistema zdravstvenega zavarovanja v matični državi in je v tej državi imel davčno prebivališče, samo po sebi ne more dokazati,
         da je bilo stalno središče njegovih interesov še vedno v tej državi. Čeprav nekatera od teh dejstev lahko razkrijejo, da je
         uradnik imel trajne vezi z matično državo, gre za povsem formalne okoliščine, na podlagi katerih ni mogoče dokazati dejanskega
         prebivališča tega uradnika. Kar zadeva predvsem plačilo davkov v matični državi na podlagi konvencije o izogibanju dvojnega
         obdavčevanja, ki sta jo sklenili ta država in država, v kateri uradnik opravlja delo, predložitev dohodninskih napovedi v
         matični državi – ne da bi bilo obrazloženo, kakšno odločitev bi organi obeh držav na podlagi te konvencije sprejeli v zvezi
         z uradnikom – sama po sebi ne zadostuje za dokaz stalnega prebivališča v matični državi, ker so take napovedi lahko rezultat
         uradnikove enostranske odločitve, da davke plača v tej državi.

      (Glej točke 54, 65, 76 in 77.)
      Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 13. april 2000, Reichert proti Parlamentu, T‑18/98, RecFP, str. I‑A‑73 in II‑309, točka 30;
         Sodišče prve stopnje, 3. maj 2001, Liaskou proti Svetu, T‑60/00, RecFP, str. I‑A‑107 in II‑489, točka 63.

      2.      Organizacijo je mogoče šteti za „mednarodno organizacijo“ v smislu člena 4(1)(a), druga alinea, zadnji stavek, Priloge VII
         h Kadrovskim predpisom le, če so jo kot tako opredelile in uradno priznale države ali mednarodne organizacije, ki so jih ustanovile
         države. Tako priznanje se mora izvesti z uradno izjavo, aktom pozitivnega prava, sporazumom ali konvencijo, iz katere izrecno
         izhaja, da države ali mednarodne organizacije, ki so jih ustanovile države, dejansko priznavajo to organizacijo.

      Člena 46 in 48 Pogodbe ESPJ, ki določata sodelovanje podjetij in združenj s Komisijo zaradi lažjega izvajanja njenih nalog,
         ne pomenita uradnega priznanja teh podjetij in združenj, ker določata predvsem pravice in obveznosti, ki se na podlagi navedene
         pogodbe uporabljajo za pravne subjekte, za katere velja Pogodba.

      Poleg tega dejstva, da se je Komisija lahko posvetovala s temi podjetji in združenji ter da so ta sodelovala na posvetovalnih
         ali pripravljalnih srečanjih, ni mogoče enačiti z nalogo v javnem interesu, ki so jo Skupnosti zaupale zadevnim organizacijam.

      Nazadnje, za presojo mednarodne narave organizacije je treba upoštevati samo njeno sestavo, ne pa njenega članstva v drugih
         organizacijah z mednarodno sestavo.

      (Glej točke 113, 115, 117, 121 in 122.)
      Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 30. marec 1993, Vardakas proti Komisiji, T‑4/92, Recueil, str. II‑357; Sodišče prve stopnje,
         13. september 2005, Atienza Morales proti Komisiji, T‑99/03, ZOdl. JU, str. I‑A‑225 in II‑1029, točka 35.

      3.      Dejstva, da uprava pri popolnem preverjanju uradnikovega osebnega spisa ni ugotovila nepravilnosti pri izplačilu izselitvenega
         dodatka temu uradniku, ni mogoče obravnavati kot natančno ravnanje uprave, ki bi pri uradniku lahko vzbudilo upravičena pričakovanja
         v zvezi z neobstojem možnosti poznejšega povračila neupravičeno izplačanih zneskov, ker taka okoliščina dokazuje samo obstoj
         napake uprave, ki je predpostavka za uporabo člena 85 Kadrovskih predpisov.

      Če je bila nepravilnost izplačila tega dodatka vseeno tako očitna, da bi običajno skrben uradnik z izkušnjami in enakim nazivom
         kot tožeča stranka moral biti seznanjen s tem, je uradnik – ker uprave ni opozoril, da mu teh finančnih pravic morda ne dolguje
         – zaradi svojega ravnanja v nezakonitem položaju, tako da se ne more sklicevati na svojo dobro vero, da bi bil oproščen obveznosti
         vračila neupravičeno izplačanih zneskov. V takem primeru upravi ni mogoče očitati, da je kršila dolžnost skrbnega ravnanja
         ali načelo dobrega upravljanja, saj je pravilno uporabila člen 85 Kadrovskih predpisov.

      (Glej točke 159, od 164 do 166 in 170.)
      Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 1. april 2004, Gussetti proti Komisiji, T‑312/02, RecFP, str. I‑A‑125 in II‑547, točka 106
         in navedena sodna praksa.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 25. maja 1993. # Laboratoire de prothèses oculaires proti Union nationale des syndicats d'opticiens de France in Groupement d'opticiens lunetiers détaillants in Syndicat des opticiens français indépendants in Syndicat national des adapteurs d'optique de contact. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Cour de cassation - Francija. # Zadeva C-271/92.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 11. decembra 1990. # Josef Pastätter proti Hauptzollamt Bad Reichenhall. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Finanzgericht München - Nemčija. # Dodatni prelevmani za mleko. # Zadeva C-217/89.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 15. julija 2004. # Georgios Gouvras proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki - Razporeditev - Povračilo neupravičeno plačanih zneskov. # Združeni zadevi T-180/02 in T-113/03.

text:
      SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (tretji senat)
      z dne 15. julija 2004
      Združeni zadevi T-180/02 in T-113/03
      Georgios Gouvras
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Uradniki – Razporeditev – Napotitev v interesu službe – Sprememba, z retroaktivnim učinkom, kraja razporeditve ter pripadajočih finančnih pravic – Povrnitev zneskov, plačanih brez pravnega temelja – Nadomestilo za nastanitev in dnevnice – Prenos dela prejemkov zunaj kraja razporeditve“
      Celotno besedilo v francoskem jeziku II - 0000
      Predmet:         Tožba, katere predmet je v zadevi T-180/02 razglasitev ničnosti odločbe Komisije, s katero je tožeči stranki z retroaktivnim
         učinkom od 1. novembra 2000 in v obdobju njene napotitve v interesu službe določila kraj razporeditve delovnega mesta tožeče
         stranke v Atenah, ukinila njeno pravico do izselitvenega dodatka in pravico do povrnitve stroškov za letno potovanje in za
         njen prejemek določila korekcijski količnik za Grčijo, kot tudi odločbe o povrnitvi zneskov, plačanih brez pravnega temelja,
         in v zadevi T-113/03 razglasitev ničnosti odločbe Komisije, s katero je tožeči stranki zavrnila nadomestilo za nastanitev
         in dnevnice za obdobje njene napotitve v Atene v interesu službe in nadomestilo za nastanitev ob ponovni razporeditvi v Luksemburg,
         ter odločbe, s katero je omejila del njenih prejemkov, ki jih je med trajanjem njene napotitve mogoče prenesti v kraj njene
         razporeditve v Luksemburgu, na 35 %.

      Odločitev:         Odločba Komisije z dne 30. aprila 2002 se razglasi za nično v delu, v katerem je bilo tožeči stranki zavrnjeno nadomestilo
         za nastanitev ob njeni napotitvi v Atene. V preostalem delu se ničnostni predlogi v zadevah T-180/02 in T-113/03 zavrnejo.
         Komisija nosi svoje stroške in tretjino stroškov tožeče stranke v obeh zadevah. Tožeča stranka nosi dve tretjini svojih stroškov
         v teh zadevah.

