title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 6. oktobra 2010.#Evropska komisija proti Kraljevini Belgiji.#Neizpolnitev obveznosti države - Direktiva 2002/22/ES (Direktiva o univerzalnih storitvah) - Elektronske komunikacije - Omrežja in storitve - Člen 12 - Obračun stroškov za obveznosti zagotavljanja univerzalne storitve - Socialni vidik univerzalne storitve - Člen 13 - Financiranje obveznosti zagotavljanja univerzalne storitve - Opredelitev neupravičenega bremena.#Zadeva C-222/08.

text:
      Zadeva C-222/08
      Evropska komisija
      proti
      Kraljevini Belgiji
      „Neizpolnitev obveznosti države – Direktiva 2002/22/ES (Direktiva o univerzalnih storitvah) – Elektronske komunikacije – Omrežja in storitve – Člen 12 – Obračun stroškov za obveznosti zagotavljanja univerzalne storitve – Socialni vidik univerzalne storitve – Člen 13 – Financiranje obveznosti zagotavljanja univerzalne storitve – Določitev neupravičenega bremena“
      Povzetek sodbe
      1.        Približevanje zakonodaj – Sektor telekomunikacij – Univerzalna storitev in pravice uporabnikov – Direktiva 2002/22 – Obveznosti
            zagotavljanja univerzalne storitve vključno z obveznostmi socialne storitve – Izračun stroškov – Neupravičeno breme
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2002/22, člen 12(1) in Priloga IV)
      2.        Približevanje zakonodaj – Sektor telekomunikacij – Univerzalna storitev in pravice uporabnikov – Direktiva 2002/22 – Obveznosti
            zagotavljanja univerzalne storitve vključno z obveznostmi socialne storitve – Izračun stroškov – Neupravičeno breme
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2002/22, uvodna izjava 21)
      3.        Približevanje zakonodaj – Sektor telekomunikacij – Univerzalna storitev in pravice uporabnikov – Direktiva 2002/22 – Obveznosti
            zagotavljanja univerzalne storitve vključno z obveznostmi socialne storitve – Izračun stroškov – Neupravičeno breme
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2002/22, člen 13(1))
      4.        Približevanje zakonodaj – Sektor telekomunikacij – Univerzalna storitev in pravice uporabnikov – Direktiva 2002/22 – Obveznosti
            zagotavljanja univerzalne storitve vključno z obveznostmi socialne storitve – Izračun stroškov – Neupravičeno breme
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2002/22, člen 12(1) in Priloga IV)
      1.        Določbe drugega pododstavka člena 12(1) in Priloge IV k Direktivi 2002/22 o univerzalni storitvi in pravicah uporabnikov v
         zvezi z elektronskimi komunikacijskimi omrežji in storitvami določajo pravila, po katerih se izračunajo neto stroški zagotavljanja
         univerzalne storitve, kadar nacionalni regulativni organi menijo, da lahko to pomeni neupravičeno breme. Vendar pa niti iz
         člena 12(1) niti iz katere druge določbe te direktive ne izhaja, da je poskušal zakonodajalec Skupnosti sam določiti pogoje,
         pod katerimi lahko navedeni organi vnaprej menijo, da bi lahko navedeno zagotavljanje pomenilo tako neupravičeno breme. V
         teh okoliščinah država članica z določitvijo pogojev za ugotovitev upravičenosti ali neupravičenosti navedenega bremena ne
         krši obveznosti, ki izhajajo iz člena 12 te direktive.

      (Glej točki 44 in 45.)
      2.        Iz uvodne izjave 21 Direktive 2002/22 o univerzalni storitvi in pravicah uporabnikov v zvezi z elektronskimi komunikacijskimi
         omrežji in storitvami je razvidno, da je bil namen zakonodajalca Skupnosti povezati mehanizme za povračilo neto stroškov,
         ki lahko nastanejo podjetju pri zagotavljanju univerzalne storitve, z neupravičenim bremenom tega podjetja. V tem smislu se
         je zato, ker je presodil, da neto stroški univerzalne storitve ne pomenijo nujno neupravičenega bremena za vsa zadevna podjetja,
         namenil preprečiti, da bi bili vsakršni neto stroški zagotavljanja univerzalne storitve samodejna podlaga za nastanek pravice
         do nadomestila. V teh okoliščinah je neupravičeno breme, ki ga mora ugotoviti nacionalni regulativni organ pred vsakim plačilom
         nadomestila, breme, ki je za posamezno zadevno podjetje neupravičeno glede na njegovo zmožnost nositi to breme, glede na vse
         njegove značilnosti, vključno z obsegom sredstev, ekonomskim in finančnim stanjem in tržnim deležem.

      (Glej točko 49.)
      3.        Če nacionalni regulativni organ ugotovi, da je eno ali več podjetij, določenih za zagotavljanje univerzalne storitve, neupravičeno
         obremenjenih ali če ta podjetja zahtevajo plačilo zadevnih nadomestil, je v pristojnosti držav članic, da uvedejo za to potrebne
         mehanizme v skladu s členom 13(1)(a) 2002/22 Direktive o univerzalni storitvi in pravicah uporabnikov v zvezi z elektronskimi
         komunikacijskimi omrežji in storitvami, iz katerega je prav tako razvidno, da mora biti to nadomestilo sorazmerno z neto stroški,
         izračunanimi v skladu s členom 12 te direktive.

      Zato država članica, ki na splošno in na podlagi izračuna neto stroškov ponudnika univerzalne storitve, ki je bil prej edini
         ponudnik te storitve, ugotovi, da so odslej vsa podjetja, pristojna za zagotavljanje te storitve, zaradi tega zagotavljanja
         dejansko neupravičeno obremenjena, ne da bi opravila posebno hkratno preučitev neto stroškov, ki jih pomeni zagotavljanje
         univerzalne storitve za vsakega zadevnega operaterja, in vseh značilnosti tega operaterja, kot so obseg sredstev ter njegovo
         ekonomsko in finančno stanje, ne izpolni obveznosti iz člena 13 Direktive 2002/22.

       (Glej točki 51 in 86 ter točko 1 izreka.)
      4.        Država članica, ki pri izračunu neto stroškov zagotavljanja socialnega elementa univerzalne storitve ne upošteva komercialnih
         niti nematerialnih koristi, ki jih imajo podjetja, pristojna za to zagotavljanje, ne izpolni obveznosti iz člena 12(1) Direktive
         2002/22 o univerzalni storitvi in pravicah uporabnikov v zvezi z elektronskimi komunikacijskimi omrežji in storitvami.

      Iz določb člena 12(1), drugi pododstavek, točka (a), in Priloge IV k Direktivi 2002/22 je namreč razvidno, da mora izračun
         neto stroškov zagotavljanja univerzalne storitve vključevati oceno koristi za zadevnega operaterja, tudi nematerialnih, ki
         izvirajo iz tega zagotavljanja. Ker so navedene določbe usklajen regulativni okvir, za katerega si prizadeva navedena direktiva,
         morajo države članice upoštevati navedene koristi pri določanju pravil, na podlagi katerih je treba izračunati neto stroške
         zagotavljanja univerzalne storitve.

      (Glej točki 84 in 86 in točko 1 izreka.)
SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 6. oktobra 2010(*)

      „Neizpolnitev obveznosti države – Direktiva 2002/22/ES (Direktiva o univerzalnih storitvah) – Elektronske komunikacije – Omrežja in storitve – Člen 12 – Obračun stroškov za obveznosti zagotavljanja univerzalne storitve – Socialni vidik univerzalne storitve – Člen 13 – Financiranje obveznosti zagotavljanja univerzalne storitve – Določitev neupravičenega bremena“
      V zadevi C‑222/08,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, vložene 22. maja 2008,
      Evropska komisija, ki jo zastopata H. van Vliet in A. Nijenhuis, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Kraljevini Belgiji, ki jo zastopata T. Materne in M. Jacobs, zastopnika, ob sodelovanju S. Depréja, odvetnika,

      tožena stranka,
      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi J.‑C. Bonichot (poročevalec), predsednik senata, C. Toader, sodnica, K. Schiemann, P. Kūris in L. Bay Larsen, sodniki,
      generalni pravobranilec: P. Cruz Villalón,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 17. marca 2010,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 22. junija 2010,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Komisija Evropskih skupnosti s tožbo predlaga Sodišču, naj ugotovi, da Kraljevina Belgija s tem, da ni v celoti prenesla členov
         12(1) in 13(1) ter Priloge IV, del A, k Direktivi 2002/22/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 7. marca 2002 o univerzalni
         storitvi in pravicah uporabnikov v zvezi z elektronskimi komunikacijskimi omrežji in storitvami (Direktiva o univerzalnih
         storitvah) (JO L 108, p. 51), ni izpolnila obveznosti iz navedene direktive in člena 249 ES.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
       Direktiva 2002/22
      2        V uvodni izjavi 4 Direktive 2002/22 je navedeno, da „[z]agotavljanje univerzalne storitve (to pomeni zagotavljanje opredeljenega
         minimalnega nabora storitev za vse končne uporabnike po dostopni ceni) lahko vključuje zagotavljanje nekaterih storitev za
         nekatere končne uporabnike po cenah, ki odstopajo od tistih, ki izhajajo iz normalnih tržnih pogojev. Vendar ni nujno, da
         plačilo nadomestil podjetjem, ki so določena za zagotavljanje takih storitev v takih okoliščinah, povzroča izkrivljanje konkurence,
         če ta podjetja prejmejo nadomestilo za nastale specifične neto stroške in če se breme neto stroškov povrne na konkurenčno
         nevtralen način.“

      3        V uvodni izjavi 18 Direktive 2002/22 je navedeno:

      „Države članice naj po potrebi vzpostavijo mehanizme za financiranje neto stroškov obveznosti zagotavljanja univerzalne storitve,
         če se pokaže, da se lahko obveznosti zagotovijo samo z izgubo ali z neto stroški, ki presegajo normalne komercialne standarde.
         […]“

      4        V uvodni izjavi 21 Direktive 2002/22 je navedeno:

      „Kadar obveznost zagotavljanja univerzalne storitve pomeni neupravičeno breme za podjetje, bi bilo treba državam članicam
         omogočiti, da vzpostavijo mehanizme za učinkovito povračilo neto stroškov. […]“

      5        Člen 3 Direktive 2002/22 z naslovom „Razpoložljivost univerzalne storitve“ določa:

      „1.       Države članice zagotovijo, da so storitve iz tega poglavja na voljo z določeno kakovostjo vsem končnim uporabnikom na njihovem
         ozemlju, ne glede na zemljepisno lokacijo in ob upoštevanju posebnih nacionalnih pogojev po dostopni ceni.

      2.       Države članice določijo najučinkovitejši in najprimernejši pristop za zagotovitev izvedbe univerzalne storitve, pri čemer
         upoštevajo načela objektivnosti, transparentnosti, nediskriminacije in sorazmernosti. Poskušati morajo minimizirati izkrivljanje
         trga, še zlasti zagotavljanje storitev po cenah ali pod drugimi določili in pogoji, ki odstopajo od normalnih komercialnih
         pogojev, pri čemer pa varujejo javne interese.“

      6        Člen 8 te direktive z naslovom „Določitev podjetij“ določa:

      „1.       Države članice lahko določijo eno ali več podjetij za zagotavljanje izvajanja univerzalne storitve […]
      2.       Kadar države članice določijo podjetja za opravljanje obveznosti zagotavljanja univerzalnih storitev na delu nacionalnega
         ozemlja ali na celotnem nacionalnem ozemlju, to storijo z učinkovitim, objektivnim, transparentnim in nediskriminacijskim
         mehanizmom določitve, pri čemer nobeno podjetje vnaprej ni izključeno iz določitve. Take metode določitve zagotavljajo, da
         se univerzalna storitev opravi na stroškovno učinkovit način in se lahko uporabijo kot sredstvo za določitev neto stroškov
         obveznosti zagotavljanja univerzalne storitve v skladu s členom 12.“

      7        Člen 9 Direktive 2002/22 z naslovom „Dostopnost tarif“ določa:

      „1.       Nacionalni regulativni organi spremljajo razvoj in višino maloprodajnih tarif storitev, ki so določene v členih 4, 5, 6 in
         7 kot storitve v okviru obveznosti zagotavljanja univerzalne storitve in jih zagotavljajo določena podjetja, zlasti glede
         na porabniške cene in prihodke v državi.

