title: Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 30. marca 2006. # Yedaş Tarim ve Otomotiv Sanayi ve Ticaret AŞ proti Svetu Evropske unije in Komisiji Evropskih skupnosti. # Odškodninska tožba - Mednarodni sporazumi - Pridružitveni sporazum med EGS in Turčijo - Carinska unija med Evropsko skupnostjo in Turčijo - Kompenzacijske finančne pomoči. # Zadeva T-367/03.

text:
      Zadeva T-367/03
      Yedaş Tarim ve Otomotiv Sanayi ve Ticaret AŞ
      proti
      Svetu Evropske unije in
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Odškodninska tožba – Mednarodni sporazumi – Pridružitveni sporazum med EGS in Turčijo – Carinska unija med Evropsko skupnostjo in Turčijo – Kompenzacijske finančne pomoči“
      Povzetek sodbe
      1.      Mednarodni sporazumi – Sporazumi Skupnosti – Neposredni učinek
      (Pridružitveni sporazum med EGS in Turčijo, členi 2(1), 3(1) in 6)
      2.      Nepogodbena odgovornost – Pogoji – Nezakonitost
      (člena 226 ES in 288, drugi odstavek, ES)
      3.      Nepogodbena odgovornost – Pogoji – Nezakonitost – Škoda – Vzročna zveza – Neobstoj enega izmed pogojev
      (člen 288, drugi odstavek, ES)
      1.      Treba je šteti, da je določba mednarodnega sporazuma, ki ga Skupnost sklene s tretjimi državami, neposredno uporabljiva, če
         ob upoštevanju njenega besedila, predmeta in narave vsebuje jasno in natančno opredeljeno obveznost in za njeno izvedbo ali
         učinkovanje ni potreben noben nadaljnji akt.

      To ni tako v primeru člena 2(1) Sporazuma o pridružitvi med Evropsko gospodarsko skupnostjo in Turčijo, ki na splošno opisuje
         namen navedenega sporazuma. Ta določba je namreč programska. Ni dovolj natančno opredeljena in nepogojna in je zato za njeno
         izvedbo ali učinkovanje nujno potrebno sprejeti nadaljnje akte, kar izključuje, da bi lahko neposredno urejala položaj gospodarskega
         subjekta. Enako velja glede člena 3(1) tega sporazuma; njegov prvi pododstavek navaja na splošno predmet pripravljalne faze
         navedene pridružitve; drugi pododstavek pa napotuje glede načinov izvajanja te faze na priložene protokole. Enako velja tudi
         glede člena 6 navedenega sporazuma, ki je institucionalna določba, s katero je ustanovljen Pridružitveni svet.

      (Glej točke 39 in od 42 do 44.)
      2.      Glede nepogodbene odgovornosti Skupnosti tej ni mogoče pripisati krivde za domnevno pomanjkanje finančne podpore, dodeljene
         Turčiji, saj je to pomanjkanje posledica nasprotovanja ene države članice. Tudi če bi bilo to nasprotovanje mogoče šteti za
         neizpolnitev obveznosti, ki jih ima ta država na podlagi Pogodbe, Komisija ni dolžna začeti postopka zaradi neizpolnitve obveznosti
         v skladu s členom 226 ES. Posledično dejstvo, da Komisija tega postopka ni sprožila, v nobenem primeru ne more pomeniti nezakonitosti,
         tako da to ne more biti podlaga za nastanek nepogodbene odgovornosti Skupnosti.

      (Glej točki 50 in 51.)
      3.      Za nastanek nepogodbene odgovornosti v smislu člena 288, drugi odstavek, ES mora biti izpolnjena celota vseh pogojev, in sicer
         mora biti ravnanje, očitano instituciji, nezakonito, škoda mora biti resnična in obstajati mora vzročna zveza med zatrjevanim
         ravnanjem in navajano škodo. Tožbo je treba zavrniti v celoti, če eden izmed teh pogojev ni izpolnjen, pri čemer ni treba
         obravnavati drugih pogojev za navedeno odgovornost.

      (Glej točki 34 in 62.)
SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (peti senat)
      z dne 30. marca 2006(*)

      „Odškodninska tožba − Mednarodni sporazumi − Pridružitveni sporazum med EGS in Turčijo − Carinska unija med Evropsko skupnostjo
         in Turčijo − Kompenzacijske finančne pomoči“

      V zadevi T-367/03,
      Yedaş Tarim ve Otomotiv Sanayi ve Ticaret AŞ, s sedežem v Ümraniyu, Istanbul (Turčija), ki jo zastopa R. Sinner, odvetnik, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Svetu Evropske unije, ki ga zastopata M. Bishop in D. Canga Fano, zastopnika,

      in
      Komisiji Evropskih skupnosti, ki jo zastopata G. Boudot in X. Lewis, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      toženi stranki,
      zaradi odškodninske tožbe za nadomestilo škode, ki naj bi bila povzročena z uporabo postopkov carinske unije, ustanovljene
         s Sporazumom o pridružitvi med Evropsko gospodarsko skupnostjo in Turčijo in dodatnimi protokoli ter Sklepom št. 1/95 Pridružitvenega
         sveta ES-Turčija z dne 22. decembra 1995 o vzpostavitvi končne faze carinske unije (UL L 35, str. 1),

      SODIŠČE PRVE STOPNJEEVROPSKIH SKUPNOSTI (peti senat),

      v sestavi M. Vilaras, predsednik, F. Dehousse in D. Šváby, sodnika,
      sodni tajnik: J. Plingers, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 8. septembra 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Pravni okvir in dejansko stanje
      1        Republika Turčija ne eni strani in Skupnost ter njene države članice na drugi strani so 12. septembra 1963 v Ankari podpisale
         Sporazum o pridružitvi med Evropsko gospodarsko skupnostjo in Turčijo (v nadaljevanju: Sporazum iz Ankare). 23. decembra 1963
         je Svet sprejel Sklep 64/732/EGS o sklenitvi Sporazuma iz Ankare (UL 1964, 217, str. 3685).

      2        Člen 2(1) tega sporazuma določa:

      „Namen tega sporazuma je spodbujati stalno in uravnoteženo krepitev trgovinskih in gospodarskih odnosov med pogodbenicami,
         ob polnem upoštevanju potrebe po zagotovitvi pospešenega razvoja gospodarstva Turčije in zvišanja ravni zaposlenosti ter življenjskih
         razmer turškega naroda.“

      3        V skladu s členom 2(3) Sporazuma iz Ankare:

      „Pridružitev obsega:
      a) pripravljalno fazo;
      b) prehodno fazo;
      c) končno fazo.“
      4        Člen 3(1) navedenega sporazuma določa:

      „Med pripravljalno fazo Turčija ob pomoči Skupnosti krepi svoje gospodarstvo, da bi se pripravila na prevzem obveznosti, ki
         jih bo imela med prehodno in končno fazo.

      Način izvajanja te pripravljalne faze in zlasti pomoči Skupnosti so opredeljeni v začasnem protokolu in finančnem protokolu,
         ki sta priložena k Sporazumu.“

      5        Člen 5 Sporazuma iz Ankare določa:

      „Končna faza temelji na carinski uniji in vsebuje krepitev usklajevanja ekonomskih politik pogodbenih strank.“
      6        Člen 6 tega sporazuma določa:

      „Zaradi zagotovitve izvajanja postopnega razvoja režima pridružitve se pogodbene stranke sestajajo v okviru Pridružitvenega
         sveta, ki deluje v mejah pristojnosti, ki so mu podeljene s Sporazumom.“

      7        Končno, v skladu s členom 30 Sporazuma iz Ankare:

      „Protokoli, za katere so se pogodbene stranke dogovorile, da jih priložijo k Sporazumu, so njegov sestavni del.“
      8        K Sporazumu iz Ankare je med drugim priložen Protokol št. 2 z naslovom „Finančni protokol“, katerega predmet je določitev
         finančnih mehanizmov za spodbujanje pospešenega razvoja turškega gospodarstva.

      9        23. novembra 1970 sta bila podpisana dodatni protokol (v nadaljevanju: dodatni protokol iz leta 1970) in drugi finančni protokol
         (UL 1972, L 293, str. 4), ki sta bila priložena k Sporazumu iz Ankare. Ta protokola sta začela veljati 1. januarja 1973. Tretji
         finančni protokol je bil podpisan 12. maja 1977 (UL 1979, L 67, str. 14).

      10      22. decembra 1995 je Pridružitveni svet ES-Turčija sprejel Sklep št. 1/95 o vzpostavitvi končne faze carinske unije (UL 1996,
         L 35, str. 1). S tem sklepom je bila med Skupnostjo in Turčijo ustanovljena carinska unija za načeloma vse blago, razen za
         kmetijske proizvode. Določa ukinitev carin in dajatev z enakim učinkom ter odpravo količinskih omejitev in ukrepov z enakim
         učinkom.

      11      Družba Yedaş Tarim ve Otomotiv Sanayi ve Ticaret AŞ (v nadaljevanju: Yedaş Tarim) je pravna oseba turškega prava. Njena dejavnost
         sta uvoz in izdelava krogličnih ležajev ter uvoz zaščitnih okrovij in jermenov kot rezervnih delov, zlasti za kmetijske stroje
         in avtomobilsko industrijo.

       Postopek
      12      Tožeča stranka je to tožbo vložila v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 2. decembra 2003.

      13      Komisija in Svet sta z ločenima aktoma, vloženima v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 19. in 26. marca 2004, v zvezi s
         to tožbo vložila ugovor nedopustnosti na podlagi člena 114 Poslovnika Sodišča prve stopnje. Tožeča stranka je svoja stališča
         vložila 17. maja 2004. S sklepom Sodišča prve stopnje z dne 19. januarja 2005 je bila odločitev o teh ugovorih pridržana za
         odločitev po temelju, pridržana pa je bila tudi odločitev o stroških.

      14      Na podlagi člena 47(1) svojega poslovnika je Sodišče prve stopnje (peti senat) presodilo, da nadaljnja izmenjava pisnih vlog
         ni potrebna.

      15      Sodišče prve stopnje (peti senat) se je na podlagi poročila sodnika poročevalca odločilo, da bo opravilo ustni postopek.

      16      Z dopisom, vloženim v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 18. julija 2005, je tožeča stranka podlagala, če je to potrebno,
         da se določi izvedenec.