      Povzetek
      1.     Uradniki – Napotitev v interesu službe – Pravica zadevnega uradnika biti slišan – Spoštovanje pravic obrambe – Obseg
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 38(a))
      2.     Uradniki – Napotitev v interesu službe – Kraj razporeditve – Določitev
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 38(d), (f) in (g))
      3.     Uradniki – Povrnitev zneskov, plačanih brez pravnega temelja – Pogoji – Očitna nepravilnost plačila – Uradnik, ki je v interesu
            službe napoten v matično državo – Plačilo izselitvenega dodatka in korekcijskega količnika kraja prejšnje razporeditve
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člena 38(d) in 85)
      4. Uradniki – Dolžnost skrbnega ravnanja uprave – Obseg – Meje
      5. Uradniki – Načela – Varstvo zaupanja v pravo – Uradnik, ki je v interesu službe napoten v matično državo – Plačilo plače,
            vključno z izselitvenim dodatkom, v kraju njegove prejšnje razporeditve – Položaj, ki ne ustvarja zaupanja v pravo glede določitve
            kraja razporeditve
      6. Uradniki – Povrnitev stroškov – Nadomestilo za nastanitev – Sprememba kraja razporeditve – Uradnik, napoten v interesu
            službe, ki mora v interesu službe spremeniti stalno bivališče, vendar ga ne spremlja njegova družina – Pravica do nadomestila
            – Vrnitev k družini v kraj prejšnje razporeditve – Neupravičeno nadomestilo
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 20; Priloga VII, člen 5)
      7. Uradniki – Povračilo stroškov – Dnevnice – Predmet – Pogoji dodelitve
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 20; Priloga VII, člen 10)
      8. Uradniki – Napotitev v interesu službe – Nastali dodatni stroški napotitve – Pojem
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 38(d))
      9. Uradniki – Plačilo – Redni prenosi zunaj države razporeditve – Meje, ki jih določijo institucije – Zakonitost določitve
            meje 35 % neto plačila
      (Kadrovski predpisi za uradnike, Priloga VII, člen 17)
      10. Uradniki – Plačilo – Prenos zunaj države razporeditve – Člen 17(2)(c) Priloge VII h Kadrovskim predpisom – Izjemno nakazilo
            – Utemeljitev – Celotno kritje rednih stroškov – Izključitev – Pravica uprave do odločanja po prostem preudarku
      (Kadrovski predpisi za uradnike, Priloga VII, člen 17(2)(c))
      1.     Ob napotitvi v interesu službe, o kateri – v nasprotju z napotitvijo na zahtevo – odloči organ, pristojen za imenovanja, in
         je lahko v nasprotju z voljo zadevnega uradnika, ga mora njegova uprava o tem obvestiti in ga v skladu z načelom spoštovanja
         pravic obrambe pred odločitvijo zaslišati. V tem smislu uprava izpolni svoje obveznosti, kadar uradnika, od katerega sme glede
         na njegov naziv pričakovati višjo raven poznavanja upravnih in kadrovskih postopkov, obvesti o pomembnih značilnostih načrtovane
         napotitve in ima ta vedno pravico zahtevati podrobnejša pojasnila.

      (Glej točki 74 in 76.)
      Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 28. februar 1996, do Paço Quesado proti Komisiji, T-15/95, RecFP, str. I-A-57 in II-171,
         točka 30; Sodišče prve stopnje, 30. maj 2001, Barth proti Komisiji, T-348/00, RecFP, str. I-A-119 in II-557, točka 33.

      2.     Kraj razporeditve uradnika, ki je napoten v interesu službe, je kraj napotitve z vsemi posledicami, ki iz tega izhajajo v
         zvezi s pravico do izselitvenega dodatka in uporabo korekcijskih količnikov. V tem smislu določbe člena 38 Kadrovskih predpisov
         o ohranitvi delovnega mesta in celotnega plačila uradnika v njegovi matični instituciji ne vplivajo na določitev kraja razporeditve
         napotenega uradnika, saj predvidevajo le ohranitev njegovih pravic. Delovno mesto torej pomeni funkcijski in ne geografski
         pojem.

      (Glej točki 81 in 82.)
      3.     V skladu s členom 85 Kadrovskih predpisov se pri povrnitvi zneskov, plačanih brez pravnega temelja, domneva nezakonitost plačila,
         ki je upravičencu znana in je tako očitno nepravilna, da se je z njo moral seznaniti.

      Kar zadeva obstoj nezakonitosti, lahko napaka pri plačilu izhaja iz nedelovanja ali popustljivosti uprave in se lahko nanaša
         na dolgo obdobje. V tej zvezi pomeni taka napaka pri plačilu v primeru uradnika, napotenega v interesu službe v državo, katere
         državljan je, večmesečno ohranitev finančnih pravic, vezanih na nepravilen kraj razporeditve, namreč plačilo izselitvenega
         dodatka in uporabo korekcijskega količnika matičnega kraja razporeditve na njegovo plačo. Načelo ohranitve celotne plače,
         vzpostavljeno s členom 38 Kadrovskih predpisov, predvideva kompenzacijo v primeru, ko bi napoteni uradnik od institucije gostiteljice
         prejemal celotno plačo, ki je nižja od plače, ki ustreza njegovemu nazivu in plačilnemu razredu v matični instituciji, in
         ne more privesti do tega, da uprava krije nadomestila in koristi, do katerih napoteni uradnik ni upravičen.

      Taka napaka pri plačilu ne pomeni, da o tem zadevni osebi ni treba premisliti ali tega preveriti, saj je običajno skrben uradnik,
         ki naj bi poznal predpise, ki urejajo njegovo obravnavo, ne spregleda. Tudi če se uprava ne izraža jasno in potrebuje več
         mesecev, da se izreče o pravicah zadevne osebe, običajno skrben uradnik z veliko izkušnjami in visokim nazivom, ne more prezreti
         tega, da je plačilo izselitvenega dodatka vezano na izselitev v smislu člena 4 Priloge VII h Kadrovskim predpisom.

      (Glej točke 102, 104, 106, 107, 110 in 111.)
      Napotitev na: Sodišče, 24. junij 1976, Elz proti Komisiji, 56/75, Recueil, str. 1097, točki 19 in 20; Sodišče prve stopnje
         10. februar 1994, White proti Komisiji, T-107/92, RecFP, str. I-A-41 in II-143, točka 33.

      4.     Dolžnost skrbnosti uprave glede zaposlenih pomeni, da upošteva vse okoliščine, ki lahko vplivajo na njeno odločitev, in s
         tem upošteva ne le interes službe, ampak tudi interes zadevnega uradnika. Ta dolžnost pa ne more privesti do tega, da uprava
         ne upošteva zahteve, da je varstvo pravic in interesov uradnika vedno omejeno s spoštovanjem veljavnih predpisov.

      (Glej točko 123.)
      Napotitev na: Sodišče, 31. marec 1992, Burban proti Parlamentu, C-255/90 P, Recueil, str. I-2253, točka 7; Sodišče prve stopnje,
         27. marec 1990, Chomel proti Komisiji, T-123/89, Recueil, str. II-131, točka 32; Sodišče prve stopnje, 16. marec 1993, Blackman
         proti Parlamentu, T-33/89 in T-74/89, Recueil, str. II‑249, točka 96.

      5.     Noben uradnik ne more uveljavljati kršitve načela varstva zaupanja v pravo, če uprava ni posredovala natančnih zagotovil.
      V tej zvezi v primeru uradnika, ki je v interesu službe napoten v državo članico, katere državljan je, začasna ohranitev plačila
         njegove plače, vključno z izselitvenim dodatkom, v državi njegove prejšnje razporeditve ne pomeni odločbe uprave z molkom
         o določitvi kraja njegove razporeditve v tej državi, ki bi lahko upravičila pravico zadevne osebe.

      (Glej točke 127, 130 in 132.)
      Napotitev na: zgoraj navedeno sodbo Chomel proti Komisiji, točka 26; Sodišče prve stopnje, 30. november 1994, Dornonville
         de la Cour proti Komisiji, T‑498/93, RecFP, str. I-A-257 in II-813, točka 46.

      6.     V skladu s členom 5(1) Priloge VII h Kadrovskim predpisom je do nadomestila za nastanitev upravičen uradnik, ki dokaže, da
         je moral spremeniti prebivališče, da bi zadostil obveznostim iz člena 20 Kadrovskih predpisov. Zato ima uradnik, ki je napoten
         v interesu službe in se mora nastaniti v drugem kraju, kot je kraj njegove prejšnje razporeditve, medtem ko njegova družina
         tam še prebiva, pravico do tega nadomestila v povezavi z namestitvijo v kraju napotitve. Nasprotno do tega nadomestila ni
         upravičen ob svoji vrnitvi ob zaključku napotitve v kraj matične razporeditve, kjer še vedno prebiva njegova družina.

