Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 6. junija 1996. # Jean Baiwir proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki - Akt, ki posega v položaj - Nedopustnost - Odškodninska tožba. # Zadeva T-391/94.


Sodba Sodišča prve stopnje (drugi razširjeni senat) z dne 14. maja 1997. # Florimex BV in Vereniging van Groothandelaren in Bloemkwekerijprodukten proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Konkurenca - Obrazložitev. # Združeni zadevi T-70/92 in T-71/92.


title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 24. aprila 2012.#Servet Kamberaj proti Istituto per l’Edilizia Sociale della Provincia autonoma di Bolzano (IPES) in drugim.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunale di Bolzano.#Območje svobode, varnosti in pravice − Člen 34 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah − Direktiva 2003/109/ES − Status državljanov tretjih držav, ki so rezidenti za daljši čas − Pravica do enakega obravnavanja v zvezi s socialno varnostjo, socialno pomočjo in socialnim varstvom − Odstopanje od načela enakega obravnavanja za ukrepe, ki se nanašajo na socialno pomoč in socialno varstvo − Izključitev ‚osnovnih prejemkov‘ s področja uporabe tega odstopanja − Nacionalna ureditev, ki določa subvencijo za stanovanje za manj premožne najemnike − Višina sredstev, namenjenih državljanom tretjih držav, določena glede na različno tehtano povprečje − Zavrnitev vloge za subvencijo za stanovanje zaradi izčrpanja proračuna, namenjenega državljanom tretjih držav.#Zadeva C‑571/10.

text:
         SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 24. aprila 2012 (
            *1
         )
      „Območje svobode, varnosti in pravice — Člen 34 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah — Direktiva 2003/109/ES — Status državljanov tretjih držav, ki so rezidenti za daljši čas — Pravica do enakega obravnavanja v zvezi s socialno varnostjo, socialno pomočjo in socialnim varstvom — Odstopanje od načela enakega obravnavanja za ukrepe, ki se nanašajo na socialno pomoč in socialno varstvo — Izključitev ‚osnovnih prejemkov‘ s področja uporabe tega odstopanja — Nacionalna ureditev, ki določa subvencijo za stanovanje za manj premožne najemnike — Višina sredstev, namenjenih državljanom tretjih držav, določena glede na različno tehtano povprečje — Zavrnitev vloge za subvencijo za stanovanje zaradi izčrpanja proračuna, namenjenega državljanom tretjih držav“
      V zadevi C-571/10,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Tribunale di Bolzano (Italija) z odločbo z dne 24. novembra 2010, ki je prispela na Sodišče 7. decembra 2010, v postopku

         Servet Kamberaj

      proti

         Istituto per l’Edilizia sociale della Provincia autonoma di Bolzano (IPES),

         Giunta della Provincia autonoma di Bolzano,

         Provincia autonoma di Bolzano,

      ob udeležbi

         Associazione Porte Aperte/Offene Türen,

         Human Rights International,

         Associazione Volontarius,

         Fondazione Alexander Langer,

      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, J. Malenovský in U. Lõhmus, predsedniki senatov, A. Rosas, E. Levits, A. Ó Caoimh (poročevalec), L. Bay Larsen, T. von Danwitz, A. Arabadžiev in E. Jarašiūnas, sodniki,
      generalni pravobranilec: Y. Bot,
      sodna tajnica: A. Impellizzeri, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 18. oktobra 2011,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za S. Kamberaja F. Pinton in D. Simonato, odvetnika,

               —

               za Provincia autonoma di Bolzano R. von Guggenberg, S. Beikircher, C. Bernardi in D. Ambach, odvetniki,

               —

               za belgijsko vlado J.-C. Halleux in C. Pochet, zastopnika,

               —

               za francosko vlado E. Belliard, G. de Bergues in B. Beaupère-Manokha, zastopniki,