      17      Na obravnavi z dne 8. septembra 2005 so stranke podale svoje ustne navedbe in odgovore na ustna vprašanja, ki jih je zastavilo
         Sodišče prve stopnje. Toženi stranki sta ob tej priložnosti pojasnili svoja stališča glede predloga za določitev izvedenca.

       Predlogi strank
      18      Tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

      –        toženima strankama naloži, naj ji povrneta nastalo škodo;
      –        toženima strankama naloži plačilo stroškov.
      19      Svet in Komisija Sodišču prve stopnje predlagata, naj:

      –        tožbo zavrne;
      –        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
       Pravno stanje
       Trditve strank
      20      Tožeča stranka navaja, da so izgube, ki naj bi ji nastale, posledica načina, kako je Skupnost izvajala carinsko unijo, ustanovljeno
         s Sklepom št. 1/95. Tožeča stranka ji očita najprej pomanjkanje finančne podpore, kar pripisuje nasprotovanju Grčije. V zvezi
         s tem podrobneje navaja, da je treba šteti, da je podana odgovornost Skupnosti zaradi dejstva, da zoper Grčijo zaradi njenega
         odnosa ni ukrepala. Tožeča stranka nato postavlja pod vprašaj učinke sporazumov, ki jih je Skupnost sklenila s tretjimi državami.
         Tožeča stranka tudi trdi, da Komisija ni sprejela določenih ukrepov na institucionalnem področju. Zlasti naj bi bila Republika
         Turčija izključena iz razprav o skupnih politikah glede trgovine, med drugim na področjih, neposredno povezanih s carinsko
         unijo. Turški organi na primer nikoli niso mogli sodelovati v posebnem odboru, ustanovljenem s členom 133 ES. Na koncu trdi,
         da je Komisija zanemarila svetovanje Republiki Turčiji in da je opustila nasprotovanje ravnanjem, ki so v nasprotju z zdravo
         konkurenco v okviru carinske unije.

      21      Poleg tega je tožeča stranka na obravnavi izjavila, da v bistvu ne zatrjuje, da je škodno dejstvo sprejetje Sklepa št. 1/95
         ali kakšnega drugega akta institucij, ampak način, na katerega sta toženi stranki ta sklep izvajali. Tožeča stranka poleg
         tega podrobneje določa, da so opustitve toženih strank škodno dejstvo. Sodišče prve stopnje je to vneslo v zapisnik obravnave.

      22      Tožeča stranka izpeljuje krivdno ravnanje iz členov 2(1), 3(1), prvi pododstavek, in 6 Sporazuma iz Ankare. Navaja tudi finančni
         protokol, ki mu je priložen, in kasnejše dodatne protokole. Ta besedila je treba na podlagi člena 310 ES šteti za akte Skupnosti
         sekundarnega prava. Tožeča stranka prav tako trdi, da Skupnost ni spoštovala svoje zaveze, da bo Turčiji dala finančno podporo
         2,5 milijarde evrov; ta zaveza je bila sprejeta na seji Pridružitvenega sveta ES-Turčija, na koncu katere je bil sprejet sklep
         št. 1/95, in mu je bila priložena v obliki enostranske izjave. Tožeča stranka na koncu zatrjuje še neizpolnitev obljub o pomočeh
         ter težave pri dodeljevanju subvencij v okviru evro-sredozemskega sodelovanja.

      23      Glede vzročne zveze med škodo, ki naj bi nastala tožeči stranki, in napakami Skupnosti tožeča stranka najprej trdi, da je
         carinska unija negativno vplivala na celotno turško gospodarstvo.

      24      Nato tožeča stranka, predvsem glede nje same, zatrjuje, da se je leta 1990 odločila vlagati v proizvodnjo krogličnih ležajev,
         ker se je notranja proizvodnja spodbujala s posebnimi premijami in subvencijami in je bila varovana s posebno carinsko tarifo.
         Tožeča stranka dodaja, da se v tistem času sodelovanje Republike Turčije v carinski uniji s Skupnostjo ni pričakovalo prej
         kot v desetih letih. Njena proizvodna enota je začela delovati leta 1993. Zaradi začetka veljavnosti carinske unije 1. januarja
         1996 so bili vsi davki in carine ter druge dajatve na uvoz krogličnih ležajev in zaščitnih okrovij ukinjeni. Turško tržišče
         naj bi takrat preplavili uvoženi proizvodi visoke kakovosti s poreklom v državah članicah Skupnosti in ceneni proizvodi nižje
         kakovosti s poreklom iz tretjih držav Daljnega vzhoda. Posledično naj bi proizvodna enota tožeče stranke za kroglične ležaje
         utrpela izgube, in sicer v obdobju od 1996 do 2003. Poleg tega tožeča stranka meni, da je zaradi ukinitve carinskih dajatev
         1. januarja 1996 carinska unija negativno vplivala na uvoz njene enote za komercialo, ker se je zmanjšala njena prodaja uvoženega
         blaga zaradi učinkov povečanja konkurence.

      25      Tožeča stranka v tožbi trdi, pri čemer se sklicuje na računovodsko in finančno poročilo, da naj bi ji nastala škoda, ocenjena
         na 1.200.000 evrov. V stališčih v odgovor na ugovora nedopustnosti toženih strank pa tožeča stranka predlaga, naj se slednjima
         naloži, da naj ji plačata znesek v višini 4.578.518 evrov.

      26      Toženi stranki, prvič, navajata tri razloge nedopustnosti. Trdita, da tožeča stranka zahteva odškodnino za škodo, za katero
         trdi, da je nastala s Sklepom št. 1/95, ki pa ni niti akt Komisije niti akt Sveta, tako da ta sklep ne more biti podlaga za
         odškodninsko tožbo. Trdita tudi, da je predlog tožeče stranke na podlagi člena 46 Statuta Sodišča zastaral. Na koncu trdita,
         da je tožba nenatančna in ne izpolnjuje pogojev iz člena 44(1) Poslovnika.

      27      Drugič, toženi stranki glede temelja prerekata, da bi ravnanje Skupnosti lahko povzročilo škodo, ki jo uveljavlja tožeča stranka.
         Svet zlasti zavrača trditve glede zatrjevane neustreznosti finančne pomoči, odobrene Turčiji. Komisija poudarja, da dejstvo,
         da Turčija ni sodelovala pri zmanjševanju ali odpravi carin na blago, uvoženo iz tretjih držav, ne krši nobene od določb,
         ki jih je navedla tožeča stranka. V vsakem primeru se noben gospodarski subjekt ob ukinitvi carinskih in necarinskih omejitev
         ne more sklicevati na lastninsko pravico na delu trga, ki so ga slednje prej ščitile. Dejansko tak tržni delež pomeni le trenuten
         gospodarski položaj, ki je izpostavljen naključnim spremembam okoliščin. Toženi stranki prav tako menita, da v tožbi ni naveden
         noben element, ki bi potrjeval obstoj vzročne zveze med nezakonitim ravnanjem in zatrjevano škodo. Na koncu prerekata tudi
         slednjo.

       Presoja Sodišča prve stopnje
       Uvodne ugotovitve
      28      Iz izjav tožeče stranke na obravnavi izhaja (glej točko 21 zgoraj), da ni treba obravnavati trditev, ki jih je navedla v svojih
         pisanjih, in se nanašajo na zatrjevano nezakonitost Sklepa št. 1/95 ali akt Komisije ali Sveta.

      29      Posledično tudi ni treba obravnavati ugovora nedopustnosti, ki sta ga toženi stranki navajali v zvezi z naravo tega sklepa.

      30      Poleg tega je Sodišče prve stopnje pristojno za to, da presodi, ali je v interesu dobrega poteka sojenja, da se tožba zavrne
         po temelju, ne da bi se odločilo o ugovorih nedopustnosti, ki sta jih vložili toženi stranki (sodba Sodišča z dne 26. februarja
         2002 v zadevi Svet proti Boehringerju, C‑23/00 P, Recueil, str. I‑1873, točka 52). V okoliščinah predmetne zadeve je Sodišče
         prve stopnje presodilo, da ne bo odločilo o ugovoru zastaranja zahtevka.

      31      Končno je treba opozoriti, da mora biti v vsaki tožbi na podlagi člena 21 Statuta Sodišča, ki se na podlagi člena 53, prvi
         odstavek, tega statuta uporablja za Sodišče prve stopnje, in člena 44(1)(c) Poslovnika Sodišča prve stopnje naveden predmet
         postopka in kratek povzetek tožbenih razlogov. Ta navedba mora biti dovolj jasna in natančna, da toženi stranki omogoči pripravo
         obrambe in Sodišču prve stopnje, da odloči o tožbi, glede na okoliščine primera, brez drugih dodatnih podatkov. Da bi se zagotovila
         pravna varnost in učinkovitost sojenja, je za dopustnost tožbe potrebno, da so bistveni pravni in dejanski elementi, na katerih
         ta temelji, razvidni, vsaj na kratko, vendar dosledno in razumljivo, iz besedila same tožbe (glej sodbo Sodišča prve stopnje
         z dne 6. maja 1997 v zadevi Guérin automobiles proti Komisiji, T‑195/95, Recueil, str. II‑679, točka 20, in navedeno sodno
         prakso).

      32      Da bi tožba zadostila tem zahtevam, mora za nadomestilo škode, ki naj bi jo povzročila institucija Skupnosti, vsebovati elemente,
         iz katerih je mogoče razbrati ravnanje, ki ga tožeča stranka očita instituciji, razloge, zaradi katerih meni, da med ravnanjem
         in zatrjevano škodo, ki naj bi ji nastala, obstaja vzročna zveza, ter naravo in obseg te škode (glej sodbo Sodišča prve stopnje
         z dne 3. februarja 2005 v zadevi Chiquita Brands in drugi proti Komisiji, T‑19/01, še neobjavljena v ZOdl., točka 65, in navedeno
         sodno prakso).

      33      Vendar kot izhaja iz zgornje točke 22 in naslednjih, veliko trditev, ki jih navaja tožeča stranka v procesnih pisanjih, in
         način, na katerega so predstavljene, nasprotuje temu, da bi tožbo kot celoto lahko šteli za nedopustno.