      (Glej točke 156, 157 in 161.)
      7.     Dnevnice iz člena 10 Priloge VII h Kadrovskim predpisom naj bi nadomestile stroške in neprijetnosti, ki jih ima uradnik zato,
         ker mora potovati ali se začasno nastaniti v kraju svoje razporeditve, pri čemer pa začasno obdrži svoje prebivališče v kraju
         zaposlitve ali prejšnje razporeditve. Do dnevnic ni upravičen uradnik, ki ne dokaže, da so nastali stroški povezani z začasno
         nastanitvijo.

      (Glej točki 163 in 165.)
      Napotitev na: Sodišče, 5. februar 1987, Mouzourakis proti Parlamentu, 280/85, Recueil, str. 589, točka 9; Sodišče prve stopnje,
         10. julij 1992, Benzler proti Komisiji, T-63/91, Recueil, str. II-2095, točka 20; Sodišče prve stopnje, 18. december 1997,
         Costantini proti Komisiji, T-57/96, RecFP, str. I-A-495 in II‑1293, točka 40.

      8.     Namen, v členu 38(d) Kadrovskih predpisov predvidenega povračila dodatnih stroškov, ki jih nosi uradnik, napoten v interesu
         službe in ki začasno zaseda delovno mesto zunaj svoje institucije, ne nadomešča izvrševanja drugih določb Kadrovskih predpisov.
         Ukinitev izselitvenega dodatka in uporaba korekcijskega količnika za državo razporeditve posledično ne more pomeniti stroška
         v smislu te določbe. Kot dodatni stroški, nastali z napotitvijo, se lahko opredelijo le izdatki.

      (Glej točko 195.)
      Napotitev na: Sodišče, 14. januar 1982, Novi proti Komisiji, 56/81, Recueil, str. 1, točka 7.
      9.     Člen 17 Priloge VII h Kadrovskim predpisom, ki predvideva možnost, da uradnik prenese plačo, pooblašča institucije Skupnosti,
         da določijo pogoje teh prenosov in jim pušča določeno prosto presojo. Zato določitev meje, ki je ne predvidevajo Kadrovski
         predpisi, sama po sebi ni nezakonita zaradi preprostega razloga, ker jo predvideva podrejena pravna norma.

      V tej zvezi določitev meje 35 % neto plačila za redne prenose ne presega mej tega pooblastila za odločanje po prostem preudarku.
         Ta meja se namreč ne kaže kot očitno nesorazmerna, saj gre za izjemo od pravila, po katerem se zneski, dolgovani uradniku,
         plačajo v kraju in v denarni enoti države, v kateri uradnik opravlja svoje naloge in v kateri naj bi domnevno nastali izdatki.

      (Glej točke od 201 do 203.)
      Napotitev na: zgoraj navedeno sodbo Elz proti Komisiji, točke od 11 do 15; Sodišče prve stopnje, 15. december 1992, Scaramuzza
         proti Komisiji, T-75/91, Recueil, str. II-2557, točka 44; Sodišče prve stopnje, 26. oktober 1993, Reinarz proti Komisiji,
         T-6/92 in T-52/92, Recueil, str. II-1047, točke od 71 do 74.

      10.   Člen 17(2)(c) Priloge VII h Kadrovskim predpisom ne ureja rednih prenosov, omejenih na 35 % neto plačila, temveč prenose,
         ki se povsem izjemoma izvedejo v veljavno upravičenih primerih. Posledično se na to določbo ni mogoče sklicevati, da bi se
         dopustilo popolno kritje rednih stroškov, ki jih uradnik prevzame v drugi državi, kot je država kraja razporeditve. Očitno
         gre za strogo določbo in glede na njen značaj izjeme po definiciji podeljuje organu, pristojnemu za imenovanja, pri izvajanju
         široko pooblastilo za odločanje po prostem preudarku.

      (Glej točke od 206 do 209.)


title: Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 30. marca 2017.#VG Čistoća d.o.o. proti Đuru Vladiki in Ljubici Vladika.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Općinski sud u Velikoj Gorici.#Predhodno odločanje – Okolje – Odpadki – Direktiva 2008/98/ES – Povračilo stroškov ravnanja z odpadki – Načelo, da plača povzročitelj obremenitve – Pojem ‚imetniki odpadkov‘ – Cena, ki se zahteva za ravnanje z odpadki – Posebno nadomestilo za financiranje kapitalskih naložb.#Zadeva C-335/16.

text:
         SODBA SODIŠČA (šesti senat)
      z dne 30. marca 2017 (
            1
         )
      „Predhodno odločanje — Okolje — Odpadki — Direktiva 2008/98/ES — Povračilo stroškov ravnanja z odpadki — Načelo, da plača povzročitelj obremenitve — Pojem ‚imetniki odpadkov‘ — Cena, ki se zahteva za ravnanje z odpadki — Posebno nadomestilo za financiranje kapitalskih naložb“
      V zadevi C‑335/16,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Općinski sud u Velikoj Gorici (okrajno sodišče v Veliki Gorici, Hrvaška) z odločbo z dne 3. junija 2016, ki je na Sodišče prispela 15. junija 2016, v postopku

         VG Čistoća d.o.o.

      proti

         Đuru Vladiki,

         Ljubici Vladika,

      SODIŠČE (šesti senat),
      v sestavi E. Regan, predsednik senata, J.‑C. Bonichot (poročevalec) in S. Rodin, sodniki,
      generalni pravobranilec: M. Szpunar,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za VG Čistoća d.o.o. Ž. Galeković, direktor,

               —

               za hrvaško vlado T. Galli, agent,

               —

               za Evropsko komisijo E. Sanfrutos Cano in M. Mataija, agenta,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago načela, da plača povzročitelj obremenitve, iz člena 14(1) Direktive 2008/98/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 19. novembra 2008 o odpadkih in razveljavitvi nekaterih direktiv (UL 2008, L 312, str. 3).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med VG Čistoća d.o.o., občinskim podjetjem za ravnanje z odpadki, ter Đ. Vladiko in L. Vladika, uporabnikoma storitve ravnanja z odpadki, glede plačila računov za zbiranje komunalnih odpadkov in ravnanje z njimi za obdobje od oktobra 2013 do septembra 2014.

         Pravni okvir

            Pravo Unije

               3

               V uvodni izjavi 1 Direktive 2008/98 je navedeno:
               „Direktiva 2006/12/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. aprila 2006 o odpadkih [UL 2006, L 114, str. 9] vzpostavlja zakonodajni okvir za ravnanje z odpadki znotraj Skupnosti. Opredeljuje ključne pojme, kot so odpadek, predelava in odstranjevanje, ter vzpostavlja temeljne zahteve za ravnanje z odpadki, zlasti obveznost za ustanovo ali podjetje, ki izvaja postopke ravnanja z odpadki, da mora imeti dovoljenje oziroma se mora registrirati, in obveznost za države članice, da morajo izdelati načrte ravnanja z odpadki. Poleg tega vzpostavlja glavna načela, kot je obveznost ravnanja z odpadki brez negativnega vpliva na okolje ali zdravje ljudi, spodbujanje upoštevanja hierarhije ravnanja z odpadki ter načelo, da plača povzročitelj obremenitve, v skladu s katerim mora stroške odstranjevanja odpadkov kriti imetnik odpadkov ali prejšnji imetniki ali proizvajalci proizvodov, od katerih odpadki izvirajo.“

               4

               V uvodni izjavi 8 Direktive 2008/98 je navedeno:
               „Treba je torej revidirati Direktivo [2006/12] zaradi pojasnitve ključnih pojmov, kot so opredelitve odpadka, predelave in odstranjevanja, zaradi poostritve ukrepov, ki jih je treba sprejeti za preprečevanje nastajanja odpadkov, uvedbe pristopa, ki upošteva celoten življenjski krog proizvodov in materialov in ne samo fazo odpadkov, ter osredotočenja na zmanjšanje vplivov nastajanja odpadkov in ravnanja z njimi na okolje, s tem pa bi se okrepila ekonomska vrednost odpadkov. Poleg tega bi bilo treba zaradi ohranjanja naravnih virov spodbujati predelavo odpadkov in uporabo predelanih materialov. Zaradi jasnosti in razumljivosti bi bilo treba Direktivo [2006/12] razveljaviti in nadomestiti z novo direktivo.“

               5

               V uvodnih izjavah 25 in 26 Direktive 2008/98 je navedeno:

                        „(25)

                        Primerno je, da se stroški razporedijo tako, da odražajo dejanske stroške, ki bremenijo okolje zaradi nastajanja odpadkov in ravnanja z njimi.