               —

               za avstrijsko vlado C. Pesendorfer, zastopnica,

               —

               za Evropsko komisijo M. Condou-Durande in C. Cattabriga, zastopnici,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 13. decembra 2011
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 2 PEU in 6 PEU, členov 18 PDEU, 45 PDEU in 49 PDEU, členov 21 in 34 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina) ter določb Direktive Sveta 2000/43/ES z dne 29. junija 2000 o izvajanju načela enakega obravnavanja oseb ne glede na raso ali narodnost (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 20, zvezek 1, str. 23) in Direktive Sveta 2003/109/ES z dne 25. novembra 2003 o statusu državljanov tretjih držav, ki so rezidenti za daljši čas (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 272). Predložitveno sodišče postavlja tudi vprašanja v zvezi s členom 14 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane 4. novembra 1950 v Rimu (v nadaljevanju: EKČP), in členom 1 Protokola št. 12 k Evropski konvenciji o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisanega 4. novembra 2000 v Rimu (v nadaljevanju: Protokol št. 12).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med S. Kamberajem ter Istituto per l’Edilizia sociale della Provincia autonoma di Bolzano (zavod avtonomne pokrajine Bolzano za socialna stanovanja, v nadaljevanju: IPES), Giunta della Provincia autonoma di Bolzano (pokrajinski odbor avtonomne pokrajine Bolzano, v nadaljevanju: Giunta) in Provincia autonoma di Bolzano (avtonomna pokrajina Bolzano) zaradi zavrnitve IPES, da bi S. Kamberaju za leto 2009 odobril subvencijo za stanovanje, ker je bil proračun Provincia autonoma di Bolzano, predviden za dodelitev take subvencije državljanom tretjih držav, izčrpan.

         Pravni okvir

         Ureditev Unije

      Direktiva 2000/43

               3

               Člen 1 Direktive 200/43 določa, da je „[n]amen te direktive […] določiti okvir za boj proti diskriminaciji na podlagi rase ali narodnosti, da bi v državah članicah uveljavili načelo enakega obravnavanja“.

               4

               Člen 2(1) in (2) te direktive določa:
               „1.   V tej direktivi ‚načelo enakega obravnavanja‘ pomeni, da ne sme biti nobene neposredne ali posredne diskriminacije na podlagi rase ali narodnosti.
               2.   V odstavku 1:

                        (a)

                        se za neposredno diskriminacijo šteje, če se ena oseba obravnava manj ugodno, kakor se obravnava, se je obravnavala ali pa bi se obravnavala druga oseba v primerljivem položaju na podlagi rase ali narodnosti;

                        (b)

                        se za posredno diskriminacijo šteje, če bi na videz nevtralna določba, merilo ali praksa postavila osebe neke rase ali narodnosti v posebno neugoden položaj v primerjavi z drugimi osebami, razen če to določbo, merilo ali prakso objektivno upravičuje zakonit cilj in če so sredstva za doseganje tega cilja ustrezna in potrebna.“

               5

               Člen 3(2) Direktive 2000/43 določa, da „[t]a direktiva ne zajema različnega obravnavanja, ki temelji na državljanstvu, in ne posega v določbe in pogoje v zvezi z vstopom in prebivanjem državljanov tretjih držav in oseb brez državljanstva na ozemlju držav članic ter v obravnavanje, ki izhaja iz pravnega položaja zadevnih državljanov tretjih držav in oseb brez državljanstva“.

               6

               Člen 15 te direktive določa:
               „Države članice določijo pravila o sankcijah, ki se uporabljajo pri kršitvah nacionalnih določb, sprejetih v skladu s to direktivo, in sprejmejo vse ukrepe, ki so potrebni za zagotovitev njihove uporabe. Sankcije, ki lahko zajemajo tudi plačilo nadomestila žrtvi, morajo biti učinkovite, sorazmerne in odvračilne. Države članice seznanijo Komisijo s temi določbami najpozneje do 19. julija 2003 in jo nemudoma obvestijo o vsaki njihovi poznejši spremembi ali dopolnitvi.“