      2.       Države članice lahko z vidika nacionalnih pogojev zahtevajo, da določena podjetja zagotovijo potrošnikom tarifne opcije ali
         pakete, ki se razlikujejo od tistih, ki so zagotovljeni pod normalnimi komercialnimi pogoji, zlasti, da se zagotovi tudi osebam
         z nižjimi prihodki ali s posebnimi socialnimi potrebami dostop do ali uporaba javno dostopne telefonske storitve.

      […]“
      8        Člen 12 Direktive 2002/22 z naslovom „Obračun stroškov za obveznosti zagotavljanja univerzalne storitve“ v odstavku 1 določa:

      „Kadar nacionalni regulativni organi menijo, da lahko zagotavljanje univerzalne storitve, kot je določeno v členih 3 do 10,
         pomeni neupravičeno breme za podjetja, določena za zagotavljanje univerzalne storitve, izračunajo neto stroške za zagotavljanje
         te storitve.

      Za ta namen nacionalni regulativni organi:
      a)      izračunajo neto stroške obveznosti zagotavljanja univerzalne storitve v skladu z [d]elom A Priloge IV, pri čemer upoštevajo
         vsako tržno korist, ki jo pridobi podjetje, določeno za zagotavljanje univerzalne storitve; ali

      b)      uporabijo neto stroške zagotavljanja univerzalne storitve, določene z mehanizmom določanja v skladu s členom 8(2).“
      9        Člen 13 Direktive 2002/22 z naslovom „Financiranje obveznosti zagotavljanja univerzalne storitve“ določa:

      „1.      Kadar nacionalni regulativni organi na podlagi izračuna neto stroškov iz člena 12 ugotovijo, da je podjetje neupravičeno obremenjeno,
         države članice na zahtevo določenega podjetja odločijo:

      a)      da bodo uvedle mehanizem za povračilo izračunanih neto stroškov podjetju iz javnih sredstev pod transparentnimi pogoji; in/ali

      b)      da bodo razdelile neto stroške obveznosti zagotavljanja univerzalne storitve med ponudnike elektronskih komunikacijskih omrežij
         in storitev.

      […]“
      10      V Prilogi IV, del A, Direktive 2002/22 je opisan način, kako je treba izračunati neto stroške obveznosti zagotavljanja univerzalne
         storitve:

      „Obveznosti zagotavljanja univerzalne storitve so tiste obveznosti, ki jih država članica naloži podjetju in zadevajo zagotavljanje
         omrežja in storitve na celotnem določenem zemljepisnem območju, vključno, kadar se tako zahteva, s povprečnimi cenami na tem
         geografskem območju za zagotavljanje te storitve ali zagotavljanje posebnih tarifnih opcij za potrošnike z nižjimi dohodki
         ali posebnimi socialnimi potrebami.

      Nacionalni regulativni organi morajo preučiti vsa sredstva za zagotovitev ustreznih spodbud za podjetja (določenih ali nedoločenih),
         da bi zagotovili stroškovno učinkovitost obveznosti zagotavljanja univerzalne storitve. Pri izračunavanju je treba neto stroške
         obveznosti zagotavljanja univerzalne storitve izračunati kot razliko med neto stroški določenega podjetja za obratovanje z
         obveznostmi zagotavljanja univerzalne storitve in neto stroški za obratovanje brez obveznosti zagotavljanja univerzalne storitve.
         To velja ne glede na to, ali je omrežje v določeni državi članici razvito v celoti ali pa se še razvija in širi. Ustrezno
         je treba upoštevati pravilno ocenitev stroškov, ki bi se jim vsako določeno podjetje izognilo, če ne bi bilo obveznosti zagotavljanja
         univerzalne storitve. Pri izračunu neto stroškov naj se ocenijo koristi za operaterja univerzalne storitve, vključno z nematerialnimi
         koristmi.

      […]“
      11      V skladu s členom 38 Direktive 2002/22 države članice sprejmejo in objavijo zakone in druge predpise, potrebne za uskladitev
         s to direktivo, najpozneje do 24. julija 2003, pri čemer o tem takoj obvestijo Komisijo in te predpise uporabljajo od 25.
         julija 2003.

       Nacionalna ureditev
      12      Kraljevina Belgija je 13. junija 2005 sprejela zakon o elektronskih komunikacijah (Moniteur belge z dne 20. junija 2005, str. 28070, v nadaljevanju: zakon z dne 13. junija 2005), ki je bil pozneje spremenjen z zakonom z
         dne 25. aprila 2007, ki vsebuje različne določbe (IV) (Moniteur belge z dne 8. maja 2007, str. 25103, v nadaljevanju: zakon z dne 25. aprila 2007).

      13      Člen 74 zakona z dne 13. junija 2005, kakor je bil spremenjen z zakonom z dne 25. aprila 2007, določa:

      „Socialni vidik univerzalne storitve pomeni, da mora vsak ponudnik javnih telefonskih storitev določenim kategorijam upravičencev
         ponuditi posebne tarifne pogoje.

      Kategorije upravičencev in tarifni pogoji iz prvega odstavka ter postopki za pridobitev teh tarifnih pogojev so opredeljeni
         v prilogi.

      Institut (belgijski inštitut za poštne storitve in telekomunikacije; v nadaljevanju: inštitut) vsako leto posreduje ministru
         (pristojnemu za področje elektronskih komunikacij) poročilo o relativnih deležih operaterjev v skupnem številu socialnih naročnikov
         glede na njihov tržni delež na podlagi prometa na trgu javne telefonije.

      Ustanovi se sklad za univerzalne storitve na področju socialnih tarif, iz katerega se izplača nadomestilo ponudnikom socialnih
         tarif, ki so v ta namen vložili zahtevo pri inštitutu. Ta sklad je pravna oseba, upravlja pa ga Inštitut.

      Kralj z odlokom, o katerem razpravlja svet ministrov, po pridobitvi mnenja inštituta določi način delovanja tega mehanizma.

      Če se izkaže, da je število znižanih tarif, ki jih je odobril operater, nižje od števila znižanih tarif, ki ustreza njegovemu
         celotnemu prometu na trgu javne telefonije, mora ta operater izravnati to razliko.

      Če se izkaže, da je število znižanih tarif, ki jih je odobril operater, višje od števila znižanih tarif, ki ustreza njegovemu
         celotnemu prometu na trgu javne telefonije, ta operater dobi nadomestilo v znesku, enakemu tej razliki.

      Nadomestila iz prejšnjih odstavkov zapadejo v plačilo takoj. Dejansko nadomestilo, ki naj bi bilo izplačano iz sklada, bo
         izplačano takoj, ko bo ta sklad začel delovati in najpozneje v letu, ki sledi letu, v katerem začne veljati ta člen.

      Inštitut izračuna po metodologiji, opredeljeni v prilogi, neto stroške, nastale zaradi socialnih tarif, za vsakega operaterja,
         ki je pri tem inštitutu vložil tako zahtevo.

      Inštitut lahko določi podrobna pravila za izračun stroškov in nadomestil v mejah, določenih s tem zakonom in njegovo prilogo.“
      14      Člen 45a priloge k zakonu z dne 13. junija 2005, ki je bil vstavljen s členom 200 zakona z dne 25. aprila 2007, določa metodologijo
         za izračunavanje neto stroškov, nastalih zaradi socialnih tarif. Ta člen 45a določa:

      „Neto stroški, nastali zaradi socialnih tarif univerzalne storitve, so razlika med prihodki, ki bi jih ustvaril ponudnik socialnih
         tarif v normalnih komercialnih pogojih, in prihodki, ki jih ustvari po znižanjih, predvidenih s tem zakonom v korist upravičenca
         do socialne tarife.

      V prvih petih letih od začetka veljavnosti tega zakona se nadomestilo, ki ga prvotni ponudnik socialnih tarif po potrebi prejme,
         zmanjša za odstotek, ki ga določi inštitut.

      Odstotek iz prejšnjega odstavka se določi na podlagi posredne koristi. Inštitut se opre na izračune, ki jih je že izvedel
         pri določanju neto stroškov prvotnega ponudnika socialnih tarif.“

      15      Člen 202 zakona z dne 25. aprila 2007 določa:

      „Besedilo člena 74(8) zakona z dne 13. junija 2005 […] ,[n]adomestila iz prejšnjih odstavkov zapadejo v plačilo takoj‘ je
         treba razlagati tako:

      Ob pripravi zakona z dne 13. junija 2005 […] je zakonodajalec kot nacionalni regulativni organ ob upoštevanju pogojev, določenih
         v Direktivi [2002/22], in po tem, ko je prvotni ponudnik univerzalnih storitev vložil zahtevo v zvezi s tem, ter po tem, ko
         je inštitut določil neto stroške univerzalnih storitev, presojal nerazumnost tega bremena. V zvezi s tem je zakonodajalec
         – kot je poleg tega ugotovil državni svet – presodil, da če se upošteva vse posredne koristi, vključno z nematerialnimi koristmi,
         ki jih ta storitev lahko ustvari, je namreč vsak primanjkljaj, ki se izkaže na podlagi tega izračuna, nerazumno breme.“

       Predhodni postopek in postopek pred Sodiščem
      16      Komisija je po tem, ko je 24. junija 2005 prejela besedilo zakona z dne 13. junija 2005, s katerim je Kraljevina Belgija sprejela
         ukrepe za prenos Direktive 2002/22, v pisnem opominu z dne 15. novembra 2006 podvomila o skladnosti nekaterih delov tega zakona
         s členoma 12(1) in 13(1) navedene direktive.

      17      Kraljevina Belgija je v odgovoru z dne 16. februarja 2007 napovedala sprejetje sprememb omenjenega zakona, ki jih je nato
         vnesla z zakonom z dne 25. aprila 2007.

      18      Komisija je zato nekaj očitkov umaknila. Še vedno pa je uveljavljala dva očitka, in sicer prvič, da v belgijski zakonodaji
         ni določbe o tem, da mora nacionalni regulativni organ preučiti, ali pomeni obveznost ponujanja socialnih tarif neupravičeno
         breme, in drugič, glede načina, ki ga navedeni organ uporabi pri izračunu neto stroškov v zvezi s storitvijo socialnih tarif.

      19      Komisija je 29. junija 2007 podala obrazloženo mnenje, v katerem je Kraljevino Belgijo pozvala, naj sprejme vse potrebne ukrepe
         za uskladitev z Direktivo 2002/22 v roku dveh mesecev od prejema navedenega mnenja.

      20      Z dopisom z dne 1. avgusta 2007 je Kraljevina Belgija prosila za podaljšanje tega roka, ki ga je Komisija zavrnila, ker pogoji
         v zvezi s tem niso bili izpolnjeni.

      21      Ker informacije, ki jih je posredovala Kraljevina Belgija, niso bile zadovoljive, se je Komisija odločila vložiti to tožbo.