       Pogoji za nastanek odgovornosti
      34      Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da mora biti za nastanek nepogodbene odškodninske odgovornosti v smislu člena 288, drugi
         odstavek, ES izpolnjena celota vseh pogojev, in sicer mora biti ravnanje, očitano instituciji, nezakonito, škoda mora biti
         resnična in obstajati mora vzročna zveza med zatrjevanim ravnanjem in navajano škodo (sodba Sodišča z dne 29. septembra 1982
         v zadevi Oleifici Mediterranei proti EGS, 26/81, Recueil, str. 3057, točka 16; sodbi Sodišča prve stopnje z dne 11. julija
         1996 v zadevi International Procurement Services proti Komisiji, T‑175/94, Recueil, str. II‑729, točka 44, in z dne 16. marca
         2005 v zadevi EnBW Kernkraft proti Komisiji, T‑283/02, še neobjavljena v ZOdl., točka 84).

      –       Zatrjevana nezakonitost ravnanja toženih strank
      35      V zvezi s prvim zgoraj naštetim pogojem je v skladu z ustaljeno sodno prakso treba dokazati, da je gre za dovolj resno kršitev
         pravnega pravila, ki podeljuje pravice posameznikom (sodbe Sodišča z dne 5. marca 1996 v zadevi Brasserie du Pêcheur in Factortame,
         C‑46/93 in C‑48/93, Recueil, str. I‑1029, točka 51; z dne 4. julija 2000 v zadevi Bergaderm in Goupil proti Komisiji, C‑352/98 P,
         Recueil, str. I‑5291, točka 42; z dne 10. decembra 2002 v zadevi Komisija proti Camarju in Ticu, C‑312/00 P, Recueil, str. I‑11355,
         točka 53, in z dne 10. julija 2003 v zadevi Komisija proti Fresh Marine, C‑472/00 P, Recueil, str. I‑7541, točka 25; sodba
         EnBW Kernkraft proti Komisiji, točka 34 supra, točka 87).

      36      V obravnavani zadevi Yedaş Tarim trdi, da so neustrezna finančna pomoč, ki jo je dodelila Skupnost, in njene opustitve kršile,
         prvič, člen 2(1), člen 3(1), prvi pododstavek, in člen 6 Sporazuma iz Ankare, drugič, finančne protokole, tretjič, dodatni
         protokol iz leta 1970, četrtič, zavezo Skupnosti ob sprejetju Sklepa št. 1/95, da bo Turčiji plačala 2,5 milijard evrov, in,
         petič, druge obljube pomoči, sprejete v okviru evro-sredozemskega sodelovanja.

      37      Ugotoviti je treba, da so Sporazum iz Ankare in zgoraj navedeni protokoli mednarodni sporazumi, ki so jih Skupnost in države
         članice sklenile s tretjimi državami.

      38      V skladu s členom 300(7) ES so navedeni sporazumi za institucije Skupnosti in države članice zavezujoči. Njihove določbe so
         tako od začetka njihove veljavnosti sestavni del pravnega reda Skupnosti (sodbi Sodišča z dne 30. aprila 1974 v zadevi Haegeman,
         181/73, Recueil, str. 449, točka 5, in z dne 30. septembra 1987 v zadevi Demirel, 12/86, Recueil, str. 3719, točka 7). Vendar
         učinkov teh sporazumov v pravnem redu Skupnosti ni mogoče opredeliti, ne da bi pri tem upoštevali mednarodni izvor zadevnih
         določb (sodba Sodišča z dne 26. oktobra 1982 v zadevi Kupferberg, 104/81, Recueil, str. 3641, točka 17).

      39      Zlasti je treba, pri presoji, ali se tožeča stranka lahko sklicuje na določene člene zgoraj navedenih sporazumov, da bi dokazala
         nezakonitost ravnanja, očitanega institucijam, preučiti, ali je te določbe mogoče šteti za neposredno uporabljive. Glede tega
         je Sodišče v zgoraj navedeni sodbi Demirel (točka 14) presodilo, da je treba šteti, da je določba mednarodnega sporazuma,
         ki ga Skupnost sklene s tretjimi državami, neposredno uporabljiva, če ob upoštevanju njenega besedila, predmeta in narave
         vsebuje jasno in natančno opredeljeno obveznost in za njeno izvedbo ali učinkovanje ni potreben noben nadaljnji akt.

      40      Sodišče je nadaljevalo (zgoraj navedena sodba Demirel, točka 16):„Za Sporazum iz Ankare je značilno dejstvo, glede na njegovo strukturo in vsebino, da splošno razglaša cilje pridružitve in
         določa široke smernice za uresničitev navedenih ciljev, pri čemer pa sam Sporazum ne določa natančno opredeljenih pravil za
         dosego tega cilja. Priloženi protokoli, ki jih je nadomestil dodatni protokol, le glede določenih posebnih vprašanj določajo
         podrobna pravila.“

      41      Torej Sporazum iz Ankare, upoštevaje njegovo naravo in sistematiko, načeloma ne spada med pravila, za katera Sodišče prve
         stopnje nadzira zakonitost aktov institucij Skupnosti.

      42      Zlasti člen 2(1) navedenega sporazuma na splošno opisuje namen Sporazuma iz Ankare, in sicer krepitev trgovinskih in gospodarskih
         odnosov med Turčijo in Skupnostjo. Prav tako navaja dve splošni široki smernici, in sicer stalno in uravnoteženo naravo te
         krepitve in upoštevanje pospešenega razvoja turškega gospodarstva ter zvišanja ravni zaposlenosti in življenjskih razmer turškega
         naroda. Iz tega izhaja, da gre za programsko določbo. Ni dovolj natančno opredeljena in nepogojna in je zato za njeno izvedbo
         ali učinkovanje nujno potrebno sprejeti nadaljnje akte, kar izključuje, da bi lahko neposredno urejala položaj tožeče stranke.
         Poleg tega ni namenjena temu, da bi podeljevala pravice posameznikom.

      43      Enako velja glede člena 3(1) Sporazuma iz Ankare, katerega prvi pododstavek navaja na splošno predmet pripravljalne faze pridružitve
         med Turčijo in Skupnostjo. Tako člen 3(1), drugi pododstavek, Sporazuma iz Ankare napotuje glede načinov izvajanja te faze
         na priložene protokole. Poleg tega je to le prva od treh faz, predvidenih v Sporazumu, in se je končala, ko je začel veljati
         dodatni protokol iz leta 1970.

      44      Enak sklep velja tudi glede člena 6 navedenega sporazuma, ki je institucionalna določba, s katero je ustanovljen Pridružitveni
         svet.

      45      Poleg tega se tožeča stranka sklicuje na finančni protokol, ki je priložen k Sporazumu iz Ankare, pri čemer pa ne navaja natančno,
         katere njegove določbe naj bi bile kršene. Za dopustnost v smislu člena 44(1)(c) Poslovnika pa je pri zatrjevanju nezakonitosti
         treba opredeliti nezakonito ravnanje. Ta obveznost je v obravnavni zadevi še dodatno podkrepljena z okoliščino, da se neposredna
         uporabljivost ne presoja na splošno, ampak je treba v vsakem primeru preučiti sistematiko in besedilo določbe, na katero se
         sklicuje (sodba Sodišča z dne 4. decembra 1974 v zadevi Van Duyn, 41/74, Recueil, str. 1337, točka 12). Iz tega izhaja, da
         zato, ker določba, ki naj bi bila kršena, ni natančno navedena, trditve, ki jih tožeča stranka izpeljuje iz zgoraj navedenega
         finančnega protokola, niso dopustne. Yedaş Tarim omenja tudi druge finančne protokole. Vendar tudi če predpostavimo, da se
         sklicuje na finančne protokole z dne 23. novembra 1970 in z dne 12. maja 1977, to pripelje do enakega sklepa glede teh protokolov.
         V vsakem primeru, tožeča stranka je na obravnavi izjavila, da noben projekt za financiranje, ki ga je predložila v okviru
         zadevnih protokolov, ni bil zavrnjen, kar je Sodišče prve stopnje sprejelo na zapisnik obravnave.

      46      Tožeča stranka tudi meni, da naj bi Skupnost kršila besedilo enostranske izjave, s katero se je ob sprejetju Sklepa št. 1/95
         zavezala, da bo Turčiji odobrila finančno podporo v višini 2,5 milijard evrov. Vendar med izjavami, priloženimi k Sklepu št.
         1/95, ni take izjave. V teh okoliščinah navedbe Yedaş Tarima niso dovolj natančne, da bi bile lahko dopustne v smislu člena
         44(1)(c) Poslovnika. Poleg tega tožeča stranka ne dokazuje, da bi ta izjava imela pravno zavezujoče učinke. Sicer pa bi glede
         na besedilo same tožbe zadevni prispevek moral biti odobren turški državi, tako da naj ta ne bi ustvarjal pravic za posameznike.

      47      Tožeča stranka navaja tudi nespoštovanje obljub glede pomoči v okviru posebnega akcijskega programa, makroekonomske pomoči
         in Sklada za upravno sodelovanje. Vendar te trditve niso dovolj natančne, da bi bilo mogoče, prvič, natančno ugotoviti, kakšno
         je očitano ravnanje, in drugič, presoditi, ali gre morebiti za krivdno ravnanje. V vsakem primeru tožeča stranka ni dokazala,
         kako naj bi za posameznike iz teh obljub nastale pravice.

      48      Tožeča stranka na koncu omenja še težave in probleme, ki naj bi se pojavili v okviru evro-sredozemskega sodelovanja. Vendar
         jih ne našteva in ne navaja, v čem naj bi bilo iz njih razvidno krivdno ravnanje tožene stranke.

      49      Končno Yedaş Tarim svojo tožbo utemeljuje tudi z dodatnim protokolom iz leta 1970 in zlasti z okoliščino, da med strankami
         predvideva „uravnotežene in obojestranske obveznosti“. Vendar je ta zahteva le v preambuli navedenega protokola in torej nima
         prave pravne veljave. V bistvu ta zahteva izhaja iz člena 2(1) Sporazuma iz Ankare. Programska narava in posledično dejstvo,
         da ta določba ni neposredno uporabljiva, sta bila poudarjena v točki 42 zgoraj.

      50      Ne glede na prej navedene ugotovitve je Sodišče prve stopnje presodilo, da Skupnosti ni mogoče pripisati krivde za domnevno
         pomanjkanje finančne podpore, dodeljene Turčiji, saj je, po mnenju tožeče stranke, to pomanjkanje posledica nasprotovanja
         ene države članice.