         Direktiva 2003/109

               7

               V uvodnih izjavah od 2 do 4, 6, 12 in 13 Direktive 2003/109 je navedeno:

                        „(2)

                        Evropski svet je na svojem posebnem zasedanju v Tampereju 15. in 16. oktobra 1999 izjavil, da bi bilo treba pravni položaj državljanov tretjih držav približati pravnemu položaju državljanov držav članic in da bi bilo treba osebi, ki je zakonito prebivala v neki državi članici za časovno obdobje, ki ga je treba določiti, in ki ima dovoljenje za prebivanje za daljši čas, zagotoviti v tej državi članici sklop enotnih pravic, ki so čim bližje tistim, ki jih uživajo državljani Evropske unije.

                        (3)

                        Ta direktiva spoštuje temeljne pravice in upošteva načela, ki jih priznava predvsem [EKČP] ter [Listina].

                        (4)

                        Integracija državljanov tretjih držav, ki so rezidenti za daljši čas v državah članicah, je ključni element pri pospeševanju gospodarske in družbene kohezije in temeljni v Pogodbi [ES] naveden cilj Skupnosti.

                  […]

                        (6)

                        Glavni kriterij za pridobitev statusa rezidenta za daljši čas bi morala biti dolžina prebivanja na ozemlju države članice. Prebivanje bi moralo biti zakonito in nepretrgano, da se dokaže, da je posameznik zaživel v deželi. […]

                  […]

                        (12)

                        Da bi bilo enakopravno obravnavanje resničen instrument za vključevanje prebivalcev za daljši čas v družbo, v kateri živijo, bi jih morali obravnavati enakopravno z državljani države članice v zvezi [z] vrsto gospodarskih in socialnih zadev pod ustreznimi pogoji, opredeljenimi s to direktivo.

                        (13)

                        V zvezi s socialno pomočjo je treba možnost omejevanja prejemkov za prebivalce za daljši čas na osnovne prejemke razumeti tako, da ta pojem obsega vsaj podporo v višini najnižjega dohodka, pomoč ob bolezni, nosečnosti, otroški dodatek in pomoč za dolgoročno oskrbo. Načine dodeljevanja teh prejemkov bi moralo določati nacionalno pravo.“

               8

               Poglavje II Direktive 2003/109 se nanaša na status rezidenta za daljši čas v državi članici.

               9

               Člen 4(1) te direktive, ki spada v navedeno poglavje II, določa, da države članice podelijo status rezidentov za daljši čas državljanom tretjih držav, ki so pred predložitvijo ustrezne vloge pet let zakonito in neprekinjeno prebivali na njihovem ozemlju.

               10

               Člen 5 Direktive 2003/109 določa pogoje za pridobitev statusa rezidenta za daljši čas. Odstavek 1(a) in (b) tega člena določa, da države članice od državljanov tretjih držav zahtevajo, da zagotovijo dokazila o tem, da imajo zase in za vzdrževane družinske člane na eni strani stalne in redne vire, ki zadostujejo za njihovo vzdrževanje in vzdrževanje njihovih družinskih članov, ne da bi uporabljali sistem socialne pomoči zadevne države članice, na drugi strani pa zdravstveno zavarovanje za vsa tveganja, ki so običajno vključena za njihove državljane v zadevnih državah članicah.

               11

               Odstavek 2 navedenega člena 5 določa, da lahko države članice od državljanov tretjih držav zahtevajo, da izpolnjujejo pogoje za integracijo v skladu z njihovo nacionalno zakonodajo.

               12

               Čeprav lahko države članice na podlagi odstavka 1 člena 6 Direktive 2003/109 odklonijo dodelitev statusa rezidenta za daljši čas zaradi javnega reda in javne varnosti, pa odstavek 2 tega člena določa, da taka odklonitev ne sme temeljiti na ekonomskih razlogih.