       Tožba
       Prvi očitek v zvezi z načini, na katere je mogoče ugotoviti, ali obveznost zagotavljanja socialnih tarif pomeni neupravičeno
            breme
       Trditve strank
      22      Komisija meni, da člen 12(1) Direktive 2002/22 zavezuje nacionalni regulativni organ, da preuči naravo bremena, ki je podjetjem,
         določenim za zagotavljanje univerzalne storitve, naloženo s tem zagotavljanjem.

      23      S sprejetjem člena 74 zakona z dne 13. junija 2005 v različici, kakor izhaja iz zakona z dne 25. aprila 2007, naj bi belgijski
         zakonodajalec menil, da vsi neto stroški, ki izvirajo iz obveznosti zagotavljanja socialnih tarif, za zadevna podjetja pomenijo
         neupravičeno breme, ki je vsekakor podlaga za nadomestilo. Nato je bil ustanovljen sklad za univerzalne storitve s področja
         socialnih tarif, ki se financira s prispevki operaterjev in je namenjen za nadomestila tem podjetjem.

      24      Komisija se sprašuje, ali je lahko sam zakonodajalec nacionalni regulativni organ, in meni, da Direktiva 2002/22 nalaga obveznost
         konkretne preučitve morebitno neupravičenega bremena v okviru neto stroškov in financiranja obveznosti zagotavljanja univerzalne
         storitve. Zato naj bi bilo to, da se je presoja v zvezi s tem opravila istočasno s sprejetjem zakona, namenjenega uvedbi pravil
         o univerzalni storitvi, neskladno z Direktivo 2002/22, saj to pomeni, da je bilo breme vnaprej, splošno in abstraktno, opredeljeno
         kot neupravičeno.

      25      Komisija dodaja, da sprejeta metoda ne odraža pravil, ki jih določa Direktiva 2002/22, saj nista ne belgijski zakonodajalec
         ne inštitut nikoli ustrezno preučila, ali pomeni zagotavljanje univerzalne storitve neupravičeno breme za zadevne operaterje.

      26      Glede izračuna neto stroškov obveznosti zagotavljanja univerzalne storitve, ki ga je opravil inštitut 26. novembra 2002, Komisija
         meni, da ker je bil zakon z dne 13. junija 2005 sprejet šele dve leti in pol po izdaji mnenja inštituta, je navedeni izračun
         zastarel in neprilagojen dejanskemu položaju. Čeprav je navedeni zakon nalagal obveznost zagotavljanja univerzalne storitve
         za vse operaterje, se je namreč mnenje inštituta glede stroškov, ki jih je nosila družba Belgacom, nanašalo le na presojo
         za leto 2003, ko je bila ta edina zavezana zagotavljanju socialnih tarif. Zato naj zadevno mnenje ne bi temeljilo na veljavnem
         izračunu neto stroškov, na podlagi katerega bi Kraljevina Belgija lahko sklepala, da bo sprejetje zakona z dne 13. junija
         2005 povzročilo neupravičeno breme za vse operaterje.

      27      Komisija meni, da belgijski sistem ne spodbuja spoštovanja načel stroškovne učinkovitosti, učinkovitosti, objektivnosti, nediskriminacije
         in minimalnega izkrivljanja konkurence, kakor izhajajo iz ustaljene sodne prakse Sodišča, pri čemer se sklicuje na sodbo z
         dne 19. junija 2008 v zadevi Komisija proti Franciji (C‑220/07, točka 31).

      28      Komisija dalje navaja, da so pristojnosti inštituta, kakor so urejene z belgijskim zakonom, preveč omejene, saj ni določbe,
         na podlagi katere bi lahko inštitut ugotovil, da zagotavljanje univerzalne storitve ne pomeni neupravičenega bremena.

      29      Ne nazadnje je Komisija presenečena, da je belgijski zakonodajalec deloval kot nacionalni regulativni organ le v zvezi z enim
         vidikom direktiv o telekomunikacijah, in sicer pri presoji obstoja neupravičenega bremena, ki izhaja iz zagotavljanja univerzalne
         storitve, čeprav zakon z dne 13. junija 2005 tega ni predvidel in o tem tudi ni bilo nič objavljeno, v nasprotju z določili
         člena 3(4) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2002/21/ES dne 7. marca 2002 o skupnem regulativnem okviru za elektronska
         komunikacijska omrežja in storitve (okvirna direktiva) (UL L 108, str. 33), in čeprav se ni mogoče učinkovito uveljavljati
         argumentov, ki temeljijo na belgijskem ustavnem pravu.

      30      Sklicujoč se na načelo institucionalne avtonomije, člen 249 ES ter uvodno izjavo 11 ter člena 2 in 3 Direktive 2002/21, Kraljevina
         Belgija trdi, da nič ne govori proti temu, da belgijski parlament v skladu z njenim ustavnim sistemom deluje kot nacionalni
         regulativni organ za ugotovitev neupravičenega bremena, ki izhaja iz zagotavljanja univerzalne storitve.

      31      S tem, da zakonodaja določa, kaj se razume z neupravičenim bremenom, se izogne neenakosti obravnavanja med različnimi operaterji,
         ki morajo odslej vsi zagotavljati socialne tarife in iz tega naslova torej nositi izgube, saj so te tarife nižje od normalnih
         cen. Vse neto stroške, ki jih nosi podjetje, odgovorno za zagotavljanje univerzalne storitve kot ponudnik te storitve, je
         treba tako šteti za neupravičene stroške in jih je treba nadomestiti.

      32      Kraljevina Belgija navaja, da so bile naloge, dodeljene nacionalnemu regulativnemu organu glede organizacije storitve zagotavljanja
         univerzalne storitve, razdeljene med zakonodajalca in inštitut, ki v vlogi izvršilnega organa v skladu z merili, ki jih določa
         zakon, določa pravico vsakega operaterja do nadomestila.

      33      Kraljevina Belgija poudarja, da liberaliziran sistem storitve zagotavljanja posebne univerzalne storitve, kot je zadevni,
         kjer so vsi operaterji tudi ponudniki te storitve, prispeva k stalni konkurenci med operaterji in daje potrošniku pomembne
         ugodnosti.

      34      Dobro delovanje takega sistema pa zahteva, da imajo operaterji zagotovilo glede možnosti pridobitve nadomestila. Za to predvideno
         nadomestilo pokriva znesek zakonskih znižanj, ki jih je treba odobriti zaradi izpolnitve potreb socialnih naročnikov, če ta
         znesek sorazmerno presega njihove tržne deleže. Tako določen neto strošek ustreza temu, kar Priloga IV, del A, tretji odstavek,
         k Direktivi 2002/22 opredeljuje kot „strošk[e], ki se lahko pripišejo […] posebnim končnim uporabnikom ali skupinam končnih
         uporabnikov, za katere se […] storitve zagotavljajo le […] pod takšnimi stroškovnimi pogoji, ki ne štejejo med običajne komercialne
         standarde“.

      35      Glede argumenta Komisije, da belgijska zakonodaja ne predvideva preučitve morebitno neupravičenega bremena, ki izhaja iz obveznosti
         zagotavljanja univerzalne storitve, Kraljevina Belgija poudarja, da je zakonodajalec štel breme za neupravičeno, če je treba
         nositi neto strošek in je vložena prošnja za financiranje. Vsaka drugačna presoja neupravičenega bremena bi v belgijskem sistemu
         vodila do izkrivljanja konkurence med zadevnimi podjetji, saj bi bila sicer lahko, glede na to, da za vsa veljajo iste obveznosti,
         le nekatera med njimi upravičena zahtevati nadomestilo.

      36      Poleg tega je inštitut pred sprejetjem odločbe o neupravičenem bremenu izračunal neto stroške, nastale s ponujanjem socialne
         univerzalne storitve v skladu s Prilogo IV, del A, k Direktivi 2002/22. Ta izračun je bil prvič narejen leta 2002, nato posodobljen
         leta 2005, upoštevajoč predvsem morebitne komercialne ugodnosti, ki jih je lahko koristila družba Belgacom zaradi monopolnega
         položaja v tem obdobju.

      37      Glede zahteve po preglednosti iz člena 12(2) Direktive 2002/22 Kraljevina Belgija poudarja, da je bila dokončna odločba o
         izračunu neto stroškov objavljena 18. maja 2005 na spletni strani inštituta.

      38      Poleg tega naj bi bilo posredovanje zakonodajalca nujno zaradi ustavnih zahtev, saj je treba sistem nadomestil, uveden v korist
         operaterjev, opredeliti kot davčni sistem.

      39      Direktiva 2002/22 nalaga obveznost posamične preučitve morebitno neupravičenega bremena, katere posledica je uvedba mehanizma
         splošnega financiranja, kot je določen v členu 13(2) te direktive. Komisija naj nepravilno ne bi upoštevala temeljne razlike
         med, po eni strani, izračunom neto stroškov v okviru odločbe o morebitnem neupravičenem bremenu in odločbe o mehanizmu nadomestil,
         ki je bilo posamično dejanje v času sprejetja zakona z dne 13. junija 2005, in po drugi strani, izračunom neto stroškov v
         skladu s členom 45a priloge k temu zakonu, ki se izvaja skozi vse leto zaradi izplačila nadomestil vsem zadevnim operaterjem.

       Presoja Sodišča
      40      Prvič, treba je spomniti, da Direktiva 2002/22 stremi k oblikovanju usklajenega regulativnega okvira, ki zagotavlja izvajanje
         univerzalne storitve v sektorju elektronskih komunikacij, to pomeni zagotavljanje opredeljenega minimalnega nabora storitev
         za vse končne uporabnike po dostopni ceni. V skladu s členom 1(1) te direktive je eden od njenih ciljev v celotni Skupnosti
         zagotoviti razpoložljivost zelo kakovostnih javno dostopnih storitev z učinkovito konkurenco in izbiro (zgoraj navedena sodba
         Komisija proti Franciji, točka 28).

      41      Na podlagi člena 3(2) te direktive države članice določijo najučinkovitejši in najprimernejši pristop za zagotovitev izvedbe
         univerzalne storitve, pri čemer upoštevajo načela objektivnosti, transparentnosti, nediskriminacije in sorazmernosti. Poskušati
         morajo minimizirati izkrivljanje trga, pri čemer pa varujejo javne interese (zgoraj navedena sodba Komisija proti Franciji,
         točka 29).

      42      Kot je navedeno v uvodni izjavi 4 Direktive 2002/22 lahko zagotavljanje univerzalne storitve vključuje zagotavljanje nekaterih
         storitev za nekatere končne uporabnike po cenah, ki odstopajo od tistih, ki izhajajo iz normalnih tržnih pogojev. Zato je
         zakonodajalec predvidel, kakor je razvidno iz uvodne izjave 18 iste direktive, da naj države članice po potrebi vzpostavijo
         mehanizme za financiranje neto stroškov obveznosti zagotavljanja univerzalne storitve, če se pokaže, da se lahko obveznosti
         zagotovijo samo z izgubo ali neto stroški, ki presegajo normalne komercialne standarde.

      43      Tako v skladu s členom 12(1), prvi pododstavek, Direktive 2002/22 nacionalni regulativni organi – kadar menijo, da lahko zagotavljanje
         univerzalne storitve, kot je določeno v členih od 3 do 10, pomeni neupravičeno breme za podjetja, določena za zagotavljanje
         univerzalne storitve – izračunajo neto stroške za zagotavljanje te storitve.

      44      Treba je ugotoviti, da čeprav določbe drugega pododstavka člena 12(1) in Priloge IV k Direktivi 2002/22 določajo pravila,
         po katerih se izračunajo neto stroški zagotavljanja univerzalne storitve – kadar nacionalni regulativni organi menijo, da
         lahko to pomeni neupravičeno breme – ne izhaja ne iz člena 12(1) ne iz katere druge določbe te direktive, da je poskušal zakonodajalec
         Skupnosti sam določiti pogoje, pod katerimi lahko navedeni organi vnaprej menijo, da bi lahko navedeno zagotavljanje pomenilo
         tako neupravičeno breme.