                        (26)

                        Načelo, da plača povzročitelj obremenitve, je vodilno načelo na evropski in mednarodni ravni. Povzročitelj in imetnik odpadkov bi morala z odpadki ravnati na način, ki zagotavlja visoko raven varstva okolja in zdravja ljudi.“

               6

               Člen 3 te direktive določa:
               „Za namene te direktive se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:
               […]

                        5.

                        ‚povzročitelj odpadkov‘ pomeni vsakogar, katerega delovanje povzroča nastajanje odpadkov (izvirni povzročitelj odpadkov) ali vsakogar, ki izvaja predobdelavo, mešanje ali druge postopke, ki spreminjajo lastnosti ali sestavo teh odpadkov;

                        6.

                        ‚imetnik odpadkov‘ pomeni povzročitelja odpadkov ali fizično ali pravno osebo, ki ima odpadke v posesti;

                  […]

                        9.

                        ‚ravnanje z odpadki‘ pomeni zbiranje, prevoz, predelavo in odstranjevanje odpadkov, vključno z nadzorom takšnih postopkov in dejavnostmi po prenehanju obratovanja naprav za odstranjevanje odpadkov, ter vključno z dejavnostmi trgovca ali posrednika;

                        10.

                        ‚zbiranje‘ pomeni pobiranje odpadkov, vključno s predhodnim razvrščanjem in predhodnim skladiščenjem odpadkov za namene prevoza do naprave za obdelavo odpadkov;

                        11.

                        ‚ločeno zbiranje‘ pomeni zbiranje, pri katerem se tokove odpadkov ločuje glede na vrsto in naravo odpadkov z namenom olajšati posebno obdelavo;

                  […]

                        14.

                        ‚obdelava‘ pomeni postopke predelave ali odstranjevanja, ki vključujejo pripravo za predelavo ali odstranjevanje;

                  […]

                        17.

                        ‚recikliranje‘ pomeni vsak postopek predelave, pri katerem se odpadne snovi ponovno predelajo v proizvode, materiale ali snovi za prvotni namen ali druge namene. Opredelitev vključuje ponovno predelavo organskih snovi, ne vključuje pa energetske predelave in ponovne predelave v materiale, ki se bodo uporabili kot gorivo ali za zasipanje;

                  […]“

               7

               Člen 11(1) Direktive 2008/98 določa:
               „Države članice sprejmejo ukrepe, potrebne za spodbujanje ponovne uporabe proizvodov in priprave za ponovno uporabo, predvsem s spodbujanjem vzpostavitve in podpore omrežij za ponovno uporabo in popravila, uporabe gospodarskih inštrumentov, meril za naročila, kvantitativnih ciljev ali drugih ukrepov.
               Države članice uvedejo ukrepe za spodbujanje visoko kakovostnega recikliranja in v ta namen sprejmejo sisteme ločenega zbiranja odpadkov, če je to tehnično, okoljsko in ekonomsko izvedljivo ter če je primerno za doseganje potrebnih standardov kakovosti za zadevne sektorje recikliranja.
               […]“

               8

               Člen 14 te direktive določa:
               „1.   V skladu z načelom, da plača povzročitelj obremenitve, stroške ravnanja z odpadki krije izvirni povzročitelj odpadkov ali trenutni ali predhodni imetniki odpadkov.
               2.   Države članice lahko določijo, da stroške ravnanja z odpadki delno ali v celoti krije proizvajalec proizvoda, od katerega odpadki izvirajo, in da si lahko distributerji takšnega proizvoda te stroške delijo.“

               9

               Člen 15(1) Direktive 2008/98 določa:
               „Države članice sprejmejo potrebne ukrepe za zagotovitev, da v skladu s členoma 4 in 13 vsak izvirni povzročitelj ali drug imetnik odpadkov sam obdela odpadke ali da zanj obdelavo izvaja trgovec ali ustanova ali podjetje, ki obdeluje odpadke, ali da zanj obdelavo uredi zasebni ali javni zbiralec odpadkov.“

            Hrvaško pravo

               10

               Člen 20(1) Zakon o komunalnom gospodarstvu (zakon o gospodarskih javnih službah) v različici, ki je veljala v času dejanskega stanja v postopku v glavni stvari, določa:
               „Iz cene komunalne službe se zagotavljajo sredstva za opravljanje teh komunalnih dejavnosti:
               […]

                        4.

                        vzdrževanje čistoče v delu, ki se nanaša na zbiranje in odvoz komunalnih odpadkov,

                        5.

                        odstranjevanje komunalnih odpadkov
                        […]“

               11

               Člen 4 Zakon o održivom gospodarenju otpadom (zakon o trajnostnem upravljanju z odpadki) določa:
               1.   Za namene tega zakona se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:
               […]

                        10.

                        ‚dejavnost zbiranja odpadkov‘ zajema postopke rednega in intervencijskega zbiranja odpadkov ter postopek zbiranja odpadkov v parku za predelavo;

                  […]

                        39.

                        ‚imetnik odpadkov‘ pomeni povzročitelja odpadkov ali fizično ali pravno osebo, ki ima odpadke v posesti;

                  […]

                        48.

                        ‚povzročitelj odpadkov‘ pomeni vsakogar, katerega delovanje povzroča nastajanje odpadkov in/ali vsakogar, ki izvaja predobdelavo, mešanje ali druge postopke, ki spreminjajo sestavo ali naravo teh odpadkov;
                        […]“

               12

               Člen 6(1) tega zakona določa, da ravnanje z odpadki temelji na spoštovanju okoljevarstvenih načel, predpisanih z nacionalnim pravom, pravnim redom Unije in mednarodnim pravom s področja varstva okolja, ter zlasti načela, da plača povzročitelj obremenitve, v skladu s katerim „povzročitelj odpadkov, predhodni imetnik odpadkov oziroma imetnik odpadkov nosi stroške ukrepov ravnanja z odpadki in je finančno odgovoren za izvajanje sanacijskih ukrepov za odpravo škode, ki jo je oziroma bi jo lahko povzročil“.

               13

               Člen 6(2) navedenega zakona določa:
               „Proizvajalec proizvoda, iz katerega nastajajo odpadki, oziroma povzročitelj odpadkov nosi stroške ravnanja s temi odpadki.“

               14

               Člen 28 tega zakona določa:
               „1.   Enota lokalne samouprave je na svojem ozemlju dolžna zagotoviti:
               […]

                        2.

                        ločeno zbiranje odpadnega papirja, kovine, stekla, plastike in tekstila ter kosovnih (masovnih) odpadkov;
                        […]“

               15

               Člen 30 zakona o trajnostnem upravljanju z odpadki, naslovljen „Javna služba zbiranja mešanih in biorazgradljivih odpadkov“, določa:
               „1.   Javna služba zbiranja mešanih in biorazgradljivih odpadkov zajema zbiranje teh odpadkov od posameznih uporabnikov s pomočjo zabojnikov na zadevnem območju opravljanja službe ter prevoz teh odpadkov do pooblaščene osebe za njihovo obdelavo.
               […]
               6.   Uporabnik storitev javne službe iz odstavka 4 tega člena je dolžan:
               […]

                        3.