      51      V zvezi z očitkom tožeče stranke, da Skupnost ni ukrepala zoper to državo članico zaradi stališča, ki ga je ta sprejela, je
         treba spomniti, da tudi če bi bilo to stališče mogoče šteti za neizpolnitev obveznosti, ki jih ima ta država na podlagi Pogodbe,
         Komisija ni bila dolžna začeti postopka zaradi neizpolnitve obveznosti v skladu s členom 226 ES. Posledično dejstvo, da Komisija
         tega postopka ni sprožila, v nobenem primeru ne more pomeniti nezakonitosti, tako da to ne more biti podlaga za nastanek nepogodbene
         odgovornosti Skupnosti (glej sklep Sodišča prve stopnje z dne 14. januarja 2004 v zadevi Makedoniko Metro in Michaniki AE
         proti Komisiji, T‑202/02, še neobjavljen v Recueil, točka 43, in zgoraj navedeno sodno prakso).

      52      Tožeča stranka tudi navaja, da naj bi ji zaradi sporazumov, ki jih je Skupnost sklenila s tretjimi državami, nastala škoda.
         Vendar je treba ugotoviti, da glede na to, da je po eni strani na obravnavi pojasnila (glej točko 21 zgoraj), da ne izpodbija
         uradnih aktov Skupnosti, in po drugi strani, da se še vedno ne strinja s temi sporazumi, da je njeno stališče bodisi samo
         s seboj v nasprotju in o njem Sodišče prve stopnje ne more odločiti bodisi Skupnosti očita, da ob sklenitvi navedenih sporazumov
         ni dovolj upoštevala interesov turške države. Glede te zadnje domneve je Sodišče prve stopnje štelo, da tožba ni dovolj natančna,
         in ugotovilo, da v njej niso navedene neizpolnitve Skupnosti, ki so konkretno vplivale na njene dejavnosti. Tožba za nadomestitev
         škode, ki jo povzroči institucija Skupnosti, mora, da bi zadostila zahtevam iz člena 44(1)(c) Poslovnika, kot ga razlaga sodna
         praksa, navedena v točki 32 zgoraj, vsebovati elemente, ki omogočajo, da se ugotovi ravnanje, ki ga tožeča stranka očita zadevni
         instituciji. Iz tega sledi, da ta očitek ni dopusten.

      53      Enako nedosledna oziroma nepopolna je trditev, ki je bila ponovno navedena na obravnavi, da je bila Turčija izključena iz
         razprav o skupnih politikah glede trgovine, zlasti na področjih, ki so neposredno povezana s carinsko unijo. Le očitek, da
         je bila Turčija izključena iz posebnega odbora, ustanovljenega s členom 133 ES, je dovolj nedvoumen, da ga je mogoče šteti
         za dopustnega. Tudi ob predpostavki, da ta očitek razlagamo kot opustitev povabila Turčiji k sodelovanju v tem odboru, je
         treba ugotoviti, da sodelovanje Turčije v tem odboru ne pomeni pravice v korist tožeče stranke.

      54      Tožeča stranka na koncu še trdi, da Komisija ni izpolnila svoje naloge svetovanja Turčiji in spremljanja načina izvajanja
         carinske unije, da bi ukrepala zoper kakršno koli prakso, ki ovira razvoj zdrave konkurence. Vendar je tudi ta očitek premalo
         natančen, da bi bil lahko podlaga za odškodninsko tožbo. Tožeča stranka navaja le vrsto stališč Skupnosti v različnih gospodarskih
         sektorjih, v svojih navedbah pa ne navede nobenega natančnega dejstva, ki bi se nanašal na njeno dejavnost.

      55      Glede pogoja, ki se nanaša na nezakonitost očitanega ravnanja, Sodišče prve stopnje na koncu opozarja, da je razen v primeru
         znatno zoženega pooblastila za odločanje po prostem preudarku, beri neobstoječega, zahteva, da mora biti kršitev pravnega
         pravila dovolj resna, izpolnjena le, če zadevna institucija Skupnosti očitno in resno krši omejitev svojega pooblastila za
         odločanje po prostem preudarku (sodba Komisija proti Camaru in Ticu, točka 35 supra, točka 54; sodbi Sodišča prve stopnje z dne 12. julija 2001 v zadevi Comafrica in Dole Fresh Fruit Europe proti Komisiji,
         T‑198/95, T‑171/96, T‑230/97, T‑174/98 in T‑225/99, Recueil, str. II‑1975, točka 134, in EnBW Kernkraft proti Komisiji, točka
         34 supra, točka 87).

      56      Vendar v obravnavni zadevi tožeča stranka ni dokazala, da bi Skupnost prekoračila meje svojega širokega pooblastila za odločanje
         po prostem preudarku, ki ga ima pri dodeljevanju finančnih podpor. To je še toliko manj dokazano glede na to, da je Yedaş
         Tarim sam priznal, da je Skupnost Turčiji dodelila več različnih pomoči, in glede na to, da je Svet navedel, da v korist Turčije
         obstaja več finančnih instrumentov. Prav tako ni bilo dokazano, da bi Skupnost prekoračila te omejitve pri sklepanju sporazumov
         s tretjimi državami s tem, da Turčije ni vključila v opredelitev politik oziroma v presojo, kakšne so zahteve carinske unije
         in razvoj konkurence.

      –       Vzročna zveza
      57      Glede tretjega pogoja, navedenega v točki 34 zgoraj, iz sodne prakse izhaja, da je predpostavka za nastanek nepogodbene odgovornosti
         Skupnosti to, da tisti, ki zahteva odškodnino, dokaže, med drugim, obstoj neposredne vzročne zveze med krivdnim ravnanjem
         in zatrjevano škodo (sodbe Brasserie du Pêcheur in Factortame, točka 35 supra, točka 51; Bergaderm in Goupil proti Komisiji, točka 35 supra, točki 41 in 42, in Komisija proti Camaru in Ticu, točka 35 supra, točka 53). Poleg tega mora tožeča stranka predložiti dokaz o obstoju navedene neposredne zveze (sodbe Sodišča prve stopnje
         z dne 18. septembra 1995 v zadevi Blackspur in drugi proti Svetu in Komisiji, T‑168/94, Recueil, str. II‑2627, točka 40, in
         z dne 17. decembra 2003 v zadevi DLD Trading proti Svetu, T‑146/01, Recueil, str. II‑6005, točka 73).

      58      V obravnavani zadevi domnevno makroekonomsko neravnotežje zaradi neustreznosti finančne pomoči, dodeljene turški državi v
         okviru carinske unije, ne dokazuje navedene neposredne zveze med vzrokom in posledico, torej med navedeno neustreznostjo in
         individualno situacijo tožeče stranke. Ta tudi ne dokazuje neposredne vzročne zveze med zatrjevanimi izgubami in dejstvom,
         da Skupnost Turčije ni vključila v razprave o prihodnjih ukrepih na s carinsko unijo povezanih področjih, morebitnim dejstvom,
         da Skupnost Turčiji ni svetovala, in njenim domnevnim nenadzorovanjem konkurence. Enako pojasnila, ki jih tožeča stranka posveča
         sektorju ročno izdelanih preprog, sektorju izvoza televizijskih sprejemnikov, kmetijskemu sektorju in med drugim sektorju
         za fige, lešnike in pistacije ter sektorju tekstila in oblačil, nimajo nobene neposredne zveze z njeno dejavnostjo (glej točko
         11 zgoraj).

      59      Dejstvo, da je začetek veljavnosti carinske unije približno sovpadel z znižanjem dobičkov tožeče stranke, prav tako ne zadostuje
         za to, da bi bila izkazana neposredna zveza med očitanimi dejstvi in zatrjevano škodo. Dejansko so lahko obstajali drugi odločujoči
         dejavniki, kot na primer struktura turškega trga, prilagoditev konkurentov družbe Yedaş Tarim na različnih zadevnih trgih,
         nihanje nacionalne valute in drugi trgovinski sporazumi, ki jih je sklenila Turčija.

      60      Tožeča stranka poleg tega trdi, da so težave njene proizvodne enote krogličnih ležajev tako resne, da le rezultati njene enote
         za uvoz krogličnih ležajev, zaščitnih okrovij in jermenov preprečujejo opustitev dejavnost. Tožeča stranka navaja, da je proizvodnjo
         krogličnih ležajev začela leta 1993, misleč, da bodo ohranjene carinske omejitve in državne pomoči, čeprav je bila uresničitev
         carinske unije predvidena že od 12. septembra 1963, datuma podpisa Sporazuma iz Ankare. Poleg tega je dodatni protokol iz
         leta 1970 določil koledar akcij, ki jih je potrebno uresničiti v prehodnem obdobju 22 let, pred začetkom veljavnosti carinske
         unije. Ne glede na zamudo pri uresničitvi carinske unije so težave proizvodne enote tožeče stranke posledica tveganja, za
         katerega je presodila, da ga lahko prenese, če se ohrani položaj, za katerega je sama Turčija želela, da se spremeni. Tožeča
         stranka je torej sama sebi povzročila škodo in je s tem prekinila vzročno zvezo med krivdnim ravnanjem in navedeno škodo.

      61      Iz prej navedenega izhaja, da v obravnavni zadevi ni vzročne zveze med očitanim ravnanjem in zatrjevano škodo.

       Sklepi
      62      V skladu s sodno prakso je treba tožbo zavrniti v celoti, če eden izmed pogojev za nastanek nepogodbene odgovornosti institucij
         Skupnosti, naštetih v točki 34 zgoraj, ni izpolnjen, pri čemer ni treba obravnavati drugih pogojev za navedeno odgovornost
         (sodba Sodišča z dne 15. septembra 1994 v zadevi KYDEP proti Svetu in Komisiji, C‑146/91, Recueil, str. I‑4199, točka 81;
         sodbe Sodišča prve stopnje z dne 20. februarja 2002 v zadevi Förde-Reederei proti Svetu in Komisiji, T‑170/00, Recueil, str. II‑515,
         točka 37; z dne 19. marca 2003 v zadevi Innova Privat-Akademie proti Komisiji, T‑273/01, Recueil, str. II‑1093, točka 23,
         in EnBW Kernkraft proti Komisiji, točka 34 supra, točka 85). V obravnavani zadevi je ugotovljeno, da tožba ne izpolnjuje dveh od zgoraj navedenih pogojev.