               13

               Člen 7(1) Direktive 2003/109 določa, da za pridobitev statusa rezidenta za daljši čas državljan tretje države vloži vlogo pri pristojnih organih države članice, v kateri prebiva, ki ji je treba priložiti z nacionalno zakonodajo določene listinske dokaze, da izpolnjuje pogoje, določene v členih 4 in 5 te direktive.

               14

               Člen 11(1) navedene direktive določa:
               „Rezidenti za daljši čas se obravnavajo enako kot državljani glede:
               […]

                        (d)

                        socialnega zavarovanja, socialne pomoči in socialnega varstva, kot določa nacionalna zakonodaja;

                  […]

                        (f)

                        dostopa do blaga in storitev ter dobav blaga in opravljanja storitev, dostopnih javnosti, ter postopkov za pridobitev nastanitve;

                  […]“

               15

               Člen 11(4) te direktive določa, da lahko „[d]ržave članice […] omejijo enako obravnavo v zvezi s socialno pomočjo in socialnim varstvom na osnovne prejemke“.

               16

               Odstavek 1 člena 12 Direktive 2003/109 določa, da lahko države članice sprejmejo sklep o izgonu rezidenta za daljši čas, samo če predstavlja dejansko in dovolj resno grožnjo za javni red in javno varnost. Odstavek 2 tega člena pa določa, da sklep o izgonu ne sme temeljiti na ekonomskih razlogih.

               17

               Člen 26, prvi odstavek, Direktive 2003/109 določa, da države članice sprejmejo zakone in druge predpise, potrebne za uskladitev s to direktivo, najpozneje do 23. januarja 2006.

         Nacionalna ureditev

      Italijanska ustava

               18

               V skladu s členom 117 italijanske ustave lahko država na področju socialne pomoči izključno sprejema zakonodajo samo za določitev osnovnih zneskov prejemkov na podlagi državljanskih in socialnih pravic, ki morajo biti zagotovljeni na celotnem ozemlju. Za druge namene so pristojne dežele.

         Zakonska uredba št. 286/1998

               19

               Z zakonsko uredbo št. 3 z dne 8. januarja 2007, s katero je bila prenesena Direktiva 2003/109/ES o statusu državljanov tretjih držav, ki so rezidenti za daljši čas (GURI št. 24 z dne 30. januarja 2007, str. 4), so bile določbe te direktive vključene v določbe zakonske uredbe št. 286 z dne 25. julija 1998, ki vsebuje prečiščeno besedilo določb, ki urejajo priseljevanje in status tujcev (redni dodatek h GURI št. 191 z dne 18. avgusta 1998, v nadaljevanju: zakonska uredba št. 286/1998).

               20

               Člen 9(1) zakonske uredbe št. 286/1998 določa:
               „Tujec, ki ima že vsaj pet let veljavno dovoljenje za prebivanje in dokaže, da ima prihodke, ki niso manjši od letnega zneska socialnega dodatka oziroma so v primeru zahtevka v zvezi z njegovimi družinskimi člani zadostni […], in primerno nastanitev, ter izpolnjuje minimalne pogoje v skladu z [ustreznimi določbami nacionalne zakonodaje], lahko pri prefektu policije zaprosi za dovoljenje za prebivanje ES za rezidente za daljši čas zase in svoje družinske člane […]“

               21

               Člen 9(12) zakonske uredbe št. 286/1998 določa:
               „Imetnik dovoljenja za prebivanje ES za rezidente za daljši čas lahko poleg določb v zvezi s tujci, ki zakonito prebivajo v Italiji:
               […]

                        (c)

                        uživa socialne pomoči, pravice iz socialnega zavarovanja, zdravstveno oskrbo, storitve na področju šolanja in socialne varnosti, dostop do blaga in storitev, ki so na voljo javnosti, vključno s pravico do sodelovanja v postopkih za pridobitev javnih stanovanj, če ni določeno drugače in če dokaže, da dejansko prebiva na nacionalnem ozemlju […]“