                        nositi stroške ravnanja s komunalnimi odpadki v sorazmerju s količino odpadkov, ki jih je predal izvajalcu službe.“

               16

               Člen 33 tega zakona določa:
               „1.   Izvajalec službe mora ceno javne službe iz člena 30(1) v skladu z določbami tega zakona izračunati tako, da se zagotovi uporaba načela ‚plača povzročitelj obremenitve‘, ekonomsko trajnostno poslovanje ter varnost, rednost in kakovost zagotavljanja te službe […]
               2.   Izvajalec službe mora uporabniku v skladu z odločbo iz člena 30(7) tega zakona storitev javne službe iz člena 30(1) tega zakona zaračunavati v sorazmerju s količino odpadkov, predanih v obračunskem obdobju, pri čemer je merilo količine masa predanih odpadkov ali prostornina zabojnikov za odpadke in število praznjenj teh zabojnikov.
               […]
               4.   Izvajalec službe mora v ceno javne službe iz člena 30(1) tega zakona všteti naslednje stroške: stroške nakupa in vzdrževanja opreme za zbiranje odpadkov, stroške prevoza odpadkov, stroške obdelave odpadkov in druge stroške, predpisane z uredbo iz člena 29(10) tega zakona.
               […]“

         Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

               17

               Spor o glavni stvari se nanaša na plačilo računov, ki ga je podjetje VG Čistoća zahtevalo od Đ. in L. Vladika, za ravnanje z gospodinjskimi odpadki za obdobje od oktobra 2013 do septembra 2014, ki so mesečno znašali 78,61 hrvaških kun (HRK) (približno 10,54 EUR).

               18

               Toženi stranki iz postopka v glavni stvari nasprotujeta plačilu dela računov, ki se nanaša na ločeno zbiranje, recikliranje ter odstranjevanje nedovoljeno odloženih odpadkov v okolje, in plačilu posebnega nadomestila za kapitalska vlaganja, ki jih je izvedlo podjetje za ravnanje z odpadki za postopke recikliranja. Ne nasprotujeta pa plačilu dela računov, dolgovanega iz naslova odvoza in odstranjevanja dejansko ustvarjenih in odpeljanih odpadkov.

               19

               Podjetje VG Čistoća je pri Općinski sud u Velikoj Gorici (okrajno sodišče v Veliki Gorici, Hrvaška) vložilo tožbo, da bi izterjalo plačilo zneskov, ki mu jih dolgujeta Đ. in L. Vladika.

               20

               Predložitveno sodišče pojasnjuje, da imata navedeni osebi na voljo le zabojnik za 120 litrov in da podjetje VG Čistoća za zaračunavanje storitev ravnanja z odpadki opravlja mesečni obračun glede na velikost uporabljenih zabojnikov. To podjetje je torej izdalo račune na podlagi prostornine izpraznjenih zabojnikov in ne na podlagi teže odpadkov, ki sta ju toženi stranki iz postopka v glavni stvari dejansko ustvarili.

               21

               To sodišče meni, da bi morala tožeča stranka iz postopka v glavni stvari za zagotovitev spoštovanja načela enakosti določiti opremo za zbiranje, ki bi omogočala zaračunavanje zgolj odpadkov, ki jih uporabniki dejansko ustvarijo. Predložitveno sodišče poleg tega meni, da bi uporabnikom morali biti dani na voljo posebni zabojniki za pobiranje odpadkov, ki se zbirajo ločeno (papir, plastika, mešani odpadki). Predložitveno sodišče dodaja, da uporabniki ne bi smeli biti dolžni plačati za odstranjevanje odpadkov z recikliranjem. Sprašuje se torej, ali so uporabniki zavezani za plačilo vseh postavk na računih, izdanih za ravnanje s komunalnimi odpadki.

               22

               V teh okoliščinah je Općinski sud u Velikoj Gorici (okrajno sodišče v Veliki Gorici) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „Kako se v skladu s pravom Unije obračuna nadomestilo za zbiranje in odvoz komunalnih odpadkov? Kako državljani Unije plačujejo zbiranje in odvoz komunalnih odpadkov, in sicer, ali plačajo po prostornini izpraznjenega zabojnika oziroma posode ali po prostornini odpeljanih odpadkov ter ali poleg tega plačajo še katera druga nadomestila?“

         Vprašanje za predhodno odločanje

               23

               Predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člena 14 in 15(1) Direktive 2008/98 razlagati tako, da nasprotujeta nacionalni ureditvi, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, ki določa, prvič, da uporabniki storitve obdelave odpadkov plačajo ceno, izračunano na podlagi prostornine zabojnika, ki jim je dan na voljo, in ne na podlagi teže dejansko odpeljanih odpadkov, in drugič, da ti uporabniki plačajo dodatno nadomestilo, katerega prihodek je namenjen financiranju naložb, potrebnih za obdelavo zbranih odpadkov.

               24

               Na podlagi člena 14 Direktive 2008/98 in v skladu z načelom, da plača povzročitelj obremenitve, stroške ravnanja z odpadki krije izvirni povzročitelj odpadkov ali trenutni ali predhodni imetniki odpadkov. To finančno obveznost imajo ti imetniki zaradi svojega prispevka k nastanku navedenih odpadkov (glej po analogiji sodbi z dne 24. junija 2008, Commune de Mesquer, C‑188/07, EU:C:2008:359, točka 77, in z dne 16. julija 2009, Futura Immobiliare in drugi, C‑254/08, EU:C:2009:479, točka 45).

               25

               Glede financiranja stroška upravljanja in odstranjevanja komunalnih odpadkov je treba ugotoviti, da gre za storitev, ki se zagotavlja skupno za celoto „imetnikov“, zato morajo države članice na podlagi člena 15 Direktive 2008/98 zagotoviti, da načeloma vsi uporabniki te storitve kot „imetniki“ v smislu člena 3 te direktive skupaj nosijo skupni strošek odstranjevanja odpadkov (glej po analogiji sodbo z dne 16. julija 2009, Futura Immobiliare in drugi, C‑254/08, EU:C:2009:479, točka 46).

               26

               Trenutno stanje prava Unije je tako, da ni bil sprejet noben predpis na podlagi člena 192 PDEU, ki bi državam članicam v zvezi s financiranjem stroškov odstranjevanja komunalnih odpadkov nalagal neko natančno določeno metodo, tako da se to financiranje, odvisno od izbire zadevne države članice, lahko zagotavlja z dajatvijo, pristojbino ali kako drugače. V teh okoliščinah lahko uporaba meril, ki temeljijo na prostornini zabojnikov, ki so dani na voljo uporabnikom, predvsem glede na površino nepremičnin, ki jo zavzemajo, in glede na njihovo namembnost, omogoči izračun stroškov odstranjevanja teh odpadkov in njihovo razdelitev med različne imetnike, ker so ta merila po svoji naravi taka, da neposredno vplivajo na višino navedenih stroškov (glej v tem smislu sodbo z dne 16. julija 2009, Futura Immobiliare in drugi, C‑254/08, EU:C:2009:479, točki 48 in 50).

               27

               Zato za nacionalno ureditev, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, ki za financiranje ravnanja s komunalnimi odpadki in njihovega odstranjevanja določa ceno, izračunano na podlagi ocenjene ustvarjene količine odpadkov in ne na podlagi količine dejansko ustvarjenih in za odvoz predanih odpadkov, glede na trenutno stanje prava Unije ni mogoče šteti, da je v nasprotju s členom 14 in členom 15(1) Direktive 2008/98 (glej po analogiji sodbo z dne 16. julija 2009, Futura Immobiliare in drugi, C‑254/08, EU:C:2009:479, točka 51).

               28

               Enako velja glede vzpostavitve dodatnega nadomestila za financiranje naložb, potrebnih za obdelavo odpadkov, vključno z njihovim recikliranjem.

               29

               V skladu s členom 15(1) Direktive 2008/98 namreč države članice sprejmejo potrebne ukrepe za zagotovitev, da povzročitelji odpadkov zaradi svojega prispevka k nastanku odpadkov kolektivno sodelujejo pri naložbah, potrebnih za uresničitev ciljev, določenih v členu 11(1), členu 14 in členu 15(1) Direktive 2008/98 (glej po analogiji sodbi z dne 24. junija 2008, Commune de Mesquer, C‑188/07, EU:C:2008:359, točka 77, in z dne 16. julija 2009, Futura Immobiliare in drugi, C‑254/08, EU:C:2009:479, točka 46).