      63      Iz tega izhaja, da je tožbo treba zavrniti in ni treba odločiti glede ugovora nedopustnosti, ki ga toženi stranki izpeljujeta
         iz člena 46 Statuta Sodišča, oziroma ni treba odrediti pripravljalnih ukrepov, ki jih je predlagala tožeča stranka.

       Stroški
      64      V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Tožeča stranka s
         predlogoma ni uspela, zato se ji v skladu s predlogom toženih strank naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE PRVE STOPNJE (peti senat)
      razsodilo:
      1)      Tožba se zavrne.
      2)      Tožeči stranki se naloži plačilo stroškov.

               Vilaras

                Dehousse

                Šváby

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 30. marca 2006.

               Sodni tajnik

                      Predsednik

               E. Coulon

                      M. Vilaras

         * Jezik postopka: angleščina.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 18. julija 2013.#„Evita‑K“ EOOD proti Direktor na Direkcia „Obžalvane i upravlenie na izpalnenieto“ – Sofia pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencia za prihodite.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Administrativen sad Sofia-grad.#Direktiva 2006/112/ES – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Dobava blaga – Pojem – Pravica do odbitka – Zavrnitev – Dejanska izvedba obdavčljive transakcije – Uredba (ES) št. 1760/2000 – Sistem za identifikacijo in registracijo govedi – Ušesne znamke.#Zadeva C‑78/12.

text:
         SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 18. julija 2013 (
            *1
         )
      „Direktiva 2006/112/ES — Skupni sistem davka na dodano vrednost — Dobava blaga — Pojem — Pravica do odbitka — Zavrnitev — Dejanska izvedba obdavčljive transakcije — Uredba (ES) št. 1760/2000 — Sistem za identifikacijo in registracijo govedi — Ušesne znamke“
      V zadevi C-78/12,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Administrativen sad Sofia-grad (Bolgarija) z odločbo z dne 6. februarja 2012, ki je prispela na Sodišče 14. februarja 2012, v postopku

         „Evita-K“ EOOD

      proti

         Direktor na Direkcia „Obžalvane i upravlenie na izpalnenieto“ – Sofia pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencia za prihodite,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi R. Silva de Lapuerta (poročevalka), predsednica senata, G. Arestis, J.-C. Bonichot, A. Arabadžiev in J. L. da Cruz Vilaça, sodniki,
      generalna pravobranilka: J. Kokott,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za „Evita-K“ EOOD A. Kaškina,

               —

               za Direktor na Direkcia „Obžalvane i upravlenie na izpalnenieto“ – Sofia pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencia za prihodite A. Georgiev, agent,

               —

               za bolgarsko vlado Y. Atanasov, agent,

               —

               za Evropsko komisijo L. Lozano Palacios in D. Roussanov, agenta,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalne pravobranilke, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 14(1), 178(a), 185(1), 226, točka 6, in 242 Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost (UL L 347, str. 1).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo „Evita-K“ EOOD (v nadaljevanju: Evita-K) in Direktor na Direkcia „Obžalvane i upravlenie na izpalnenieto“ – Sofia pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencia za prihodite (direktor direktorata „pritožbe in vodenje izvršbe“ za mesto Sofia pri centralni upravi nacionalne agencije za javne prihodke, v nadaljevanju: Direktor) glede zavrnitve pravice do odbitka davka na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV) v zvezi z računi za dobave goveda za zakol v obliki dobropisa davka.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva 2006/112

               3

               Člen 2(1)(a) in (c) Direktive 2006/112 določa, da so predmet DDV dobave blaga in storitve, ki jih davčni zavezanec, ki deluje kot tak, opravi na ozemlju države članice za plačilo.

               4

               Člen 14(1) te direktive določa:
               „‚Dobava blaga‘ pomeni prenos pravice do razpolaganja s premoženjem v stvareh kot lastnik.“

               5

               Člen 168 navedene direktive določa:
               „Dokler se blago in storitve uporabljajo za namene njegovih obdavčenih transakcij, ima davčni zavezanec v državi članici, v kateri opravlja te transakcije, pravico, da odbije od zneska DDV, ki ga je dolžan plačati, naslednje zneske:

                        (a)

                        DDV, ki ga je dolžan ali ga je plačal v tej državi članici za blago ali storitve, ki mu jih je ali mu jih bo opravil drug davčni zavezanec;

                  […]“

               6

               Člen 178 te direktive določa:
               „Za uveljavljanje pravice do odbitka mora davčni zavezanec izpolniti naslednje pogoje:

                        (a)

                        za odbitke v skladu s členom 168(a) v zvezi z dobavo blaga in opravljanjem storitev imeti račun, izdan v skladu s členi 220 do 236 in členi 238, 239 in 240;

                  […]“

               7

               Člen 184 Direktive 2006/112 določa, da se začetni odbitek popravi, če je bil odbitek višji ali nižji od odbitka, do katerega je bil davčni zavezanec upravičen.

               8

               Člen 185 te direktive določa:
               „1.   Popravek se zlasti opravi, če se po opravljenem obračunu DDV spremenijo dejavniki, uporabljeni za določitev zneska, ki se odbije, med drugim v primeru odpovedi nakupov ali znižanja cen.
               2.   Z odstopanjem od odstavka 1 se odbitek ne popravi, če ostanejo transakcije v celoti ali delno neplačane, v primeru uradno dokazanega ali potrjenega uničenja, izgube ali tatvine premoženja ter v primeru dajanja daril manjših vrednosti ali dajanja vzorcev iz člena 16.
               Če transakcije v celoti ali delno ostanejo neplačane in v primeru tatvine lahko države članice vseeno zahtevajo popravek.“

               9

               Člen 186 te direktive določa, da države članice določijo podrobnosti za uporabo njenih členov 184 in 185.

               10

               Člen 220 iste direktive določa:
               „Vsak davčni zavezanec mora zagotoviti, da sam, pridobitelj ali prejemnik ali tretja oseba v njegovem imenu in za njegov račun izda račun v naslednjih primerih:

                        (1)

                        za dobave blaga ali opravljanje storitev, ki jih je opravil drugemu davčnemu zavezancu ali pravni osebi, ki ni davčni zavezanec;

                  […]“

               11

               Člen 226 Direktive 2006/112 določa:
               „Brez poseganja v posebne določbe te direktive, se za namene DDV na računih, ki se izstavljajo v skladu s členom 220 in 221 zahtevajo samo naslednji podatki:
               […]

                        (6)

                        količina in vrsta dobavljenega blaga ali obseg in vrsta opravljenih storitev;

                  […]“

               12

               Člen 242 te direktive določa:
               „Vsak davčni zavezanec vodi dovolj podrobno knjigovodstvo, da omogoča uporabo DDV in nadzor davčnega organa.“

               13

               Člen 273 navedene direktive določa:
               „Države članice lahko določijo še druge obveznosti, za katere menijo, da so potrebne za pravilno pobiranje DDV in za preprečevanje utaj, ob upoštevanju zahteve po enakem obravnavanju domačih transakcij in transakcij, ki jih opravljajo davčni zavezanci med državami članicami, pod pogojem, da takšne obveznosti v trgovini med državami članicami ne zahtevajo formalnosti pri prehodu meja.
               Možnost, ki je predvidena v prvem pododstavku, se ne more uporabljati za nalaganje dodatnih obveznosti v zvezi z izdajanjem računov, ki jih je več, kot je določeno v poglavju 3.“

         Uredba (ES) št. 1760/2000

               14

               V uvodni izjavi 12 Uredbe (ES) št. 1760/2000 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. julija 2000 o uvedbi sistema za identifikacijo in registracijo govedi ter o označevanju govejega mesa in proizvodov iz govejega mesa in razveljavitvi Uredbe Sveta (ES) št. 820/97 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 30, str. 248), kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 1791/2006 z dne 20. novembra 2006 (UL L 363, str. 1, v nadaljevanju: Uredba št. 1760/2000), je navedeno:
               „Veljavna pravila o identifikaciji in registraciji govedi so predpisana v Direktivi Sveta 92/102/EGS z dne 27. novembra 1992 o identifikaciji in registraciji živali [(UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 13, str. 232)] in v Uredbi [Sveta] (ES) št. 820/97 [z dne 21. aprila 1997 o uvedbi sistema za identifikacijo in registracijo govedi ter ureditvi označevanja govejega mesa in proizvodov iz govejega mesa (UL L 117, str. 1)]. Izkušnje so pokazale, da izvajanje Direktive 92/102/EGS za govedo ni bilo povsem zadovoljivo in da ga je treba še izboljšati. Zato je za okrepitev določb navedene direktive treba sprejeti posebna pravila za govedo.“

               15

               Člen 1(1) Uredbe št. 1760/2000 določa, da mora vsaka od držav članic vzpostaviti sistem za identifikacijo in registracijo govedi v skladu z naslovom I te uredbe.

               16

               Člen 3, prvi odstavek, navedene uredbe določa:
               „Sistem za identifikacijo in registracijo govedi mora zajemati naslednje elemente:

                        (a)

                        sredstva za identifikacijo posamezne živali;

                        (b)

                        računalniške baze podatkov;

                        (c)

                        potne liste za živali;

                        (d)

                        posamezne registre, ki se vodijo na vsakem gospodarstvu.“

               17

               Člen 4 te uredbe določa:
               „1.   Vse živali na gospodarstvu, ki se skotijo po 31. decembru 1997 ali so namenjene za trgovino med državami članicami Skupnosti po 1. januarju 1998, je treba označiti z ušesno znamko, ki jo odobrijo pristojni organi in se namesti na vsako od ušes. […] Vse živali na gospodarstvih v Bolgariji ali Romuniji, ki so bile rojene do dne pristopa ali namenjene za trgovanje v Skupnosti po tem dnevu, so identificirane z ušesno znamko v obeh ušesih, ki jo odobri pristojni organ. Obe ušesni znamki morata imeti isto, neponovljivo identifikacijsko številko, ki omogoča identifikacijo vsake živali, skupaj z gospodarstvom, na katerem se je rodila. […]
               […]
               2.   Živali je potrebno označiti z ušesno znamko v določenem roku po rojstvu živali, v vsakem primeru pa preden žival zapusti gospodarstvo, na katerem je bila rojena. […]
               […]“

         Uredba Komisije (ES) št. 1725/2003

               18

               Z Uredbo Komisije (ES) št. 1725/2003 z dne 29. septembra 2003 o sprejetju nekaterih mednarodnih računovodskih standardov v skladu z Uredbo (ES) št. 1606/2002 Evropskega parlamenta in Sveta (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 32, str. 4) je bil sprejet mednarodni računovodski standard MRS 41 „Kmetijstvo“ (v nadaljevanju: standard MRS 41), kakor je določen v Prilogi k tej direktivi.