      45      V teh okoliščinah Kraljevina Belgija s tem, da je določila pogoje za ugotovitev upravičenosti ali neupravičenosti navedenega
         bremena, ni kršila obveznosti, ki izhajajo iz člena 12 te direktive.

      46      Nasprotno je iz člena 13 Direktive 2002/22 razvidno, da lahko nacionalni regulativni organi ugotovijo, da je določeno podjetje
         kot ponudnik univerzalne storitve dejansko neupravičeno obremenjeno le na podlagi izračuna neto stroškov zagotavljanja univerzalne
         storitve, kot je določeno v členu 12 te direktive, in da države članice na zahtevo tega podjetja nato odločijo o uvedbi mehanizma
         nadomestil zaradi tega stroška.

      47      V skladu z določbami člena 12(1), drugi pododstavek, točka (a), in Priloge IV k Direktivi 2002/22 je treba ta izračun narediti
         za vsako podjetje, določeno za zagotavljanje univerzalne storitve.

      48      Ker je ugotovitev, da zagotavljanje univerzalne storitve pomeni neupravičeno breme za eno ali več podjetij, predhodno nujna,
         da lahko države članice uvedejo mehanizem nadomestil za stroške, ki jih nosi podjetje, je treba določiti, kaj je treba razumeti
         s pojmom „neupravičeno breme“, saj ta pojem v Direktivi 2002/22 ni opredeljen.

      49      V zvezi s tem je iz uvodne izjave 21 Direktive 2002/22 razvidno, da je bil namen zakonodajalca Skupnosti povezati mehanizme
         za povračilo neto stroškov, ki lahko nastanejo podjetju pri zagotavljanju univerzalne storitve, z neupravičenim bremenom tega
         podjetja. V tem smislu se je zato, ker je presodil, da neto stroški univerzalne storitve ne pomenijo nujno neupravičenega
         bremena za vsa zadevna podjetja, namenil preprečiti, da bi bili vsakršni neto stroški zagotavljanja univerzalne storitve samodejna
         podlaga za nastanek pravice do nadomestila. V teh okoliščinah je neupravičeno breme, ki ga mora ugotoviti nacionalni regulativni
         organ pred vsakim plačilom nadomestila, breme, ki je za posamezno zadevno podjetje neupravičeno glede na njegovo zmožnost
         nositi to breme, glede na vse njegove značilnosti, vključno z obsegom sredstev, ekonomskim in finančnim stanjem in tržnim
         deležem.

      50      Čeprav je, ob neobstoju ustrezne opredelitve v Direktivi 2002/22, določitev splošnih in objektivnih meril, ki določajo mejni
         prag, nad katerim je glede na značilnosti iz prejšnje točke breme mogoče šteti za neupravičeno, v pristojnosti nacionalnega
         regulativnega organa, pa lahko ta organ ugotovi neupravičeno breme zagotavljanja univerzalne storitve za namene člena 13 te
         direktive le, če preuči poseben položaj vsakega posameznega podjetja na podlagi teh meril.

      51      Če nacionalni regulativni organ ugotovi, da je eno ali več podjetij, določenih za zagotavljanje univerzalne storitve, neupravičeno
         obremenjenih ali če ta podjetja zahtevajo plačilo zadevnih nadomestil, je v pristojnosti držav članic, da uvedejo za to potrebne
         mehanizme v skladu s členom 13(1)(a) 2002/22 Direktive, iz katerega je prav tako razvidno, da mora biti to nadomestilo sorazmerno
         z neto stroški, izračunanimi v skladu s členom 12 te direktive.

      52      Iz zgoraj navedenega izhaja, da države članice ne morejo, ne da bi kršile obveznosti iz Direktive 2002/22, ugotoviti, da zagotavljanje
         univerzalne storitve dejansko pomeni nadomestljivo neupravičeno breme, ne da bi izračunale neto stroške, ki jih povzroči to
         breme posameznemu podjetju, ki zagotavlja to storitev, in ne da bi presodile, ali ti stroški za zadevno podjetje pomenijo
         neupravičeno breme. Prav tako ne more sprejeti sistema nadomestil, v katerem nadomestilo ne bi bilo povezano z omenjenimi
         neto stroški.

      53      V smislu teh ugotovitev je treba preizkusiti utemeljenost prvega očitka.

      54      Iz člena 74 zakona z dne 13. junija 2005, kakor ga razlaga zakon z dne 25. aprila 2007, je razvidno, da je belgijski zakonodajalec
         pri ugotovitvi, da pomeni zagotavljanje socialnega vidika univerzalne storitve neupravičeno breme, menil, da če se pri izračunu
         neto stroškov te storitve upoštevajo vse posredne koristi, vključno z nematerialnimi koristmi, ki jih ta storitev lahko ustvari,
         „je vsak primanjkljaj, ki se izkaže na podlagi tega izračuna, […] nerazumno breme“. Iz tega člena je tudi razvidno, da je
         ta zakonodajalec odločil, da če se izkaže, da je število znižanih tarif, ki jih je odobril operater, višje od števila znižanih
         tarif, ki ustrezajo njegovemu celotnemu prometu na trgu javne telefonije, ta operater prejme nadomestilo v znesku te razlike.

      55      Belgijski zakonodajalec se je leta 2005 pri odločitvi o neupravičenosti bremena, ki ga pomeni zagotavljanje socialnih tarif
         v okviru univerzalne storitve, oprl na mnenje inštituta iz leta 2002 v zvezi s stroški, ki jih je imel prvotni ponudnik –
         Belgacom NV, na podlagi ocen za leto 2003.

      56      Kot je razvidno iz točke 44 te sodbe, nič ne nasprotuje temu, da nacionalni regulativni organ – medtem ko je zakon z dne 13.
         junija 2005 določil, da morajo odtlej vsi operaterji telekomunikacij zagotavljati socialne tarife – na podlagi zgoraj navedenih
         podatkov presodi, da stroški zagotavljanja univerzalne storitve „lahko“ pomenijo neupravičeno breme v smislu člena 12 Direktive
         2002/22.

      57      V nasprotju s tem pravila za določitev neupravičenega bremena kot podlaga za nastanek pravice do nadomestila, ki jih določa
         navedeni zakon, niso skladna z zahtevami iz člena 13 Direktive 2002/22.

      58      Prvič, nacionalni regulativni organ, v okviru zadeve v postopku v glavni stvari je to belgijski zakonodajalec, namreč najprej
         prizna pravico do nadomestila ponudnikom, za katere neto stroški, ki jih imajo zaradi obveznosti zagotavljanja univerzalne
         storitve, kljub temu ne predstavljajo neupravičenega bremena, medtem ko iz povedanega v točki 49 te sodbe izhaja, da čeprav
         je primanjkljaj breme, pa ni nujno neupravičeno breme za vsakega ponudnika.

      59      Drugič, presoja te neupravičenosti bremena, ki je povezano z zagotavljanjem univerzalne storitve, predpostavlja hkrati posamično
         preučitev neto stroškov, ki jih povzroči to zagotavljanje vsakemu zadevnemu ponudniku, ter vseh značilnosti tega ponudnika,
         kot so obseg sredstev, ekonomski in finančni položaj ter tržni delež, kot izhaja iz točk 47 in 49 te sodbe. Kraljevina Belgija
         pa ni dokazala, in to ne izhaja niti iz spisa, predloženega Sodišču, da bi belgijski zakonodajalec upošteval vse te značilnosti,
         ko je ugotovil, da zagotavljanje univerzalne storitve pomeni neupravičeno breme.

      60      Tretjič, s tem, da je določil, da je treba za vsak strošek, ki nastane zato, ker število znižanih tarif, ki jih je odobril
         operater, sorazmerno presega njegov tržni delež, avtomatično plačati nadomestilo, je zakon z dne 13. junija 2005 uvedel mehanizem
         plačevanja nadomestil, ki nimajo zveze z neto stroški zagotavljanja univerzalne storitve, kot so bili izračunani na podlagi
         člena 12 Direktive 2002/22.

      61      Iz zgoraj navedenega je razvidno, da je treba prvi očitek Komisije, ki se nanaša na kršitev obveznosti iz člena 13 Direktive
         2002/22, sprejeti.

       Drugi očitek glede izračuna neto stroškov zagotavljanja univerzalne storitve
       Trditve strank
      62      V okviru drugega očitka Komisija navaja, prvič, da ker v skladu z belgijsko zakonodajo izračun neto stroškov zagotavljanja
         univerzalne storitve temelji na hipotetični izgubi v višini števila odobrenih tarifnih znižanj, ki sorazmerno presegajo tržni
         delež zadevnega operaterja, niso upoštevani dejanski stroški, ki naj bi se jim podjetje obveznosti zagotavljanja univerzalne
         storitve učinkovito izognilo. Tak pristop naj bi bil v nasprotju s členom 12 Direktive 2002/22 in obveznostjo, ki izhaja iz
         njene Priloge IV, del A.

      63      Po drugi strani način izračuna, kot ga določa belgijska zakonodaja, ne upošteva komercialnih koristi zadevnega podjetja, medtem
         ko Direktiva 2002/22 zahteva, da se pri izračunu neto stroškov upoštevajo koristi na podlagi zagotavljanja univerzalne storitve,
         vključno z nematerialnimi koristmi.

      64      Komisija dalje trdi, da je Kraljevina Belgija nepravilno menila, da sta pojma „prihodki“ in „stroški“ sopomenki. Dejstvo,
         da ima izvajalec manj prihodkov, ker mora zagotavljati socialno tarifo, je namreč precej oddaljeno od vprašanja, kolikšne
         dodatne neto stroške nosi zaradi obveznosti zagotavljanja univerzalne storitve.

      65      Dodatni realni stroški, ki jih nosi izvajalec – to so stroški, ki bi se jim izognil, če ne bi bil zavezan zagotavljati socialne
         tarife – namreč ne ustrezajo nujno znesku znižanj, ki jih mora zagotoviti. Ti stroški so na eni strani odvisni od stroškovne
         strukture zadevnega subjekta, ki je povratno odvisna od vrste zagotovljenih storitev, in drugič, od položaja tega operaterja
         v razmerju do njegovih strank. Torej lahko obstaja velika razlika med dodatnimi stroški, ki jih nosi trenutni operater, ker
         še naprej oskrbuje večletno ustaljeno linijo socialnih strank, in dodatnimi stroški, ki jih nosi nov operater, ki v svoji
         mreži povezuje nove socialne stranke.

      66      Končno, kar zadeva izračun tržnih koristi, Komisija meni, da trditev, da operaterji načeloma nimajo nobenih posrednih komercialnih
         koristi, nima oprijemljivega temelja. Ker inštitut nikoli ni naredil neto izračuna stroškov – izračun za družbo Belgacom leta
         2002 je treba šteti za zastarel in neustrezen – ni nikakor mogoče sklepati, da obveznost zagotavljati socialne tarife ne zagotavlja
         komercialnih koristi nobenemu operaterju.

      67      Po zatrjevanju, da je metoda izračuna popolnoma v skladu z zahtevami Direktive 2002/22, Kraljevina Belgija pojasnjuje, da
         neto strošek obveznosti zagotavljanja univerzalne storitve v belgijskem sistemu ustreza razliki med prihodki, ki jih ima ponudnik
         univerzalne storitve v normalnih komercialnih pogojih, in prihodki, ki jih dobi zaradi znižanj, predvidenih v zakonu v korist
         upravičencev socialne tarife.