               30

               Čeprav imajo pristojni nacionalni organi na tem področju in glede na trenutno stanje prava Unije široko diskrecijsko pravico pri določitvi načina za izračun cen, kot so stroški ravnanja z odpadki in dodatno nadomestilo iz postopka v glavni stvari, je predložitveno sodišče kljub vsemu tisto, ki mora na podlagi dejanskih in pravnih elementov, ki so mu predloženi, preveriti, ali zahtevana cena in to dodatno nadomestilo ne povzročita, da se nekaterim „imetnikom“ naložijo stroški, ki so očitno nesorazmerni glede na količine ali naravo odpadkov, ki jih lahko ustvarijo (glej po analogiji sodbo z dne 16. julija 2009, Futura Immobiliare in drugi, C‑254/08, EU:C:2009:479, točki 55 in 56).

               31

               Za to je treba upoštevati predvsem merila, povezana z vrsto nepremičnin, ki jih zasedajo uporabniki, s površino in namembnostjo teh nepremičnin, s sposobnostjo „imetnikov“ za ustvarjanje odpadkov, s prostornino zabojnikov, danih na voljo uporabnikom, ter s pogostostjo pobiranja, ker lahko ti dejavniki neposredno vplivajo na znesek stroškov ravnanja z odpadki in njihovega odstranjevanja.

               32

               Glede na zgoraj navedene razmisleke je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 14 in člen 15(1) Direktive 2008/98 razlagati tako, da glede na trenutno stanje prava Unije ne nasprotujeta nacionalni ureditvi, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, ki za financiranje storitve ravnanja s komunalnimi odpadki in njihovega odstranjevanja določa ceno, ki se izračuna na podlagi ocenjene količine odpadkov uporabnikov te storitve, in ne na podlagi količine odpadkov, ki so jo ti dejansko ustvarili in predali za odvoz, ter plačilo – od uporabnikov kot imetnikov odpadkov – dodatnega nadomestila, katerega prihodek je namenjen financiranju kapitalskih naložb, potrebnih za obdelavo odpadkov, vključno z njihovim recikliranjem. Vendar pa mora predložitveno sodišče na podlagi dejanskih in pravnih elementov, ki so mu bili predloženi, preveriti, ali to ne povzroči, da se nekaterim „imetnikom“ naložijo stroški, ki so očitno nesorazmerni glede na količine ali naravo odpadkov, ki jih lahko ustvarijo. Za to lahko nacionalno sodišče med drugim upošteva merila, povezana z vrsto nepremičnin, ki jih zasedajo uporabniki, s površino in namembnostjo teh nepremičnin, s sposobnostjo „imetnikov“ za ustvarjanje odpadkov, s prostornino zabojnikov, danih na voljo uporabnikom, ter s pogostostjo pobiranja, ker lahko ti dejavniki neposredno vplivajo na znesek stroškov ravnanja z odpadki.

         Stroški

               33

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (šesti senat) razsodilo:

                     Člen 14 in člen 15(1) Direktive 2008/98/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 19. novembra 2008 o odpadkih in razveljavitvi nekaterih direktiv je treba razlagati tako, da glede na trenutno stanje prava Unije ne nasprotujeta nacionalni ureditvi, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, ki za financiranje storitve ravnanja s komunalnimi odpadki in njihovega odstranjevanja določa ceno, ki se izračuna na podlagi ocenjene količine odpadkov uporabnikov te storitve, in ne na podlagi količine odpadkov, ki so jo ti dejansko ustvarili in predali za odvoz, ter plačilo – od uporabnikov kot imetnikov odpadkov – dodatnega nadomestila, katerega prihodek je namenjen financiranju kapitalskih naložb, potrebnih za obdelavo odpadkov, vključno z njihovim recikliranjem. Vendar pa mora predložitveno sodišče na podlagi dejanskih in pravnih elementov, ki so mu bili predloženi, preveriti, ali to ne povzroči, da se nekaterim „imetnikom“ naložijo stroški, ki so očitno nesorazmerni glede na količine ali naravo odpadkov, ki jih lahko ustvarijo. Za to lahko nacionalno sodišče med drugim upošteva merila, povezana z vrsto nepremičnin, ki jih zasedajo uporabniki, s površino in namembnostjo teh nepremičnin, s sposobnostjo „imetnikov“ za ustvarjanje odpadkov, s prostornino zabojnikov, danih na voljo uporabnikom, ter s pogostostjo pobiranja, ker lahko ti dejavniki neposredno vplivajo na znesek stroškov ravnanja z odpadki.

                     Podpisi

            (
            1
         )	* Jezik postopka: hrvaščina.


title: Sodba Splošnega sodišča (peti senat) z dne 9. septembra 2010. # Axis AB proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava besedne znamke Skupnosti ETRAX - Prejšnje nacionalne figurativne znamke, ki vsebujejo besedni element ETRA I+D - Relativni razlog za zavrnitev - Dopustnost pritožbe pri odboru za pritožbe - Pravilo 49(1) Uredbe (ES) št. 2868/95 in člen 59 Uredbe (ES) št. 40/94 (postal člen 60 Uredbe (ES) št. 207/2009). # Zadeva T-70/08.

text:
      Zadeva T-70/08
      Axis AB
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava besedne znamke Skupnosti ETRAX – Prejšnje nacionalne figurativne znamke, ki vsebujejo besedni element ETRA I+D – Relativni razlog za zavrnitev – Dopustnost pritožbe pri odboru za pritožbe – Pravilo 49(1) Uredbe (ES) št. 2868/95 in člen 59 Uredbe (ES) št. 40/94 (postal člen 60 Uredbe (ES) št. 207/2009)“
      Povzetek sodbe
      1.      Znamka Skupnosti – Pritožbeni postopek – Rok in oblika pritožbe – Pisna vložitev v dvomesečnem roku – Nakazilo zneska, ki
            ustreza taksi za pritožbo – Sam po sebi nezadosten akt
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 59)
      2.      Znamka Skupnosti – Pritožbeni postopek – Tožba pred sodiščem Skupnosti – Postopkovna vloga Urada
      (Poslovnik Splošnega sodišča, člen 134(3))
      3.      Znamka Skupnosti – Pritožbeni postopek – Tožba pred sodiščem Skupnosti – Pristojnost Splošnega sodišča – Nadzor nad zakonitostjo
            odločb odbora za pritožbe
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 63(3))
      1.      V skladu s členom 59 Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti se pritožbe zoper odločbe organov Urada za usklajevanje na notranjem
         trgu (znamke in modeli) pisno vložijo pri Uradu v dveh mesecih po datumu obvestila o odločbi.

      Čeprav se v skladu s tem členom šteje, da je pritožba vložena šele takrat, ko je plačana pristojbina zanjo, se zgolj nakazilo
         ustreznega zneska ne more šteti za enakovredno pisni vlogi, predpisani s tem členom.

      (Glej točki 22 in 23.)
      2.      Čeprav člen 134(3) Poslovnika Splošnega sodišča določa, da intervenient lahko v svojem odgovoru na tožbo predlaga razveljavitev
         ali spremembo odločbe odbora za pritožbe glede vprašanja, ki v tožbi ni navedeno, iz navedene določbe a contrario izhaja tudi, da Urad za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) tega ne more predlagati.

      (Glej točko 27.)
      3.      Splošno sodišče izvaja nadzor nad zakonitostjo odločb organov Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli).
         Če presodi, da je taka odločba, glede katere je pri njem vložena tožba, nezakonita, jo mora razveljaviti. Tožbe ne sme zavrniti
         tako, da obrazložitev pristojnega organa Urada, ki je izdal izpodbijani akt, nadomesti s svojo.