               19

               Namen tega standarda je predpisati računovodsko obravnavanje, predstavljanje računovodskih izkazov in razkritja, povezana s kmetijsko dejavnostjo.

               20

               Točki 10 in 11 standarda MRS 41 določata:

                        „10.

                        Podjetje pripozna biološko sredstvo ali kmetijski pridelek, kadar in zgolj kadar:

                                 (a)

                                 obvladuje sredstvo na podlagi dogodkov v preteklosti;

                                 (b)

                                 je verjetno, da bodo prihodnje gospodarske koristi, povezane s sredstvom, pritekale v podjetje;

                                 (c)

                                 je pošteno vrednost ali nabavno ceno sredstva mogoče zanesljivo izmeriti.

                        11.

                        V kmetijski dejavnosti je mogoče obvladovanje dokazovati na primer s pravnim lastništvom živine in vžiganjem znakov ali drugačnim označevanjem živine ob pridobitvi, rojstvu ali odstavitvi. Prihodnji zaslužki se praviloma ocenijo na podlagi meritev pomembnih fizičnih lastnosti.“

         Bolgarsko pravo

               21

               Člen 70(5) zakona o davku na dodano vrednost (Zakon za danak varhu dobavenata stojnost) v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (DV št. 63 z dne 4. avgusta 2006, v nadaljevanju: ZDDS), določa, da pravica do odbitka vstopnega DDV ne obstaja, če je bil ta neupravičeno obračunan.

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               22

               Evita-K je družba bolgarskega prava, katere glavna gospodarska dejavnost je trgovina z živalmi.

               23

               Ta družba je predložila devet računov za dobave telet za zakol, ki jih je septembra in oktobra 2007 izdala družba „Ekspertis-7“ EOOD (v nadaljevanju: Ekspertis-7), za pridobitev odbitka DDV v zvezi s temi računi v obliki dobropisa davka.

               24

               Poleg tega je družba Evita-K izjavila, da je v istih dveh mesecih izvozila živa teleta v Albanijo, pri čemer je njihov nakup utemeljevala z navedenimi računi in predložitvijo carinskih deklaracij, veterinarskih potrdil z navedenimi ušesnimi znamkami živali in potrdil veterinarjev za prevoz živali na nacionalno ozemlje.

               25

               Družba Evita-K je, da bi utemeljila nakup zadevnih živali, poleg novih računov, ki jih je izdala družba Ekspertis-7, predložila potrdila o teži, bančne izpiske o plačilu teh računov in pogodbo o dobavi telet, sklenjeno z družbo Ekspertis-7.

               26

               V zvezi z družbo Evita-K je bil opravljen davčni nadzor za september in oktober 2007. Ob tej priložnosti so bolgarski davčni organi od družbe Ekspertis-7 zahtevali, naj sporoči informacije v zvezi z dobavami, ki jih je zaračunala družbi Evita-K.

               27

               Ker so bile iz odgovorov družbe Ekspertis-7 po mnenju teh organov razvidne nekatere pomanjkljivosti v njenem knjigovodstvu in opravljanju veterinarskih formalnosti, povezanih zlasti s potrdili o lastništvu nad živalmi in ušesnimi znamkami teh živali, so ti organi menili, da dejanska izvršitev navedenih dobav ni bila dokazana in da zato družba Evita-K ni mogla utemeljeno uveljavljati pravice do odbitka DDV v zvezi s temi dobavami.

               28

               Bolgarski davčni organi so tako družbi Evita-K z odločbo o popravku obračuna davka z dne 26. novembra 2009 zavrnili pravico do odbitka DDV v zvezi z računi, ki jih je izdala družba Ekspertis-7, v obliki dobropisa davka.

               29

               Družba Evita-K je pri Direktor zoper to odločbo o zavrnitvi odbitka vložila upravno pritožbo, vendar je ta navedeno odločbo potrdil z odločbo z dne 29. aprila 2010.

               30

               Družba Evita-K je zato zoper odločbo z dne 26. novembra 2009 o popravku obračuna davka pri predložitvenem sodišču vložila tožbo. Pred tem sodiščem je med drugim trdila, da so informacije, ki jih je sporočila, zadostovale za dokaz, da so bile dobave, ki jih je zaračunala družba Ekspertis-7, dejansko opravljene, da jo je treba ne glede na morebitne nepravilnosti družbe Ekspertis-7 šteti za dobrovernega kupca po bolgarskem pravu in da vprašanje pravice do odbitka DDV ni odvisno od vprašanja lastništva in izvora pridobljenega blaga.

               31

               V teh okoliščinah je Administrativen sad Sofia-grad prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali je treba pojem ‚dobava blaga‘ v smislu člena 14(1) Direktive [2006/112] v povezavi s členom 345 [PDEU] razlagati tako, da je v okoliščinah postopka v glavni stvari dopustno, da oseba, ki ji je bila opravljena dobava, pridobi pravico do razpolaganja z blagom (premične stvari, določene glede na vrsto) s tem, da na podlagi dobroverne posesti, pridobljene za plačilo, pridobi lastništvo nad tem blagom od osebe, ki ni lastnik, kar je po nacionalnem pravu zadevne države članice dopustno, pri čemer je treba upoštevati, da se v skladu s tem pravom lastninska pravica nad temi stvarmi prenese z dejansko izročitvijo?

                        2.

                        Ali se z dokazom o opravljeni ‚dobavi blaga‘ v smislu člena 14(1) Direktive 2006/112 glede konkretnega računa v povezavi z uveljavljanjem pravice – po členu 178(a) te [d]irektive – do odbitka v tem računu izkazanega, dejansko plačanega davka predpostavlja, da oseba, ki ji je bila opravljena dobava, izkazuje lastninske pravice dobavitelja, če so predmet dobave premične stvari, določene glede na vrsto, in se lastninska pravica nad njimi po nacionalnem pravu zadevne države članice prenese z dejansko izročitvijo, pri čemer je v skladu s tem pravom dopustna tudi pridobitev lastninske pravice nad temi stvarmi od osebe, ki ni lastnik, in sicer na podlagi dobroverne posesti, pridobljene za plačilo?
                        Ali je treba ‚dobavo blaga‘ za namene odbitka vstopnega davka v smislu Direktive [2006/112] šteti za dokazano, če je prejemnik v okoliščinah postopka v glavni stvari opravil nadaljnjo dobavo istega blaga (živali z obvezno identifikacijo) z izvozom ob predložitvi carinske deklaracije in če niso bili podani nobeni dokazi o pravicah tretjih oseb v zvezi s tem blagom?

                        3.

                        Ali je treba za namene dokaza o opravljeni ‚dobavi blaga‘ v smislu člena 14(1) Direktive 2006/112 glede konkretnega računa v povezavi z uveljavljanjem pravice – po členu 178(a) [te d]irektive – do odbitka v tem računu izkazanega, dejansko plačanega davka izhajati iz tega, da dobavitelj in prejemnik, ki nista kmeta, ravnata v slabi veri, če ob prejemu blaga ni bil priložen noben dokument predhodnega lastnika, v katerem bi bile navedene ušesne znamke živali v skladu z zahtevami veterinarskih predpisov prava Evropske unije, in če ušesne znamke živali niso navedene v veterinarskem potrdilu, ki ga izda upravni organ in je ob prevozu živali priložen z namenom izvršitve konkretne dobave?
                        Ali je treba, če dobavitelj in prejemnik samostojno izdelata seznam ušesnih znamk dobavljenih živali, izhajati iz tega, da sta izpolnila zahteve navedenih veterinarskih predpisov prava Unije, če upravni organ v veterinarskem potrdilu, priloženem ob dobavi živali, ni navedel ušesnih znamk živali?

                        4.

                        Ali sta dobavitelj in prejemnik v postopku v glavni stvari, ki nista kmeta, v skladu s členom 242 Direktive 2006/112 zavezana v svojem knjigovodstvu izkazati predmet dobave (živali z obvezno identifikacijo oziroma ‚biološka sredstva‘) ob upoštevanju MRS 41 in dokazati obvladovanje sredstev v skladu s tem standardom?

                        5.

                        Ali se v skladu s členom 226, točka 6, Direktive 2006/112 zahteva, da so v računih DDV, kot so sporni računi v postopku v glavni stvari, navedene tudi ušesne znamke živali, ki morajo biti v skladu z veterinarskimi predpisi prava Unije identificirane in ki so predmet dobave, če nacionalno pravo države članice za prenos lastninske pravice v zvezi s temi živalmi izrecno ne predvideva take zahteve in osebe, udeležene pri dobavi, niso kmetje?

                        6.

                        Ali je v skladu s členom 185(1) Direktive 2006/112 dopustno, da se na podlagi nacionalne določbe, kot je določba v postopku v glavni stvari, popravi odbitek vstopnega davka zaradi sklepne ugotovitve, da lastninska pravica dobavitelja blaga, ki je predmet dobave, ni bila dokazana, če dobave nihče od udeležencev ni odpovedal, če je prejemnik opravil nadaljnjo dobavo istega blaga, če dokazi o uveljavljanih pravicah tretjih oseb v zvezi s tem blagom (živali z obvezno identifikacijo) niso bili podani, če se ne zatrjuje, da je oseba, ki ji je bila opravljena dobava, ravnala v slabi veri, in če se lastninska pravica v zvezi s tem blagom, določenim glede na vrsto, po nacionalnem pravu prenese z dejansko izročitvijo?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Prvo, drugo in tretje vprašanje

               32

               Predložitveno sodišče s prvim, drugim in tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba določbe Direktive 2006/112 razlagati tako, da v okviru uveljavljanja pravice do odbitka DDV pojem „dobava blaga“ in dokaz dejanske izvršitve take dobave zahtevata, da je lastninska pravica dobavitelja zadevnega blaga na tem blagu dokazana formalno, ali pa glede tega zadostuje pridobitev lastninske pravice na tem blagu z dobroverno posestjo.