      68      Edine finančne izgube, ki bi se jim operater lahko izognil, če ne bi imel obveznosti zagotavljanja univerzalne storitve, so
         znižanja obveznih tarif. Ne glede na vrsto uporabljene tarife operaterji namreč ponujajo iste storitve vsakemu naročniku.

      69      Ker je vsak operater javne telefonije zavezan potrošnikom zagotavljati univerzalno storitev, ne more imeti posredne komercialne
         koristi. V vsakem primeru so morebitne koristi enake za vse operaterje.

      70      Poleg tega tožena država članica meni, da čeprav je ugotovitev, da je imel trenutni operater veliko komercialno prednost pred
         drugimi operaterji, utemeljila sprejetje člena 45a priloge k zakonu z dne 13. junija 2005, uvedenega s členom 200 zakona z
         dne 25. aprila 2007, ki je uvedel mehanizem za zmanjšanje nadomestila, ki ga je prejel ta trenutni operater, ta mehanizem
         ne pomeni potrditve, da bi lahko tako prednost imeli tudi drugi operaterji.

      71      Kraljevina Belgija zatrjuje, da je glede na besedilo Priloge IV k Direktivi 2002/22 mogoče upoštevati dve vrsti stroškov pri
         izračunu neto stroškov, in sicer, prvič, izgube zaradi dejstva, da strošek univerzalne storitve ni pokrit s prihodki, in drugič,
         stroške, ki izhajajo iz odstopanj od normalnih komercialnih pogojev.

      72      Zato naj bi bil pristop belgijskega zakonodajalca – ki za neto stroške šteje znižanja v primerjavi z običajnimi komercialnimi
         standardi, ki jih morajo ponudniki socialne univerzalne storitve odobriti socialnim naročnikom – v skladu z besedilom Priloge
         IV, del A, k Direktivi 2002/22. Po mnenju Kraljevine Belgije bi nasprotna rešitev v belgijskem liberaliziranem sistemu vodila
         v izkrivljanje konkurence med telekomunikacijskimi podjetji, saj bi bili ta dolžna odobriti socialna znižanja, dobila pa bi
         različna nadomestila.

      73      V zvezi s preučitvijo komercialnih koristi Kraljevina Belgija trdi, prvič, da je bil izračun neto stroškov za družbo Belgacom
         narejen ob upoštevanju komercialnih koristi na podlagi zagotavljanja univerzalne storitve zaradi monopola, ki ga je uživala
         v določenem obdobju na tem področju, in drugič, da se od liberalizacije univerzalne storitve dalje letno izračunavajo neto
         stroški ob določanju zneska nadomestila, do katerega je upravičen vsak operater na podlagi svojega zahtevka. Iz analize liberaliziranega
         belgijskega sistema je razvidno, da so lahko posredne komercialne koristi, ki jih imajo operaterji zaradi odobritve socialnih
         znižanj, enake za vse operaterje.

       Presoja Sodišča
      74      Najprej je treba opozoriti, da po eni strani v skladu z določbami Priloge IV, del A, k Direktivi 2002/22 neto stroški zagotavljanja
         univerzalne storitve ustrezajo razliki med neto stroški, ki jih nosi določeno podjetje, če zagotavlja univerzalne storitve,
         in neto stroški, če teh storitev ne zagotavlja. V ta namen je treba v skladu z istimi določbami pravilno oceniti stroške,
         ki bi se jim zadevno podjetje izognilo, če bi imelo možnost, da ne izpolni obveznosti zagotavljanja univerzalne storitve,
         in presoditi koristi, tudi nematerialne, za operaterja univerzalne storitve.

      75      Po drugi strani v skladu s členom 45a zakona z dne 13. junija 2005 neto stroški socialnega elementa univerzalne storitve ustrezajo
         razliki med prihodki, ki bi jih operater prejel v normalnih komercialnih standardih, in prihodki na podlagi znižanj, ki jih
         določa ta zakon v korist upravičencev do socialne tarife.

      76      V prvem delu očitka Komisija trdi, da v izračunu, ki ga določa zadevna nacionalna zakonodaja, niso upoštevani dejanski stroški,
         ki bi se jim zadevno podjetje lahko izognilo, če bi imelo možnost, da ne izpolni obveznosti zagotavljanja univerzalne storitve.

      77      Treba je opozoriti, da se ta del nanaša na pravila za izračun neto stroškov obveznosti zagotavljanja univerzalne storitve,
         ki jih določa Direktiva 2002/22, kar pomeni upoštevanje dodatnih stroškov, ki jih je moralo zadevno podjetje nositi prav zaradi
         obveznosti, povezanih s to univerzalno storitvijo. Zato bi bil ta del lahko utemeljen le, če bi metoda zadevnega izračuna
         obvezno izključila upoštevanje teh dodatnih stroškov.

      78      Čeprav je v zvezi s tem ugotovljeno, da je metoda za izračun neto stroškov zagotavljanja storitev po socialnih tarifah, ki
         jo določa zakon z dne 13. junija 2005, drugačna od tiste, ki se uporablja za druge elemente univerzalne storitve, kot so „določen
         geografski element“, zagotavljanje javnih telefonskih govorilnic ali univerzalna storitev informacij, za katere je predvideno
         izrecno upoštevanje „izognjenih stroškov“, to dejstvo samo po sebi ne zadošča za ugotovitev, da pri izračunu neto stroškov
         zagotavljanja storitev po socialnih tarifah niso upoštevane zahteve Direktive 2002/22.

      79      Poleg tega na podlagi dokumentov iz spisa, predloženega Sodišču, ni mogoče trditi, da je napačna trditev Kraljevine Belgije,
         da so edine finančne izgube, ki bi se jim lahko operater izognil, če ne bi imel obveznosti, da zagotovi storitve po socialnih
         tarifah, znižanja obveznih tarif, saj operaterji ne glede na vrsto uporabljene tarife naročniku ponujajo iste storitve. Dejansko
         iz teh ugotovitev izhaja, da ne glede na položaj teh operaterjev vsebina različnih storitev, ki jih zagotavljajo svojim naročnikom,
         in posledično struktura stroškov, povezanih s to vsebino kot tako, ni drugačna le zaradi dejstva, ker so nekateri od naročnikov
         upravičenci do socialnih tarif.

      80      Zato Komisija ni dokazala, da zadevna nacionalna zakonodaja s tem, da je določila, da neto strošek socialnega vidika univerzalne
         storitve ustreza razliki med prihodki, ki bi jih ponudnik, ki zagotavlja storitve po socialnih tarifah, prejel v normalnih
         komercialnih standardih, in prihodki na podlagi znižanj, ki jih določa ta zakonodaja v korist upravičencev do socialne tarife,
         ne upošteva stroškov, ki bi se jim zadevna podjetja za zagotavljanje univerzalne storitve izognila, če bi imela možnost, da
         ne izpolnijo obveznosti, povezanih s to storitvijo.

      81      Prvi del drugega očitka je zato treba zavrniti.

      82      Drugi del tega očitka se nanaša na to, da izračun, ki ga določa nacionalna zakonodaja, ne upošteva komercialnih niti nematerialnih
         koristi zadevnih podjetij pri zagotavljanju storitev po socialnih tarifah.

      83      Kraljevina Belgija trdi, da če imajo obveznost zagotavljanja socialnih storitev po socialnih tarifah vsi operaterji, ki delujejo
         na belgijskem ozemlju, so komercialne koristi načeloma enake za vse te operaterje. Pri tem ne zanika, da nacionalna zakonodaja
         ne upošteva morebitnih komercialnih koristi, ki izvirajo iz zagotavljanja storitev po socialnih tarifah.

      84      Vendar je iz določb člena 12(1), drugi pododstavek, točka (a), in Priloge IV k Direktivi 2002/22 razvidno, da mora izračun
         neto stroškov zagotavljanja univerzalne storitve vključevati oceno koristi, tudi nematerialnih, ki izvirajo iz tega zagotavljanja
         za zadevnega operaterja. Ker so navedene določbe usklajen regulativni okvir, za katerega si prizadeva Direktiva 2002/22, morajo
         države članice upoštevati navedene koristi pri določanju pravil, na podlagi katerih je treba izračunati neto stroške zagotavljanja
         univerzalne storitve.

      85      V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da je drugi del drugega očitka utemeljen.

      86      Glede na vse zgoraj navedeno je treba ugotoviti, da Kraljevina Belgija s tem, da:

      –        prvič, pri izračunu neto stroškov zagotavljanja socialnega vidika univerzalne storitve ni upoštevala komercialnih in tudi
         ne nematerialnih koristi, ki jih imajo podjetja, pristojna za to zagotavljanje, in

      –        drugič, je na splošno in na podlagi izračuna neto stroškov ponudnika univerzalne storitve, ki je bil prej edini ponudnik te
         storitve, ugotovila, da so odslej vsa podjetja, pristojna za zagotavljanje te storitve, zaradi tega zagotavljanja dejansko
         neupravičeno obremenjena, ne da bi opravila posebno hkratno preučitev neto stroškov, ki jih pomeni zagotavljanje univerzalne
         storitve za vsakega zadevnega operaterja, in vseh značilnosti tega operaterja, kot so obseg sredstev ter njegovo ekonomsko
         in finančno stanje,

      ni izpolnila obveznosti iz člena 12(1) in 13(1) Direktive 2002/22.
       Stroški
      87      V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. V skladu s členom
         69(3) pa lahko Sodišče odloči, da se stroški delijo ali da vsaka stranka nosi svoje stroške, če vsaka stranka uspe samo deloma.

      88      Torej je treba Kraljevini Belgiji naložiti plačilo dveh tretjin stroškov, Komisiji pa se naloži plačilo preostale tretjine.

      Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:
      1.      Kraljevina Belgija s tem, da:
      –        prvič, pri izračunu neto stroškov zagotavljanja socialnega elementa univerzalne storitve ni upoštevala komercialnih in tudi
            ne nematerialnih koristi, ki jih imajo podjetja, pristojna za to zagotavljanje, in
      –        drugič, je na splošno in na podlagi izračuna neto stroškov ponudnika univerzalne storitve, ki je bil prej edini ponudnik te
            storitve, ugotovila, da so odslej vsa podjetja, pristojna za zagotavljanje te storitve, zaradi tega zagotavljanja dejansko
            neupravičeno obremenjena, ne da bi opravila posebno hkratno preučitev neto stroškov, ki jih pomeni zagotavljanje univerzalne
            storitve za vsakega zadevnega operaterja, in vseh značilnosti tega operaterja, kot so obseg sredstev ter njegovo ekonomsko
            in finančno stanje,
      ni izpolnila obveznosti iz člena 12(1) in 13(1) Direktive 2002/22/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 7. marca 2002 o
            univerzalni storitvi in pravicah uporabnikov v zvezi z elektronskimi komunikacijskimi omrežji in storitvami (Direktiva o univerzalnih
            storitvah).
      2.      V preostalem se tožba zavrne.
      3.      Kraljevini Belgiji se naloži plačilo dveh tretjin stroškov. Evropski komisiji se naloži plačilo preostale tretjine.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nizozemščina.