         Uredba predsednika št. 670/1972

               22

               V skladu s členom 3, tretji odstavek, uredbe predsednika št. 670 z dne 31. avgusta 1972 o posebnem statusu dežele Trentinsko – Zgornje Poadižje (GURI št. 301 z dne 20. novembra 1972, v nadaljevanju: uredba predsednika št. 670/1972), ki je uredba na ustavni ravni, je Provincia autonoma di Bolzano zaradi posebne sestave njenega prebivalstva, ki je razdeljeno na tri jezikovne skupine, in sicer italijansko, nemško in ladinsko (v nadaljevanju: tri jezikovne skupine), deležna posebnih ugodnosti avtonomnosti.

               23

               V skladu s členom 8, točka 25, uredbe predsednika št. 670/1972 ta avtonomnost med drugim vključuje pooblastilo za sprejetje zakonskih predpisov na področju javne pomoči.

               24

               Člen 15(2) uredbe predsednika št. 670/1972 določa, da Provincia autonoma di Bolzano uporablja svoja sredstva za pomoči ter socialne in kulturne namene sorazmerno za vsako jezikovno skupino in glede na njihove potrebe, razen v posebnih primerih.

         Pokrajinski zakon

               25

               Subvencija za stanovanje je določena v členu 2, prvi odstavek, (k), pokrajinskega zakona št. 13 z dne 17. decembra 1998 v različici, ki se je uporabljala v času dejanskega stanja spora v glavni stvari (v nadaljevanju: pokrajinski zakon). Ta subvencija, ki predstavlja prispevek k plačilu najemnine najmanj premožnim najemnikom, da bi lahko poravnali to najemnino, je razdeljena med tri jezikovne skupine v skladu s členom 15(2) uredbe predsednika št. 670/1972.

               26

               Odstavek 1 člena 5 pokrajinskega zakona določa, da morajo biti sredstva za intervencije v smislu člena 2, prvi odstavek, (k), tega zakona razdeljena med prosilce treh jezikovnih skupin v sorazmerju s tehtanim povprečjem njihove številčne zastopanosti in potreb vsake skupine. V skladu z odstavkom 2 tega člena se potrebe vsake jezikovne skupine določijo letno na podlagi vlog, vloženih v zadnjih desetih letih.

               27

               Iz predložitvene odločbe je razvidno, da se številčna zastopanost posamezne jezikovne skupine izračuna na podlagi najnovejšega splošnega popisa prebivalstva in izjav o pripadnosti eni od treh jezikovnih skupin, ki jih morajo dati vsi italijanski državljani, starejši od 14 let in s prebivališčem v Provincia autonoma di Bolzano.

               28

               Državljani Unije, ki prebivajo na ozemlju pokrajine, opravljajo poklicno dejavnost in izpolnjujejo druge pogoje, ki veljajo za odobritev subvencij za stanovanje, morajo v skladu s členom 5(5) pokrajinskega zakona predložiti izjavo o pripadnosti ali priključenosti k eni od treh jezikovnih skupin.

               29

               V skladu s členom 5(7) pokrajinskega zakona Giunta vsako leto določi višino sredstev, namenjenih državljanom tretjih držav in osebam brez državljanstva, ki ob predložitvi vloge stalno in zakonito prebivajo na ozemlju pokrajine najmanj pet let in tam opravljajo poklicno dejavnost najmanj tri leta. Število najemniških stanovanj, ki se lahko dodelijo navedenim državljanom in osebam brez državljanstva, se določi tudi v sorazmerju s tehtanim povprečjem številčne zastopanosti zadnjenavedenih oseb, ki izpolnjujejo zgoraj navedena merila, na eni strani in njihovih potreb na drugi strani.

         Sklep št. 1885

               30

               Iz sklepa Giunta št. 1885 z dne 20. julija 2009 o višini sredstev, namenjenih državljanom tretjih držav in osebam brez državljanstva za leto 2009 (v nadaljevanju: sklep št. 1885), izhaja, da je v tehtanem povprečju njihovi številčni zastopanosti pripisan količnik 5, njihovim potrebam pa količnik 1.