               33

               Opozoriti je treba, da se v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča pojem „dobava blaga“ iz člena 14(1) Direktive 2006/112 ne nanaša na prenos lastninske pravice v oblikah, predvidenih z upoštevnim nacionalnim pravom, ampak zajema vsak prenos premoženja v stvareh s strani ene stranke, ki drugo stranko pooblasti, da s tem premoženjem dejansko razpolaga, kot da bi bila njegov lastnik (glej sodbe z dne 8. februarja 1990 v zadevi Shipping and Forwarding Enterprise Safe, C-320/88, Recueil, str. I-285, točka 7; z dne 14. julija 2005 v zadevi British American Tobacco in Newman Shipping, C-435/03, ZOdl., str. I-7077, točka 35, in z dne 3. junija 2010 v zadevi De Fruytier, C-237/09, ZOdl., str. I-4985, točka 24).

               34

               V teh okoliščinah mora nacionalno sodišče v vsakem posameznem primeru glede na dejansko stanje tega primera ugotoviti, ali je podan prenos sposobnosti razpolaganja z zadevnim blagom kot lastnik (glej zgoraj navedeno sodbo Shipping and Forwarding Enterprise Safe, točka 13).

               35

               Iz tega je razvidno, da je transakcijo mogoče opredeliti kot „dobavo blaga“ v smislu člena 14(1) Direktive 2006/112, če davčni zavezanec s to transakcijo blago v stvareh prenese tako, da druga stranka s tem blagom dejansko razpolaga, kot da bi bila njegova lastnica, pri čemer na to ne vpliva oblika pridobitve lastninske pravice na tem blagu.

               36

               Prav tako dokaz dejanske izvršitve take dobave blaga, od katere je odvisen obstoj pravice do odbitka, ne more biti odvisen od načina pridobitve lastninske pravice na zadevnem blagu.

               37

               Ker je iz predložitvene odločbe razvidno, da so bolgarski organi družbi Evita-K zavrnili pravico do odbitka DDV v zvezi z dobavami zadevnega blaga, ker naj dejanska izvršitev teh dobav ne bi bila dokazana, in ker družba Evita-K izpodbija to neizvršitev dobav, je poleg tega treba opozoriti, prvič, da mora tisti, ki zahteva odbitek DDV, dokazati, da izpolnjuje pogoje za upravičenost do tega odbitka (glej sodbo z dne 26. septembra 1996 v zadevi Enkler, C-230/94, Recueil, str. I-4517, točka 24), in drugič, da mora predložitveno sodišče v skladu z nacionalnimi pravili o dokazovanju opraviti splošno presojo vseh elementov in okoliščin dejanskega stanja spora o glavni stvari, da bi ugotovilo, ali družba Evita-K lahko uveljavlja pravico do odbitka na podlagi navedenih dobav blaga (glej v tem smislu sodbe z dne 6. septembra 2012 v zadevi Mecsek-Gabona, C-273/11, točka 53; z dne 6. decembra 2012 v zadevi Bonik, C-285/11, točka 32, in z dne 31. januarja 2013 v zadevi LVK – 56, C-643/11, točka 57).

               38

               V okviru te splošne presoje lahko navedeno sodišče upošteva elemente v zvezi s prejšnjimi ali poznejšimi transakcijami od tistih v postopku v glavni stvari in z njimi povezane dokumente, kot so spričevala ali potrdila, izdana ob prevozu ali izvozu zadevnih živali.

               39

               V teh okoliščinah nacionalni organi in nacionalna sodišča pravice do odbitka ne priznajo, če se na podlagi objektivnih elementov ugotovi, da se je na to pravico sklicevalo z namenom goljufije ali zlorabe (glej sodbi z dne 6. julija 2006 v združenih zadevah Kittel in Recolta Recycling, C-439/04 in C-440/04, ZOdl., str. I-6161, točka 55, in z dne 21. junija 2012 v združenih zadevah Mahagében in Dávid, C-80/11 in C-142/11, točka 42, ter zgoraj navedeni sodbi Bonik, točka 37, in LVK – 56, točka 59).

               40

               Tako je, kadar davčno utajo stori sam davčni zavezanec ali kadar je vedel ali bi moral vedeti, da z nakupom sodeluje pri transakciji, ki je del utaje DDV (glej zgoraj navedeno sodbo Bonik, točki 38 in 39 in navedena sodna praksa).

               41

               Nasprotno pa z ureditvijo pravice do odbitka iz Direktive 2006/112 ni združljivo sankcioniranje davčnega zavezanca – ki ni vedel in ni mogel vedeti, da je bila zadevna transakcija povezana z goljufijo, ki jo je storil dobavitelj ali drug trgovec, ali da je neka druga transakcija, ki je bila del dobavne verige pred transakcijo, ki jo je izvedel navedeni davčni zavezanec, ali po njej, pomenila utajo DDV – s tem, da se mu zavrne pravica do odbitka (glej sodbo z dne 12. januarja 2006 v združenih zadevah Optigen in drugi, C-354/03, C-355/03 in C-484/03, ZOdl., str. I-483, točki 52 in 55, in zgoraj navedene sodbe Kittel in Recolta Recycling, točke 45, 46 in 60; Mahagében in Dávid, točka 47; Bonik, točka 41, in LVK – 56, točka 60).

               42

               Poleg tega je Sodišče že razsodilo, da davčna uprava od davčnega zavezanca, ki želi uveljavljati pravico do odbitka DDV, ne more na splošno zahtevati tega, da zato, da bi se prepričal, da v eni od prejšnjih faz transakcije ni bilo nepravilnosti ali davčne utaje, preveri, ali je imel izdajatelj računa za blago in storitve, glede katerih se uveljavlja pravica do odbitka, status davčnega zavezanca, ali je imel na voljo zadevno blago in ali ga je lahko dobavil ter ali je izpolnil obveznosti glede obračuna in plačila DDV, ali celo tega, da ima ustrezne dokumente v zvezi s tem (glej zgoraj navedeni sodbi Mahagében in Dávid, točka 61, in LVK – 56, točka 61). Poleg tega navedena uprava od navedenega davčnega zavezanca ne more zahtevati, naj predloži dokumente, ki jih je izdal ta izdajatelj in na katerih so navedene ušesne znamke živali, za katere velja sistem identifikacije in registracije, določen z Uredbo št. 1760/2000.

               43

               V teh okoliščina je treba na prvo, drugo in tretje vprašanje odgovoriti, da je treba Direktivo 2006/112 razlagati tako, da v okviru uveljavljanja pravice do odbitka DDV pojem „dobava blaga“ v smislu te direktive in dokaz dejanske izvršitve take dobave nista povezana z obliko pridobitve lastninske pravice na zadevnem blagu. Predložitveno sodišče mora v skladu z nacionalnimi pravili o dokazovanju opraviti splošno presojo vseh elementov in okoliščin dejanskega stanja spora, o katerem odloča, da bi ugotovilo, ali so bile dobave blaga v postopku v glavni stvari dejansko opravljene in ali je, odvisno od primera, na njihovi podlagi mogoče uveljavljati pravico do odbitka.

         Četrto vprašanje

               44

               Predložitveno sodišče s četrtim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 242 Direktive 2006/112 razlagati tako, da davčnim zavezancem, ki niso kmetje, nalaga, naj v knjigovodstvu izkazujejo predmet dobav blaga, ki jih opravljajo, kadar gre za živali, in dokazujejo njihovo obvladovanje v skladu s standardom MRS 41.

               45

               Glede tega je treba ugotoviti, da ta člen 242 ne določa, da morajo davčni zavezanci izpolnjevati standard MRS 41, temveč od njih zgolj zahteva, naj vodijo dovolj podrobno knjigovodstvo, da omogoča uporabo DDV in nadzor davčnega organa.

               46

               Zato okoliščina, da knjigovodstvo družb Ekspertis-7 in Evita-K vsebuje navedbe, ki naj ne bi bile skladne z navedenim standardom, ni upoštevna za namene DDV, saj so te navedbe dovolj podrobne v smislu navedenega člena 242.

               47

               V teh okoliščinah je treba na četrto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 242 Direktive 2006/112 razlagati tako, da davčnim zavezancem, ki niso kmetje, ne nalaga, naj v knjigovodstvu izkazujejo predmet dobav blaga, ki jih opravljajo, kadar gre za živali, in dokazujejo njihovo obvladovanje v skladu s standardom MRS 41.

         Peto vprašanje

               48

               Predložitveno sodišče s petim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 226, točka 6, Direktive 2006/112 razlagati tako, da davčnemu zavezancu, ki opravlja dobave blaga, pri katerem gre za živali, za katere velja sistem identifikacije in registracije, določen z Uredbo št. 1760/2000, nalaga, naj v računih v zvezi s temi dobavami navede ušesne znamke teh živali.

               49

               Glede tega je treba opozoriti, da je v skladu s členom 178(a) Direktive 2006/112 uveljavljanje pravice do odbitka iz člena 168(a) te direktive pogojeno s tem, da ima davčni zavezanec račun. V skladu s členom 220, točka 1, navedene direktive mora biti račun izdan za vsako dobavo blaga ali storitev, ki jo davčni zavezanec opravi drugemu davčnemu zavezancu (glej sodbi z dne 15. julija 2010 v zadevi Pannon Gép Centrum, C-368/09, ZOdl., str. I-7467, točka 39, in z dne 1. marca 2012 v zadevi Polski Trawertyn, C-280/10, točka 41).

               50

               Člen 226 Direktive 2006/112 določa, da morajo biti za namene DDV na računih, ki se izdajajo v skladu s členom 220 navedene direktive, brez poseganja v posebne določbe te direktive obvezno navedeni samo podatki, ki so vsebovani v tem členu 226 (glej zgoraj navedeni sodbi Pannon Gép Centrum, točka 40, in Polski Trawertyn, točka 41).