      (Glej točko 29.)
SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (peti senat)
      z dne 9. septembra 2010(*)

      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava besedne znamke Skupnosti ETRAX – Prejšnje nacionalne figurativne znamke, ki vsebujejo besedni element ETRA I+D – Relativni razlog za zavrnitev – Dopustnost pritožbe pri odboru za pritožbe – Pravilo 49(1) Uredbe (ES) št. 2868/95 in člen 59 Uredbe (ES) št. 40/94 (postal člen 60 Uredbe (ES) št. 207/2009)“
      V zadevi T‑70/08,
      Axis AB s sedežem v Lundu (Švedska), ki jo zastopa J. Norderyd, odvetnik,

      tožeča stranka,
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopa A. Folliard-Monguiral, zastopnik,

      tožena stranka,
      druga stranka v postopku pred odborom za pritožbe UUNT je
      Etra Investigación y Desarrollo, SA s sedežem v Valenciji (Španija),

      zaradi tožbe zoper odločbo drugega odbora za pritožbe UUNT z dne 27. novembra 2007 (zadeva R 334/2007-2), ki se nanaša na
         postopek z ugovorom med družbama Etra Investigación y Desarrollo, SA in Axis AB,

      SPLOŠNO SODIŠČE (peti senat),
      v sestavi M. Vilaras, predsednik, M. Prek in V. M. Ciucă (poročevalec), sodnika,
      sodni tajnik: N. Rosner, administrator,
      na podlagi tožbe, vložene v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 12. februarja 2008,
      na podlagi odgovora na tožbo, vloženega v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 9. junija 2008,
      na podlagi obravnave z dne 29. aprila 2010
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Dejansko stanje
      1        Tožeča stranka, družba Axis AB, je 17. junija 2004 pri Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) vložila
         prijavo za registracijo znamke Skupnosti na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti
         (UL 1994, L 11, str. 1), kakor je bila spremenjena (nadomeščena z Uredbo Sveta (ES) št. 207/2009 z dne 26. februarja 2009
         o blagovni znamki Skupnosti (UL L 78, str. 1)).

      2        Znamka, za katero je bila zahtevana registracija, je besedna znamka ETRAX.

      3        Proizvodi in storitve, za katere je bila zahtevana registracija, po omejitvi, do katere je prišlo med postopkom pri UUNT,
         spadajo v razreda 9 in 42 Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji proizvodov in storitev zaradi registracije znamk
         z dne 15. junija 1957, kakor je bil revidiran in spremenjen.

      4        Prijava znamke Skupnosti je bila objavljena v Biltenu znamk Skupnosti št. 31/2005 z dne 1. avgusta 2005.

      5        Družba Etra Investigacion y Desarrollo, SA je 14. oktobra 2005 na podlagi člena 42 Uredbe št. 40/94 (postal člen 41 Uredbe
         št. 207/2009) vložila ugovor zoper registracijo prijavljene znamke za proizvode in storitve, navedene v točki 3 zgoraj.

      6        Ugovor je temeljil na teh prejšnjih znamkah:

      –        španski figurativni znamki št. 2194122, ki je bila prijavljena 5. novembra 1998 in registrirana 22. novembra 1999, za proizvode
         iz razreda 9 („Znanstveni, pomorski, geodetski, električni, fotografski, kinematografski, optični, tehtalni, merilni, signalizacijski,
         kontrolni (nadzorni), reševalni ter učni aparati; aparati za snemanje, prenos in reprodukcijo zvoka in slike; magnetni nosilci
         zapisov, zvočne plošče; prodajni avtomati in mehanizmi za aparate na kovance; registrske blagajne, računski stroji, oprema
         za obdelavo informacij in računalniki; gasilni aparati“), prikazani spodaj:

      –        španski figurativni znamki št. 2413572, ki je bila prijavljena 9. julija 2001 in registrirana 8. januarja 2002, za proizvode
         iz razreda 9 („Znanstveni, pomorski, geodetski, električni, fotografski, kinematografski, optični, tehtalni, merilni, signalizacijski,
         kontrolni (nadzorni), reševalni ter učni aparati; aparati za snemanje, prenos in reprodukcijo zvoka in slike; magnetni nosilci
         zapisov, zvočne plošče; prodajni avtomati in mehanizmi za aparate na kovance; registrske blagajne, računski stroji, oprema
         za obdelavo informacij in računalniki; gasilni aparati“), prikazani spodaj:

      –        španski figurativni znamki št. 2413574, ki je bila prijavljena 9. julija 2001 in registrirana 22. aprila 2002, za proizvode
         iz razreda 42 („Inženirske storitve; industrijske, električne in elektronske analize in raziskave“), prikazani spodaj:

      7        Razlog, naveden v utemeljitev ugovora, je bila verjetnost zmede v smislu člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 (postal člen 8(1)(b)
         Uredbe št. 207/2009).

      8        Oddelek za izbris je 11. decembra 2006 zavrnil ugovor v celoti, ker je menil, da so razlike med znaki take, da je mogoče izključiti
         verjetnost zmede med prejšnjimi znamkami in prijavljeno znamko.

      9        UUNT je 21. februarja 2007 prejel nedatirano pritožbo zoper odločbo oddelka za ugovore.

      10      Drugi odbor za pritožbe UUNT je z odločbo z dne 27. novembra 2007 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) ugodil pritožbi in
         razveljavil odločbo oddelka za ugovore ter zavrnil zahtevo za registracijo v celoti.

      11      Odbor za pritožbe je najprej proučil vprašanje dopustnosti in ugotovil, da čeprav je UUNT nedatirano pritožbo prejel 21. februarja 2007,
         torej po izteku roka za pritožbo, ki je bil 12. februarja 2007, se plačilo pristojbine za pritožbo z bančnim nakazilom „šteje
         za pritožbo za potrebe dopustnosti“, saj je bilo opravljeno v roku in je vsebovalo podrobne podatke, ki se zahtevajo s pravilom 48(1)
         Uredbe Komisije (ES) št. 2868/95 z dne 13. decembra 1995 za izvedbo Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 o znamki Skupnosti (UL L 303,
         str. 1).

       Predlogi strank
      12      Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:

      –        razveljavi izpodbijano odločbo;
      –        UUNT naloži plačilo stroškov.
      13      UUNT Splošnemu sodišču predlaga, naj:

      –        zavrne tožbo;
      –        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
      14      UUNT je na obravnavi v odgovoru na vprašanje Splošnega sodišča predlagal, naj to tožbo zavrne ali izpodbijano odločbo spremeni
         na podlagi poročila o prenosu sporočila po telefaksu, ki ga je poslala druga stranka v postopku pred odborom za pritožbe.

       Pravo
      15      Tožeča stranka v utemeljitev tožbe v bistvu navaja dva tožbena razloga, ki se nanašata na kršitev pravila 49(1) in (2) Uredbe
         št. 2868/95 ter kršitev člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94.

      16      Najprej je treba obravnavati prvi tožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev pravila 49(1) in (2) Uredbe št. 2868/95.

       Trditve strank
      17      Tožeča stranka odboru za pritožbe očita, da je kršil pravilo 49(1) in (2) Uredbe št. 2868/95. Trdi zlasti, da je odbor za
         pritožbe napačno ugotovil, da je pritožba dopustna v skladu s pravilom 49(1) Uredbe št. 2868/95, čeprav je bil izpisek o bančnem
         nakazilu za plačilo pristojbine za pritožbo v španščini, kar je v nasprotju s pravilom 48(2) Uredbe št. 2868/95, v skladu
         s katerim mora biti pritožba vložena v jeziku postopka, v katerem je bila sprejeta odločba, ki je predmet pritožbe, v obravnavanem
         primeru torej v angleščini.

      18      UUNT priznava, da je odbor za pritožbe kršil pravilo 49(1) in (2) Uredbe št. 2868/95. Vendar trdi, da v skladu z enim od načel
         prava Evropske unije napaka odbora za pritožbe ne zadostuje, da bi bila razveljavitev izpodbijane odločbe utemeljena, saj
         naj ta „procesna pomanjkljivost“ ne bi mogla „vplivati odločilno“ na dopustnost pritožbe pred odborom za pritožbe.