Sodba Sodišča z dne 15. februarja 2000. # Komisija Evropskih skupnosti proti Francoski republiki. # Socialna varnost. # Zadeva C-34/98.


title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 19. julija 2012.#Ahmed Mahamdia proti Ljudski demokratični republiki Alžiriji.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Landesarbeitsgericht Berlin‑Brandenburg.#Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Uredba (ES) št. 44/2001 – Pristojnost za individualne pogodbe o zaposlitvi – Pogodba, sklenjena z veleposlaništvom tretje države – Imuniteta države, ki zaposluje – Pojem ‚podružnica, predstavništvo ali druga poslovna enota‘ v smislu člena 18(2) – Združljivost dogovora o pristojnosti sodišč tretje države s členom 21.#Zadeva C‑154/11.

text:
               Stranke
               Razlogi za odločitev
               Izrek

            Stranke
            V zadevi C-154/11,
            katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Landesarbeitsgericht Berlin-Brandenburg (Nemčija) z odločbo z dne 23. marca 2011, ki je prispela na Sodišče 29. marca 2011, v postopku
            Ahmed Mahamdia
            proti
            Ljudski demokratični republiki Alžiriji ,
            SODIŠČE (veliki senat),
            v sestavi V. Skouris, predsednik, A. Tizzano, K. Lenaerts, J.-C. Bonichot, predsedniki senatov, A. Rosas, sodnik, R. Silva de Lapuerta, sodnica, E. Levits, A. Ó Caoimh, L. Bay Larsen, T. von Danwitz, A. Arabadžiev, sodniki, C. Toader (poročevalka), sodnica, in C. G. Fernlund, sodnik,
            generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
            sodni tajnik: A. Calot Escobar,
            ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
            – za Ljudsko demokratično republiko Alžirijo B. Blankenhorn, odvetnik,
            – za špansko vlado S. Centeno Huerta, zastopnica,
            – za Evropsko komisijo M. Wilderspin in A.-M. Rouchaud-Joët, zastopnika,
            – za Švicarsko konfederacijo D. Klingele, zastopnik,
            po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 24. maja 2012
            izreka naslednjo
            Sodbo