               51

               Zato državam članicam ni dovoljeno, da uveljavljanje pravice do odbitka DDV vežejo na upoštevanje pogojev o vsebini računov, ki jih določbe Direktive 2006/112 izključno ne določajo. To razlago potrjuje člen 273 te direktive, ki določa, da lahko države članice po eni strani naložijo obveznosti, za katere menijo, da so potrebne za pravilno pobiranje DDV in za preprečevanje utaj, vendar se po drugi strani ta možnost ne more uporabljati za nalaganje obveznosti v zvezi z izdajanjem računov, ki so dodatne k tistim, določenim zlasti v členu 226 navedene direktive (glej zgoraj navedeni sodbi Pannon Gép Centrum, točka 41, in Polski Trawertyn, točka 42).

               52

               V skladu s členom 226, točka 6, Direktive 2006/112 morajo biti za namene DDV na računu obvezno navedeni količina in vrsta dobavljenega blaga ali obseg in vrsta opravljenih storitev.

               53

               Zato je treba ugotoviti, da navedena določba davčnega zavezanca, ki opravlja dobavo živali, za katere velja sistem identifikacije in registracije, določen z Uredbo št. 1760/2000, ne zavezuje, da v računih v zvezi s to dobavo navede ušesne znamke teh živali.

               54

               V teh okoliščinah je treba na peto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 226, točka 6, Direktive 2006/112 razlagati tako, da davčnemu zavezancu, ki opravlja dobave blaga, pri katerem gre za živali, za katere velja sistem identifikacije in registracije, določen z Uredbo št. 1760/2000, ne nalaga, naj v računih v zvezi s temi dobavami navede ušesne znamke teh živali.

         Šesto vprašanje

               55

               Predložitveno sodišče s šestim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 185(1) Direktive 2006/112 razlagati tako, da dovoljuje, da se na podlagi določbe nacionalnega prava, kot je člen 70(5) ZDDS, odbitek DDV popravi zato, ker lastninska pravica dobavitelja blaga na blagu, ki ga je dobavil, ni bila dokazana.

               56

               Iz predložitvene odločbe je razvidno, da navedeno sodišče to vprašanje postavlja zato, ker meni, da pomeni člen 70(5) ZDDS podrobnost za uporabo členov 184 in 185 Direktive 2006/112 v smislu člena 186 te direktive.

               57

               Glede tega je treba opozoriti, da se v skladu z navedenim členom 184 začetni odbitek popravi, če je bil odbitek višji ali nižji od odbitka, do katerega je bil davčni zavezanec upravičen.

               58

               Glede nastanka morebitne obveznosti popravka odbitka vstopnega DDV navedeni člen 185(1) določa načelo, po katerem se tak popravek opravi zlasti, če se po obračunu DDV spremenijo dejavniki, uporabljeni za določitev zneska zadevnega odbitka (sodba z dne 29. novembra 2012 v zadevi Gran Via Moineşti, C-257/11, točka 40).

               59

               Člena 184 in 185(1) Direktive 2006/112 se zato lahko uporabljata le, če je bil sprva opravljen odbitek DDV v zvezi z obdavčljivo transakcijo, torej samo, če je bil zadevni davčni zavezanec prej upravičen do odbitka DDV pod pogoji iz člena 168(a) te direktive.

               60

               Iz tega je razvidno, da ker se člen 70(5) ZDDS nanaša na primer, v katerem ni podana pravica do odbitka DDV, ker je bil ta obračunan nezakonito, ta določba ne more biti podlaga za popravek v smislu navedenega člena 185, se ta po definiciji nanaša na položaj, v katerem davčni zavezanec nima te pravice.

               61

               V teh okoliščinah je treba na šesto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 185(1) Direktive 2006/112 razlagati tako, da dovoljuje popravek odbitka DDV le, če je bil zadevni davčni zavezanec prej upravičen do odbitka tega davka pod pogoji iz člena 168(a) te direktive.

         Stroški

               62

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:

                           1.

                           Direktivo Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost je treba razlagati tako, da v okviru uveljavljanja pravice do odbitka davka na dodano vrednost pojem „dobava blaga“ v smislu te direktive in dokaz dejanske izvršitve take dobave nista povezana z obliko pridobitve lastninske pravice na zadevnem blagu. Predložitveno sodišče mora v skladu z nacionalnimi pravili o dokazovanju opraviti splošno presojo vseh elementov in okoliščin dejanskega stanja spora, o katerem odloča, da bi ugotovilo, ali so bile dobave blaga v postopku v glavni stvari dejansko opravljene in ali je, odvisno od primera, na njihovi podlagi mogoče uveljavljati pravico do odbitka.

                           2.

                           Člen 242 Direktive 2006/112 je treba razlagati tako, da davčnim zavezancem, ki niso kmetje, ne nalaga, naj v knjigovodstvu izkazujejo predmet dobav blaga, ki jih opravljajo, kadar gre za živali, in dokazujejo njihovo obvladovanje v skladu z mednarodnim računovodskim standardom MRS 41 „Kmetijstvo“.

                           3.

                           Člen 226, točka 6, Direktive 2006/112 je treba razlagati tako, da davčnemu zavezancu, ki opravlja dobave blaga, pri katerem gre za živali, za katere velja sistem identifikacije in registracije, določen z Uredbo (ES) št. 1760/2000 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. julija 2000 o uvedbi sistema za identifikacijo in registracijo govedi ter o označevanju govejega mesa in proizvodov iz govejega mesa in razveljavitvi Uredbe Sveta (ES) št. 820/97, kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 1791/2006 z dne 20. novembra 2006, ne nalaga, naj v računih v zvezi s temi dobavami navede ušesne znamke teh živali.

                           4.

                           Člen 185(1) Direktive 2006/112 je treba razlagati tako, da dovoljuje popravek odbitka davka na dodano vrednost le, če je bil zadevni davčni zavezanec prej upravičen do odbitka tega davka pod pogoji iz člena 168(a) te direktive.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: bolgarščina.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 11. avgusta 1995. # Evropski parlament proti Philippe Vienne. # Uradnik. # Zadeva C-43/94 P.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 22. maja 2007. # Mebrom NV proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Nepogodbena odgovornost - Uvoz metilbromida v Evropsko unijo - Prepozna vzpostavitev spletne strani, ki omogoča zahtevo za licence in uvozne kvote ter njihovo dodelitev - Člena 6 in 7 Uredbe (ES) št. 2037/2000 - Škoda, nastala zaradi izgubljenega dobička - Resničnost škode. # Zadeva T-198/05.

text:
      Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 22. maja 2007 – Mebrom proti Komisiji
      (Zadeva T-198/05)
      „Nepogodbena odgovornost – Uvoz metilbromida v Evropsko unijo – Prepozna vzpostavitev spletne strani, ki omogoča zahtevo za licence in uvozne kvote ter njihovo dodelitev – Člena 6 in 7 Uredbe (ES) št. 2037/2000 – Škoda, nastala zaradi izgubljenega dobička – Resničnost škode“
      1.                     Nepogodbena odgovornost – Pogoji (člen 288, drugi odstavek, ES) (Glej točke od 50 do 52, 59, 68, 70 in 72.)
      Predmet

         Predlog za povračilo škode, ki naj bi jo utrpela tožeča stranka, ker Komisija ni vzpostavila sistema, ki bi v januarju in
                  februarju 2005 omogočil uvoz metilbromida v Evropsko unijo za nujno uporabo.

            Izrek

                  Tožba se zavrne.

                  Tožeča stranka nosi svoje stroške in stroške, ki jih je priglasila Komisija.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 1. julija 1976. # Jacques Henri Sergy proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 58-75.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 11. junija 1998. # Komisija Evropskih skupnosti proti Velikemu vojvodstvu Luksemburg. # Neizpolnitev obveznosti države. # Zadeva C-206/96.


Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 5. marca 2003. # Claire Staelen proti Evropskemu parlamentu. # Uradniki - Splošni javni natečaj - Dopustnost. # Zadeva T-24/01.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 29. aprila 2004. # Italijanska republika proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Državne pomoči. # Zadeva C-91/01.


title: Sodba Sodišča (sedmi senat) z dne 28. junija 2007. # Komisija Evropskih skupnosti proti Portugalski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države - Direktiva 2002/15/ES - Urejanje delovnega časa oseb, ki opravljajo spremljevalne dejavnosti v cestnem prometu - Neprenos v predvidenem roku. # Zadeva C-410/06.

text:
      Sodba Sodišča (sedmi senat) z dne 28. junija 2007 – Komisija proti Portugalski
      (Zadeva C‑410/06)
      „Neizpolnitev obveznosti države – Direktiva 2002/15/ES – Urejanje delovnega časa oseb, ki opravljajo spremljevalne dejavnosti v cestnem prometu – Neprenos v predvidenem roku“
      1.                     Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Preizkus utemeljenosti, ki ga opravi Sodišče – Stanje, ki ga je treba upoštevati –
            Stanje po izteku roka, določenega z obrazloženim mnenjem (člen 226 ES) (Glej točko 10.)
      2.                     Države članice – Obveznosti – Izvršitev direktive – Neizpolnitev obveznosti – Utemeljitev, ki temelji na notranji ureditvi
            – Nedopustnost (člen 226 ES) (Glej točko 11.)
      Predmet

               Neizpolnitev obveznosti države – Nesprejetje določb, potrebnih za uskladitev z Direktivo 2002/15/ES Evropskega parlamenta
                  in Sveta z dne 11. marca 2002 o urejanju delovnega časa oseb, ki opravljajo spremljevalne dejavnosti v cestnem prometu (UL
                  L 80, str. 35), v predpisanem roku.

            Izrek
      1)         Portugalska republika, s tem da ni sprejela vseh zakonov in drugih predpisov, potrebnih za prenos Direktive 2002/15/ES Evropskega
         parlamenta in Sveta z dne 11. marca 2002 o urejanju delovnega časa oseb, ki opravljajo spremljevalne dejavnosti v cestnem
         prometu, v predpisanem roku, ni izpolnila obveznosti iz te direktive.

      2)         Portugalski republiki se naloži plačilo stroškov postopka.


Sodba Splošnega sodišča (sedmi senat) z dne 26. novembra 2015.#Établissement Amra proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT).#Znamka Skupnosti – Prijava znamke Skupnosti KJ Kangoo Jumps XR – Absolutni razlog za zavrnitev – Neobstoj razlikovalnega učinka – Člen 7(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009.#Zadeva T-390/14.