      19      UUNT meni, da je bila pritožba pred odborom za pritožbe dopustna, ker je stranka, ki je ugovarjala, 21. februarja 2007 predložila
         poročilo o prenosu sporočila po telefaksu, ki potrjuje, da je bila 8. februarja 2007 poslana pritožba, ki v celoti izpolnjuje
         pogoje iz pravila 48 Uredbe št. 2868/95. Torej, čeprav UUNT ni zasledil prejema tega sporočila po telefaksu, je mogoče v skladu
         s sodno prakso (sodba Splošnega sodišča z dne 19. aprila 2005 v združenih zadevah Success-Marketing proti UUNT – Chipita (PAN
         & CO), T‑380/02 in T‑128/03, ZOdl., str. II-1233) datum prejema dokumenta dokazati s pomočjo poročila o prenosu sporočila
         po telefaksu.

       Presoja Splošnega sodišča
      20      Najprej je treba obravnavati očitek, ki se nanaša na kršitev pravila 49(1) Uredbe št. 2868/95.

      21      Iz pravila 49(1) Uredbe št. 2868/95 je razvidno, da če pritožba ne izpolnjuje med drugim pogojev iz člena 59 Uredbe št. 40/94
         (postal člen 60 Uredbe št. 207/2009), jo odbor za pritožbe zavrže kot nedopustno, razen če so bile vse pomanjkljivosti odpravljene
         pred iztekom roka, določenega v tem členu, in sicer v dveh mesecih po datumu obvestila o odločbi, zoper katero je vložena
         pritožba.

      22      V skladu s členom 59 Uredbe št. 40/94 se pritožba pisno vloži pri UUNT v dveh mesecih po datumu obvestila o odločbi in se
         šteje, da je vložena šele, ko je plačana pristojbina zanjo.

      23      V zvezi s tem je treba spomniti, da iz sodne prakse Splošnega sodišča izhaja, da se v skladu s členom 59 Uredbe št. 40/94
         šteje, da je pritožba vložena šele takrat, ko je plačana pristojbina zanjo, vendar se zgolj nakazilo ustreznega zneska ne
         more šteti za enakovredno pisni vlogi, predpisani s tem členom (sodba Splošnega sodišča z dne 31. maja 2005 v zadevi Solo
         Italia proti UUNT – Nuova Sala (PARMITALIA), T‑373/03, ZOdl., str. II-1881, točka 58).

      24      Odbor za pritožbe je v obravnavani zadevi ugotovil, da čeprav je UUNT nedatirano pritožbo prejel 21. februarja 2007, torej
         po izteku roka za pritožbo, ki je bil 12. februar 2007, se plačilo pristojbine za pritožbo z bančnim nakazilom „šteje za pritožbo
         za potrebe dopustnosti“, saj je bilo opravljeno v roku in je vsebovalo podrobne podatke, zahtevane s pravilom 48(1) Uredbe
         št. 2868/95.

      25      Odbor za pritožbe torej ni spoštoval pogoja glede obstoja pritožbe v smislu člena 59 Uredbe št. 40/94, kakor ga razlaga zgoraj
         navedena sodna praksa, zato je kršil pravilo 49(1) Uredbe št. 2868/95.

      26      Glede zatrjevanja UUNT, da je treba to napako odbora za pritožbe šteti za pomanjkljivost, ki nima za posledico razveljavitve
         izpodbijane odločbe, saj ob njenem neobstoju vsebina odločbe ne bi bila drugačna, je treba poudariti, da je UUNT v odgovoru
         na tožbo predlagal le zavrnitev tožbe tožeče stranke. Šele na obravnavi je navedel, da Splošnemu sodišču predlaga bodisi zavrnitev
         pritožbe bodisi spremembo izpodbijane odločbe na podlagi poročila o prenosu sporočila po telefaksu, ki ga je poslala druga
         stranka v postopku pred odborom za pritožbe.

      27      Če je treba to navedbo razumeti, da je bil predlog za spremembo prvič podan na obravnavi, je treba ta predlog zavrniti kot
         nedopusten, celo ne glede na njegovo nepravočasnost. Čeprav namreč člen 134(3) Poslovnika Splošnega sodišča določa, da „intervenient
         […] lahko v svojem odgovoru na tožbo […] predlaga razveljavitev ali spremembo odločbe odbora za pritožbe glede vprašanja,
         ki v tožbi ni navedeno, in na podlagi razlogov, ki v tožbi niso navedeni“, iz navedene določbe a contrario izhaja tudi, da UUNT tega ne more predlagati (sodba Sodišča z dne 12. oktobra 2004 v zadevi Vedial proti UUNT, C‑106/03 P,
         ZOdl., str. I‑9573, točka 34).

      28      Ker UUNT s tako utemeljitvijo Splošnemu sodišču predlaga zavrnitev tožbe in torej potrditev izpodbijane odločbe s spremembo
         obrazložitve, te utemeljitve ni mogoče sprejeti.

      29      Treba je namreč spomniti, da Splošno sodišče izvaja nadzor nad zakonitostjo odločb organov UUNT. Če presodi, da je taka odločba,
         glede katere je pri njem vložena tožba, nezakonita, jo mora razveljaviti. Ne sme zavrniti tožbe tako, da obrazložitev pristojnega
         organa UUNT, ki je izdal izpodbijani akt, nadomesti s svojo (sodba Splošnega sodišča z dne 25. marca 2009 v zadevi Kaul proti
         UUNT – Bayer (ARCOL), T‑402/07, ZOdl., str. II-737, točka 49).

      30      V obravnavani zadevi je že bilo ugotovljeno, da predlog odbora za pritožbe glede dopustnosti pritožbe, ki mu je bila predložena,
         temelji izključno na izpisku o bančnem nakazilu, ki ga je odbor štel za pritožbo. Ugotovljeno je bilo tudi, da je bilo v zvezi
         s tem sklepom odbora za pritožbe v izpodbijani odločbi pravo napačno uporabljeno (glej točko 25 zgoraj).

      31      Nasprotno pa se odbor za pritožbe v ničemer ni oprl na poročilo o prenosu sporočila po telefaksu, ki ga je UUNT navedel v
         utemeljitvi. Odbor za pritožbe je v zvezi s tem v točki 9 izpodbijane odločbe le navedel:

      ,,Stranka, ki je ugovarjala, trdi, da je bila pritožba vložena 8. februarja 2007, torej pred iztekom roka, in kot dokaz za
         to predlaga poročilo o prenosu sporočila po telefaksu. Vendar UUNT ne najde sledi o tem dokumentu, ki naj bi ga prejel zgoraj
         navedenega dne.“

      32      V teh okoliščinah je treba izpodbijano odločbo razveljaviti. V obravnavanem primeru mora odbor za pritožbe presoditi, ali
         in koliko lahko zgoraj navedeni dokument, na katerega se je UUNT skliceval pri argumentaciji, vpliva na dopustnost pritožbe,
         ki jo je stranka, ki je ugovarjala, vložila pri tem odboru.

      33      Ob upoštevanju zgoraj navedenega je treba ugoditi prvemu tožbenemu razlogu tožeče stranke in na podlagi tega izpodbijano odločbo
         razveljaviti, ne da bi bilo treba obravnavati očitek, ki se nanaša na kršitev pravila 49(2) Uredbe št. 2868/95, niti drugi
         tožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94.

       Stroški
      34      V skladu s členom 87(2) Poslovnika Splošnega sodišča se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.
         V obravnavnem primeru UUNT ni uspel, zato se mu v skladu s predlogi tožeče stranke naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je
      SPLOŠNO SODIŠČE (peti senat)
      razsodilo:
      1.      Odločba drugega odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (UUNT) (znamke in modeli) z dne 27. novembra 2007
            (zadeva R 334/2007‑2), ki se nanaša na postopek z ugovorom med družbama Etra Investigación y Desarrollo, SA in Axis AB, se
            razveljavi.
      2.      UUNT nosi svoje stroške in stroške, ki jih je priglasila družba Axis.

               Vilaras

                Prek

                Ciucă

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 9. septembra 2010.
      Podpisi
      * Jezik postopka: angleščina.