            Razlogi za odločitev
            1. Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 18(2) in 21 Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 42).
            2. Ta predlog je bil vložen v okviru spora med A. Mahamdiom, ki je zaposlen pri veleposlaništvu Ljudske demokratične republike Alžirije v Berlinu (Nemčija), in njegovim delodajalcem.
            Pravni okvir
            Mednarodno pravo
            Dunajska konvencija
            3. Člen 3(1) Dunajske konvencije o diplomatskih odnosih, sklenjene 18. aprila 1961 na Dunaju (v nadaljevanju: Dunajska konvencija), določa:
            „Naloge veleposlaništva so zlasti:
            (a) predstavljanje države pošiljateljice v državi sprejemnici;
            (b) varstvo interesov države pošiljateljice in njenih državljanov v državi sprejemnici v mejah, določenih z mednarodnim pravom;
            (c) pogajanje z vlado države sprejemnice;
            (d) seznanjanje na vse zakonite načine s pogoji in razvojem dogodkov v državi sprejemnici in poročanje o tem državi pošiljateljici;
            (e) spodbujanje prijateljskih odnosov ter razvijanje gospodarskih, kulturnih in znanstvenih odnosov med državo pošiljateljico in državo sprejemnico.“
            Pravo Unije
            Uredba št. 44/2001
            4. Člen 2 Uredbe št. 44/2001 določa:
            „Določene razlike med nacionalnimi predpisi, ki urejajo pristojnost in priznanje sodnih odločb, ovirajo nemoteno delovanje notranjega trga. Nujno je potrebno sprejetje določb za poenotenje kolizijskih pravil glede pristojnosti v civilnih in gospodarskih zadevah ter za poenostavitev formalnosti, s ciljem hitrega in enostavnega priznanja ter izvršitve sodnih odločb držav članic, ki jih zavezuje ta uredba.“
            5. Uvodnih izjavah 8 in 9 te uredbe, ki zadevata določbe v zvezi s toženo stranko s stalnim prebivališčem v tretji državi, določata:
            „(8) Med postopki, za katere se uporablja ta uredba, in ozemljem držav članic, ki jih ta uredba zavezuje, mora obstajati vez. Zato bi se morala skupna pravila o pristojnosti praviloma uporabljati, če ima toženec stalno prebivališče v eni od teh držav članic.
            (9) Za toženca, ki nima stalnega prebivališča v državi članici, se praviloma uporabljajo nacionalni predpisi o pristojnosti, ki se uporabljajo na ozemlju države članice, v kateri se nahaja sodišče, pred katerim teče postopek, in za toženca s stalnim prebivališčem v državi članici, ki je ne veže ta uredba, se mora še naprej uporabljati [Konvencija z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 1972, L 299, str. 32), kakor je bila spremenjena z nadaljnjimi konvencijami v zvezi s pristopom novih držav članic k tej konvenciji (v nadaljevanju: Bruseljska konvencija)].“
            6. Uvodna izjava 13 te uredbe, ki se nanaša zlasti na pravila glede pristojnosti s področja individualnih pogodb o zaposlitvi, se glasi:
            „Šibkejša stranka mora biti v zvezi z zavarovanjem, potrošniškimi pogodbami in zaposlitvijo zaščitena s pravili o pristojnosti, ki so za varstvo njenih pravic ugodnejša od splošnih pravil.“
            7. V členu 1(1) Uredbe št. 44/2001 je njena stvarna veljavnost opredeljena tako:
            „Ta uredba se uporablja v civilnih in gospodarskih zadevah, ne glede na naravo sodne oblasti. Zlasti ne zajema davčnih, carinskih ali upravnih zadev.“
            8. Glede sodnih postopkov, uvedenih zoper osebe s stalnim prebivališčem v tretji državi, je v členu 4(1) te uredbe določeno:
            „Če toženec nima stalnega prebivališča v državi članici, se, ob upoštevanju členov 22 in 23, pristojnost sodišč vsake države članice določi po pravu te države.“
            9. V točki 5 člena 5 te uredbe je določeno, da je oseba s stalnim prebivališčem v državi članici lahko tožena v drugi državi članici, „če gre za spor, ki izhaja iz poslovanja podružnice, agencije ali druge poslovne enote, pred sodišči v kraju, v katerem se nahaja ta podružnica, agencija ali poslovna enota“.
            10. V oddelku 5 poglavja II Uredbe št. 44/2001, ki vsebuje člene od 18 do 21, so opredeljena pravila v zvezi s spori glede individualnih pogodb o zaposlitvi.
            11. V členu 18 Uredbe št. 44/2001 je določeno:
            „1. V zadevah v zvezi z individualnimi pogodbami o zaposlitvi se pristojnost določa v skladu s tem oddelkom brez poseganja v člen 4 in v peto točko člena 5.
            2. Če delavec sklene individualno pogodbo o zaposlitvi z delodajalcem, ki nima stalnega prebivališča v državi članici, vendar pa ima v eni od držav članic podružnico, predstavništvo ali drugo poslovno enoto, se v sporih, ki izhajajo iz poslovanja te podružnice, predstavništva ali poslovne enote, šteje, da ima delodajalec stalno prebivališče v tej državi članici.“
            12. V členu 19 te uredbe je določeno:
            „Delodajalec s stalnim prebivališčem v državi članici je lahko tožen:
            1. pred sodišči v državi članici, kjer ima stalno prebivališče; ali
            2. v drugi državi članici:
            (a) pred sodišči v kraju, kjer delavec običajno opravlja svoje delo, ali pred sodišči v kraju, kjer je nazadnje opravljal svoje delo; ali
            (b) če delavec običajno ne opravlja ali ni opravljal svojega dela v eni in isti državi, pred sodišči v kraju, kjer se nahaja ali se je nahajala poslovna enota, ki je zaposlila delavca.“
            13. V členu 21 te uredbe je določeno:
            „Odstopanje od določb tega oddelka je mogoče samo po dogovoru o pristojnosti sodišča:
            1. ki je bil sklenjen po nastanku spora; ali
            2. ki omogoča delavcu, da sproži postopek pred sodišči, ki niso navedena v tem oddelku.“
            Nemško pravo
            14. Člen 25 ustave Zvezne republike Nemčije (Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland) določa:
            „Splošna pravila mednarodnega prava so sestavni del zveznega prava. Imajo prednost pred zakoni in ustvarjajo pravice in obveznosti neposredno za prebivalce na zveznem ozemlju.“
            15. V členu 18 zakona o sodiščih (Gerichtsverfassungsgesetz) v različici, objavljeni 9. maja 1975, je določeno:
            „Za člane diplomatskih misij, ki so bile ustanovljene na ozemlju, kjer velja ta zakon, za njihove družinske člane in njihove zasebne hišne pomočnike v skladu z Dunajsko konvencijo o diplomatskih odnosih z dne 18. aprila 1961 niso pristojna nemška sodišča. […]“
            16. V členu 20 zakona o sodiščih je določeno:
            „1. Nemška sodišča tudi niso pristojna za predstavnike drugih držav in njihovo spremstvo, ki se na podlagi uradnega povabila Zvezne republike Nemčije nahajajo [v Nemčiji in zanje] velja ta zakon.
            2. Poleg tega nemška sodišča niso pristojna niti za druge osebe, ki niso navedene v prvem odstavku in v členih 18 in 19, če je v skladu s splošnimi pravili mednarodnega prava in na podlagi mednarodnih sporazumov ali drugih pravnih predpisov taka pristojnost izključena.“
            17. Člen 38 nemškega zakonika o civilnem postopku (Zivilprozessordnung) v različici, objavljeni 5. decembra 2005, ki je naslovljen „Dopustni dogovori o pristojnosti sodišča“, v odstavku 2 določa:
            „O pristojnosti sodišča prve stopnje se sme dogovoriti tudi, če vsaj za eno od pogodbenih strank ni splošno pristojno sodišče v Nemčiji. Dogovor je treba skleniti v pisni obliki oziroma potrditi pisno, če gre za ustni dogovor. […]“
            Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
            18. A. Mahamdia ima alžirsko in nemško državljanstvo in prebiva v Nemčiji. Z ministrstvom za zunanje zadeve Ljudske demokratične republike Alžirije je 1. septembra 2002 sklenil pogodbo za pogodbenega uslužbenca za obdobje enega leta z možnostjo obnovitve za opravljanje nalog voznika pri veleposlaništvu te države v Berlinu.
            19. Pogodba, ki je bila sestavljena v francoskem jeziku, je vsebovala dogovor o pristojnosti sodišča:
            „VI. 	Reševanje sporov
            V primeru nesoglasij ali sporov, ki izhajajo iz te pogodbe, so pristojna samo alžirska sodišča.“
            20. Iz predložitvene odločbe izhaja, da je A. Mahamdia med opravljanjem svojih delovnih nalog vozil goste, sodelavce in kot nadomestni voznik tudi veleposlanika. Poleg tega je moral nositi pisma veleposlaništva nemškim službam in na pošto. Diplomatsko pošto je sprejel oziroma posredoval drug delavec na veleposlaništvu, ki ga je vozil A. Mahamdia. Iz te odločbe prav tako izhaja, da je med strankama sporno, ali je opravljal delo tudi kot tolmač.
            21. A. Mahamdia je 9. avgusta 2007 pri Arbeitsgericht Berlin (Nemčija) vložil tožbo zoper Ljudsko demokratično republiko Alžirijo in zahteval plačilo za nadurno delo, opravljeno med letoma 2005 in 2007.
            22. A. Mahamdiu je bila 29. aprila 2007 z dopisom odpravnika poslov veleposlaništva odpovedana pogodba o zaposlitvi z učinkom od 30. septembra 2007.
            23. Tožeča stranka je pri Arbeitsgericht Berlin nato vložila dodaten predlog k svojemu glavnemu predlogu, s katerim je po eni strani izpodbijala zakonitost odpovedi pogodbe o zaposlitvi in po drugi strani zaprosila za nadomestilo plače in ohranitev delovnega razmerja do sprejetja odločitve v sporu.
            24. Ljudska demokratična republika Alžirija je v okviru postopka v zvezi z odpovedjo pogodbe o zaposlitvi vložila ugovor o nepristojnosti nemških sodišč in se ob tem sklicevala tako na mednarodna pravila v zvezi z imuniteto držav pred sodnimi postopki kot na dogovor o pristojnosti sodišča iz pogodbe o zaposlitvi.
            25. Arbeitsgericht Berlin je s sodbo z dne 2. julija 2008 temu ugovoru ugodilo in zavrnilo predlog A. Mahamdia. Menilo je, da imajo države pri izvajanju suverenih pristojnosti v skladu s pravili mednarodnega prava imuniteto pred sodnimi postopki in da dejavnosti tožeče stranke, ki so bile v funkcionalni zvezi z diplomatskimi dejavnostmi veleposlaništva, niso v pristojnosti nemških sodišč.
            26. Tožeča stranka v postopku o glavni stvari je pri Landesarbeitsgericht Berlin-Brandenburg vložila pritožbo, to pa je s sodbo z dne 14. januarja 2009 delno razveljavilo sodbo Arbeitsgericht Berlin.
            27. Navedlo je, da zato, ker je tožeča stranka voznik pri veleposlaništvu, njegove dejavnosti ne spadajo pod pristojnost organov tožene države, temveč so pomožna dejavnost glede na izvrševanje suverenosti te države. Zato naj v tem sporu Ljudska demokratična repu blika Alžirija ne bi imela imunitete pred sodnimi postopki. Poleg tega je menilo, da so nemška sodišča pristojna za presojanje tega spora, ker je veleposlaništvo „poslovna enota“ v smislu člena 18(2) Uredbe št. 44/2001. Zato naj bi veljala pravila iz člena 19 te uredbe. V tej zvezi je poudarilo, da če je „poslovna enota“ običajno kraj, kjer se opravlja gospodarska dejavnost, se člen 18(2) Uredbe št. 44/2001 uporablja za veleposlaništvo, ker po eni strani ta uredba ne vsebuje nobene določbe, na podlagi katere bi bila diplomatska predstavništva držav izključena s področja njene uporabe, po drugi strani pa ima veleposlaništvo lastno vodstvo, ki neodvisno sklepa pogodbe, vključno s civilnopravnimi, kot so pogodbe o zaposlitvi.
            28. Landesarbeitsgericht Berlin-Brandenburg je prav tako izključilo uporabo dogovora o pristojnosti sodišča, določenega v zadevni pogodbi o zaposlitvi. Menilo je, da slednji ne ustreza pogojem, določenim v členu 21 Uredbe št. 44/2001, ker je bil sklenjen pred nastankom spora in delavca napotuje izključno na alžirska sodišča.
            29. Ljudska demokratična republika Alžirija je pri Bundesarbeitsgericht vložila revizijo s sklicevanjem na imuniteto pred sodnimi postopki, do katere bi morala biti upravičena na podlagi tega dogovora o pristojnosti.
            30. Bundesarbeitsgericht je s sodbo z dne 1. julija 2010 izpodbijano sodbo razveljavilo in zadevo vrnilo Landesarbeitsgericht Berlin-Brandenburg v ponovno odločanje. Bundesarbeitsgericht je predložitvenemu sodišču zlasti naložilo, naj na podlagi predloženih dokazov opredeli dejavnosti tožeče stranke v postopku v glavni stvari, zlasti tistih v zvezi z delom tolmača, da bi lahko ugotovilo, ali jih je mogoče šteti za dejavnosti v okviru izvrševanja suverenosti tožene države v postopku v glavni stvari. V primeru, da bi iz preučitve izhajalo, da ta država nima imunitete pred sodnimi postopki, je dalje naložilo Landesarbeitsgericht Berlin-Brandenburg, da ob upoštevanju zlasti člena 18(2) Uredbe št. 44/2001 in člena 7 Evropske konvencije o imuniteti držav, sestavljene v okviru Sveta Evrope in predložene v podpis državam 16. maja 1972 v Baslu, določi sodišče, pristojno za odločanje v sporu.
            31. Glede prava, ki se uporabi za pogodbo iz postopka o glavni stvari, je Bundesarbeitsgericht odločilo, da mora pritožbeno sodišče preučiti, ali so stranke – ker prava niso izrecno izbrale – implicitno izbrale, da se za pogodbo uporabi alžirsko pravo. V tej zvezi bi bili lahko pokazatelji elementi, kot so jezik pogodbe, izvor tožeče stranke ali narava njenih dejavnosti.
            32. Landesarbeitsgericht Berlin-Brandenburg je v predložitveni odločbi menilo, da imajo lahko države v skladu s členom 25 ustave Zvezne republike Nemčije imuniteto pred sodnimi postopki le v sporih, ki se nanašajo na izvrševanje njihove suverenosti. Vendar so v skladu s sodno prakso Bundesarbeitsgericht za presojanje delovnopravnih sporov med uslužbenci veleposlaništev in zadevno državo pristojna nemška sodišča, če delavec za drugo državo, pri kateri je v delovnem razmerju, ni opravljal nalog v povezavi z izvrševanjem suverenosti te države.
            33. Predložitveno sodišče v tem primeru „domneva“, da A. Mahamdia ni opravljal takih dejavnosti, saj Ljudska demokratična republika Alžirija ni dokazala njegovega sodelovanja pri opravljanju nalog v povezavi z izvrševanjem suverenosti.
            34. Predložitveno sodišče meni, da iz členov 18 in 19 Uredbe št. 44/2001 izhaja pristojnost nemških sodišč, vendar je za namene uporabe teh členov treba ugotoviti, ali je veleposlaništvo „podružnica, agencija ali druga poslovna enota“ v smislu člena 18(2) te uredbe. Samo v tem primeru bi bilo mogoče Ljudsko in demokratično republiko Alžirijo šteti za delodajalca s sedežem na območju države članice.
            35. Poleg tega v tem primeru in v skladu s členom 21, točka 2, Uredbe št. 44/2001 ni mogoče izključiti pristojnosti nemških sodišč na podlagi dogovora o pristojnosti, vsebovanega v zadevni pogodbi.
            36. Landesarbeitsgericht Berlin-Brandenburg je na podlagi teh ugotovitev prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
            „1. Ali gre pri veleposlaništvu države, ki je v državi članici in za katero ne velja Uredba št. 44/2001 […], za ‚podružnico, predstavništvo ali drugo poslovno enoto‘ v smislu člena 18(2) te uredbe?
            2. Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, ali se lahko v dogovoru o pristojnosti sodišča, ki je bil sklenjen pred nastankom spora, določi pristojnost sodišča, za katero ne velja Uredba št. 44/2001, če bi bila zaradi dogovora o pristojnosti sodišča izključena pristojnost, določena s členoma 18 in 19 Uredbe št. 44/2001?“
            Vprašanji za predhodno odločanje
            Prvo vprašanje
            37. Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 18(2) Uredbe št. 44/2001 razlagati tako, da pomeni veleposlaništvo „poslovno enoto“ v smislu te določbe, in ali se posledično ta uredba uporablja za določitev sodišča, pristojnega za odločanje o tožbi, ki jo uslužbenec veleposlaništva tretje države, ki se nahaja v državi članici, vloži zoper tretjo državo.
            38. Najprej je treba ugotoviti, da se Uredba št. 44/2001, ki določa pravila v zvezi s pristojnostjo sodišč držav članic, uporabi v vseh sporih v civilnih in gospodarskih zadevah, z izjemo nekaterih v tej uredbi izrecno navedenih zadevah. Kot izhaja iz točke 10 te sodbe, so v oddelku 5 poglavja II Uredbe št. 44/2001, ki vsebuje člene od 18 do 21, opredeljena pravila v zvezi s pristojnostjo za individualne pogodbe o zaposlitvi.
            39. Glede ozemeljske veljavnosti Uredbe št. 44/2001 iz uvodne izjave 2 in mnenja 1/03 z dne 7. februarja 2006 (Recueil, str. I-1145, točka 143) izhaja, da je namen te uredbe poenotiti pravila o pristojnosti sodišč držav članic, in sicer ne le za spore znotraj Unije, temveč tudi za spore s tujim elementom, da bi se odstranile ovire pri delovanju notranjega trga, ki lahko izhajajo iz neenotnosti nacionalnih zakonodaj na tem področju.
            40. Uredba št. 44/2001, zlasti pa njeno poglavje II, v katerega je vključen člen 18, tvori celoto pravil, ki sestavljajo zaokrožen sistem in zadevajo ne le postopke, ki potekajo pred sodišči različnih držav članic, ampak se uporabljajo tudi za razmerja med državo članico in tretjo državo (glej zgoraj navedeno mnenje 1/03, točka 144).
            41. Člen 18(2) te uredbe zlasti določa, da če delavec sklene pogodbo o zaposlitvi z delodajalcem, ki ima stalno prebivališče zunaj ozemlja Evropske unije, vendar pa ima v državi članici podružnico, predstavništvo ali drugo poslovno enoto, je treba za namene določitve pristojnega sodišča za tega delodajalca šteti, da ima stalno prebivališče v tej državi.
            42. Za zagotovitev polne učinkovitosti te uredbe in zlasti njenega člena 18 je pravne pojme, ki jih vsebuje, treba razlagati na avtonomen in s tem na način, skupen vsem državam (glej v tem smislu, zlasti glede razlage Bruseljske konvencije, sodbo z dne 22. novembra 1978 v zadevi Somafer, 33/78, Recueil, str. 2183, točka 8).
            43. Da se ugotovi, kateri elementi opredeljujejo pojme „‚podružnica“, „predstavništvo“ ali „druga poslovna enota“ iz člena 18(2) Uredbe št. 44/2001, je zaradi neobstoja pokazateljev v besedilu te uredbe treba upoštevati namen te določbe.
            44. Za spore v zvezi s pogodbami o zaposlitvi vsebuje oddelek 5 poglavja II Uredbe št. 44/2001 številna pravila, katerih namen je, kot izhaja iz uvodne izjave 13 te uredbe, zaščititi šibkejšo pogodbeno stranko s predpisi o pristojnosti, ki so zanjo ugodnejši (glej v tem smislu sodbo z dne 22. maja 2008 v zadevi Glaxosmithkline in Laboratoires Glaxosmithkline, C-462/06, ZOdl., str. I-3965, točka 17).
            45. Delavcu omogočajo zlasti, da sproži postopek zoper delodajalca pred sodiščem, za katerega meni, da je najbližje njegovim interesom, tako da lahko vloži tožbo pred sodiščem države, v kateri ima prebivališče, oziroma države, v kateri običajno opravlja svoje delo, oziroma tudi države, v kateri se nahaja poslovna enota delodajalca. Določbe navedenega oddelka poleg tega omejujejo izbiro sodišča delodajalcu, ki toži delavca, ter možnost odstopanja od pravil glede pristojnosti, kot so določena v Uredbi.
            46. Kot izhaja iz sodne prakse Sodišča v zvezi s pravili glede pristojnosti s področja pogodb o zaposlitvi, vsebovanih v Bruseljski konvenciji (glej sodbe z dne 26. maja 1982 v zadevi Ivenel, 133/81, Recueil, str. 1891, točka 14; z dne 13. julija 1993 v zadevi Mulox IBC, C-125/92, Recueil, str. I-4075, točka 18; z dne 9. januarja 1997 v zadevi Rutten, C-383/95, Recueil, str. I-57, točka 22, in z dne 10. aprila 2003 v zadevi Pugliese, C-437/00, Recueil, str. I-3573, točka 18), je treba določbe oddelka 5 poglavja II Uredbe št. 44/2001 razlagati tako, da se upoštevajo cilji zagotavljanja primerne zaščite delavca kot šibkejše pogodbene stranke.
            47. Poleg tega, da se zagotovi kontinuiteta med Uredbo in Bruseljsko konvencijo, je treba pojme „podružnica“, „predstavništvo“ in „druga poslovna enota“, ki jih vsebujeta, razlagati v skladu z merili, ki jih je opredelilo Sodišče v sodni praksi v zvezi s točko 5 člena 5 Bruseljske konvencije, ki vsebuje iste pojme in v kateri so določena pravila glede pristojnosti sodišč za spore v zvezi z upravljanjem sedeža podjetja v kraju, v katerem podjetje opravlja gospodarsko dejavnost. Ta določba je poleg tega dobesedno ponovno navedena v točki 5 člena 5 Uredbe št. 44/2001.
            48. Pri razlagi omenjenih pojmov „podružnica“, „predstavništvo“ in „druga poslovna enota“ je Sodišče izdelalo merili, na podlagi katerih je mogoče določiti, ali tožba v zvezi z upravljanjem ene od teh kategorij podružnic kaže navezno okoliščino do države članice. Prvič, pojem „podružnica“, „predstavništvo“ in „poslovna enota“ predpostavlja obstoj centra poslovnih dejavnosti, ki se dolgoročno odraža navzven in ki je trajna izpostava matične družbe. Ta center mora imeti svojo upravo in mora biti materialno opremljen za poslovanje s tretjimi osebami, tako da se jim ni treba neposredno obračati na matično družbo (glej sodbo z dne 18. marca 1981 v zadevi Blanckaert & Willems, 139/80, Recueil, str. I-819, točka 11). Drugič, spor se mora nanašati na ravnanja v zvezi z upravljanjem teh enot oziroma obveznosti, ki so jih slednje prevzele v imenu matične družbe, če je treba obveznosti izpolniti v državi, v kateri se enote nahajajo (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Somafer, točka 13).
            49. V zadevi v postopku v glavni stvari je treba najprej spomniti, da naloge veleposlaništva, kot izhaja iz člena 3 Dunajske konvencije o diplomatskih odnosih, v bistvu zajemajo predstavljanje države pošiljateljice, varstvo njenih interesov in spodbujanje prijateljskih odnosov z državo sprejemnico. Veleposlaništvo pri izvajanju teh nalog, tako kot vsaka druga oseba javnega prava, lahko deluje iure gestionis  in prevzema obveznosti ter pridobiva pravice, ki imajo civilnopravni značaj, zlasti po sklenitvi zasebnopravnih pogodb. To je zlasti v primeru, ko sklepa pogodbe o zaposlitvi z osebami, ki ne opravljajo nalog v povezavi z izvajanjem javnopravnih pooblastil.
            50. Glede prvega merila, navedenega v točki 48 te sodbe, je treba ugotoviti, da je mogoče veleposlaništvo enačiti s centrom poslovnih dejavnosti, ki se dolgoročno odraža navzven in prispeva k identifikaciji in predstavljanju države, iz katere izvira.
            51. Glede drugega merila, navedenega v zgoraj navedeni točki sodbe, je očitno, da je predmet spora o glavni stvari, namreč spor iz delovnopravnega razmerja, zadostno povezan z delovanjem zadevnega veleposlaništva, kar zadeva vodenje njegovega osebja.
            52. Zato je veleposlaništvo, kadar gre za pogodbe o zaposlitvi, ki jih sklene v imenu države, „poslovna enota“ v smislu člena 18(2) Uredbe št. 44/2001, če se dejavnosti delavcev, s katerimi je ta sklenila te pogodbe, nanašajo na dejavnost upravljanja, ki jo veleposlaništvo izvaja v državi sprejemnici.
            53. Ljudska demokratična republika Alžirija je pred nemškimi sodišči in v stališčih, podanih v okviru tega postopka predhodnega odločanja, navedla, da bi priznanje pristojnosti sodišča države sprejemnice veleposlaništva pomenilo kršitev pravil mednarodnega običajnega prava v zvezi z imuniteto pred sodnimi postopki in da ob upoštevanju teh pravil Uredbe št. 44/2001, zlasti njenega člena 18, ni mogoče uporabiti v sporu, kot je ta v postopku v glavni stvari.
            54. V tej zvezi je treba ugotoviti, da je na podlagi splošno priznanih načel mednarodnega prava v zvezi z imuniteto držav izključeno, da bi bila država v sporu, kot je ta v postopku v glavni stvari, tožena pred sodiščem druge države. Taka imuniteta države izhaja iz mednarodnega prava in temelji na načelu par in parem non habet imperium , v skladu s katerim države ni mogoče podrediti jurisdikciji druge države.
            55. Toda kot je navedel generalni pravobranilec v točkah od 17 do 23 sklepnih predlogov, glede na trenutno stanje mednarodne prakse ta imuniteta ne velja neomejeno, temveč je na splošno priznana takrat, kadar se spor nanaša na suverene dejavnosti, ki se izvajajo iure imperii.  Nasprotno, mogoče jo je izključiti, če se pravno sredstvo nanaša na ravnanja, izvršena iure gestionis , ki se ne nanašajo na javnopravna pooblastila.
            56. Zato je treba ob upoštevanju vsebine tega načela mednarodnega običajnega prava v zvezi z imuniteto držav pred sodnimi postopki ugotoviti, da ne nasprotuje uporabi Uredbe št. 44/2001 v sporu, kot je ta v postopku v glavni stvari, v katerem delavec zahteva plačilo nadomestila in izpodbija odpoved pogodbe o zaposlitvi, ki jo je sklenil z državo, če sodišče, pri katerem je bila vložena tožba, ugotovi, da dejavnosti, ki jih opravi ta delavec, ne spadajo v okvir nalog v povezavi z izvajanjem javnopravnih pooblastil, ali če pravno sredstvo ni v nasprotju z interesi državne varnosti. Na podlagi te ugotovitve lahko sodišče, ki odloča o sporu, kot je ta v postopku v glavni stvari, šteje, da ta spor spada na področje uporabe ratione materiae  Uredbe št. 44/2001.
            57. Iz navedenega izhaja, da je na prvo vprašanje treba odgovoriti, da je treba člen 18(2) Uredbe št. 44/2001 razlagati tako, da je veleposlaništvo tretje države na ozemlju države članice „poslovna enota“ v smislu te določbe, kadar gre za spor v zvezi s pogodbo o zaposlitvi, ki jo je slednje sklenilo v imenu države pošiljateljice, če dejavnosti, ki jih opravlja delavec, ne spadajo v okvir nalog v povezavi z izvajanjem javnopravnih pooblastil. Nacionalno sodišče, ki odloča v sporu, mora ugotoviti, katere dejavnosti natančno delavec opravlja.
            Drugo vprašanje
            58. Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 21, točka 2, Uredbe št. 44/2001 razlagati tako, da dogovor o pristojnosti sodišča, ki je bil sklenjen pred nastankom spora, spada v okvir te določbe, če zadevni dogovor določi pristojnost sodišča, za katero ne velja Uredba, in če bi bila zaradi dogovora o pristojnosti sodišča izključena pristojnost, ki temelji na posebnih pravilih iz členov 18 in 19 te uredbe.
            59. Ljudska demokratična republika Alžirija meni, da navedeni člen 21 ni v nasprotju s tem, da so se stranke s klavzulo, vsebovano v pogodbi o zaposlitvi, dogovorile glede pristojnosti sodišča tretje države za presojanje sporov v zvezi s to pogodbo. V tem primeru ta izbira ne pomeni nobene neugodnosti za delavca in ustreza volji pogodbenih strank, da je pogodba podvržena pravu iste države.
            60. Kot izhaja iz uvodne izjave 13 Uredbe št. 44/2001 je namen teh posebnih pravil, vsebovanih v oddelku 5 poglavja II, zagotavljati primerno varstvo delavcu. V skladu s sodno prakso Sodišča, navedeno v točki 46 te sodbe, je treba ta namen upoštevati pri razlagi teh predpisov.
            61. Člen 21 Uredbe št. 44/2001 omejuje pristojnost strank pogodbe o zaposlitvi, da skleneta dogovor o pristojnosti sodišča. Tako je treba tak dogovor skleniti po nastanku spora, če pa je sklenjen pred njegovim nastankom, mora biti delavcu omogočeno, da se obrne na sodišča, ki niso tista, pristojna na podlagi teh pravil.
            62. Ob upoštevanju namena člena 21 Uredbe št. 44/2001 je treba zadnjenavedeni pogoj, kot je navedel generalni pravobranilec v točkah 58 in 59 sklepnih predlogov, razlagati tako, da morajo biti na podlagi dogovora o pristojnosti sodišča, sklenjenega pred nastankom spora, za presojanje tožb delavcev poleg sodišč, predvidenih na podlagi členov 18 in 19 Uredbe št. 44/2001, pristojna dodatna sodišča. Ta dogovor torej nima za posledico izključitve pristojnosti prvonavedenih sodišč, temveč razširitev možnosti delavca, da izbira med več pristojnimi sodišči.
            63. Poleg tega iz besedila člena 21 Uredbe št. 44/2001 izhaja, da dogovori o pristojnosti sodišča lahko delavcu „omogočijo“ vložitev tožbe pri sodiščih, ki niso navedena v členih 18 in 19. Iz tega izhaja, da te določbe ni mogoče razlagati tako, da je mogoče določbo o določitvi pristojnosti uporabiti izključno in s tem delavcu prepovedati vložitev tožbe pri sodiščih, pristojnih na podlagi členov 18 in 19.
            64. Namen zaščititi delavca kot šibkejšo pogodbeno stranko, na kar je bilo opozorjeno v točkah 44 in 46 te sodbe, ne bi bil dosežen, če bi bila sodišča, ki so za zagotovitev tega varstva predvidena v navedenih členih 18 in 19, izključena na podlagi dogovora o pristojnosti sodišč, sklenjenega pred nastankom spora.
            65. Poleg tega niti iz besedila niti iz namena člena 21 Uredbe št. 44/2001 ne izhaja, da tak dogovor ne bi mogel dodeliti pristojnosti sodiščem tretje države, če to ne izključuje pristojnosti, ki je priznana na podlagi členov Uredbe.
            66. Iz navedenega izhaja, da je na drugo vprašanje treba odgovoriti, da je treba člen 21(2) Uredbe št. 44/2001 razlagati tako, da dogovor o pristojnosti sodišča, ki je bil sklenjen pred nastankom spora, spada v okvir te določbe, če ima delavec na podlagi tega dogovora možnost vložiti tožbo pri sodiščih, ki so običajno pristojna na podlagi členov 18 in 19 te uredbe, poleg teh pa tudi pri drugih sodiščih, če je potrebno, tudi pri sodiščih zunaj Unije.
            Stroški
            67. Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

            Izrek
            Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
            1. Člen 18(2) Uredbe (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah je treba razlagati tako, da je veleposlaništvo tretje države na ozemlju države članice „poslovna enota“ v smislu te določbe, ko gre za spor v zvezi s pogodbo o zaposlitvi, ki jo je slednje sklenilo v imenu države pošiljateljice, če dejavnosti, ki jih opravlja delavec, ne spadajo v okvir nalog v povezavi z izvajanjem javnopravnih pooblastil. Nacionalno sodišče, ki odloča v sporu, mora ugotoviti, katere dejavnosti natančno delavec opravlja.
            2. Člen 21, točka 2, Uredbe št. 44/2001 je treba razlagati tako, da dogovor o pristojnosti sodišča, ki je bil sklenjen pred nastankom spora, spada v okvir te določbe, če ima delavec na podlagi tega dogovora možnost vložiti tožbo pri sodiščih, ki so običajno pristojna na podlagi členov 18 in 19 te uredbe, poleg teh pa tudi pri drugih sodiščih, če je potrebno, tudi pri sodiščih zunaj Unije.


Sodba Sodišča z dne 1. junija 1961. # Gabriel Simon proti Sodišču Evropskih skupnosti. # Zadeva 15-60.