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               31

               S. Kamberaj je albanski državljan, ki od leta 1994 prebiva in je redno zaposlen v Provincia autonoma di Bolzano. Iz predložitvene odločbe je razvidno, da ima dovoljenje za prebivanje za nedoločen čas.

               32

               Tožeča stranka v postopku v glavni stvari je med letoma 1998 in 2008 prejemala subvencijo za stanovanje iz člena 2, prvi odstavek, (k), pokrajinskega zakona.

               33

               IPES je v dopisu z dne 22. marca 2010 tožečo stranko v postopku v glavni stvari obvestil o zavrnitvi vloge za subvencijo za leto 2009 z obrazložitvijo, da je proračun, namenjen državljanom tretjih držav in določen v skladu s sklepom št. 1885, izčrpan.

               34

               Tožeča stranka v postopku v glavni stvari je v tožbi, vloženi 8. oktobra 2010, predlagala Tribunale di Bolzano, naj ugotovi, da navedena odločba o zavrnitvi pomeni, da so tožene stranke proti njej ravnale diskriminatorno. Po njenem mnenju nacionalna ureditev, kakršna je zajeta v pokrajinskem zakonu in sklepu št. 1885, med drugim ni skladna z direktivama 2000/43 in 2003/109, ker državljane tretjih držav, ki so rezidenti za daljši čas, v zvezi s subvencijo za stanovanje obravnava manj ugodno od državljanov Unije.

               35

               Provincia autonoma di Bolzano pred predložitvenim sodiščem trdi, da je treba jezikovnim skupinam v tej pokrajini pomoč razdeliti sorazmerno, da bi se ohranil socialni mir med osebami, ki prosijo za socialno pomoč.

               36

               Predložitveno sodišče navaja, da je na podlagi pokrajinskega zakona prebivalstvo Provincia autonoma di Bolzano razdeljeno na dve skupini, in sicer na državljane Unije, Italijane ali druge, za katere je dostop do subvencije za stanovanje brez razlikovanja odvisen od predložitve izjave o pripadnosti eni od treh jezikovnih skupin, in na državljane tretjih držav, od katerih se ta izjava ne zahteva.

               37

               Navedeno sodišče navaja, da so bila leta 2009 za zadovoljitev skupnih potreb do dostopa do najemnega ali lastniškega stanovanja za zgoraj navedeno prvo kategorijo, in sicer državljane Unije, Italijane in druge, odobrena sredstva v skupnem znesku 90.812.321,57 EUR, od katerega je bilo 21.546.197,57 EUR namenjenih subvencijam za stanovanje in 69.266.124 EUR subvencijam za nakup, gradnjo in obnovo stanovanj za osnovne stanovanjske potrebe, za drugo kategorijo, in sicer državljane tretjih držav, pa sredstva v skupnem znesku 11.604.595 EUR, od katerega je bilo 10.200.000 EUR namenjenih subvencijam za stanovanje in 1.404.595 EUR subvencijam za nakup, gradnjo in obnovo stanovanj za osnovne stanovanjske potrebe.

               38

               Iz predložitvene odločbe je razvidno, da je Tribunale di Bolzano tožeči stranki v postopku v glavni stvari začasno priznalo pravico do zaprošene subvencije za stanovanje za mesece od oktobra 2009 do junija 2010, ki je znašala 453,62 EUR na mesec.

               39

               Ker je Tribunale di Bolzano menilo, da je rešitev spora odvisna od razlage prava Unije, je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali načelo primarnosti […] prava Unije nalaga nacionalnemu sodišču, da v celoti in takoj uporabi predpise Unije, ki imajo neposredni učinek, in ne uporabi nacionalnih določb, ki so v nasprotju s pravom Unije, čeprav so bile sprejete na podlagi temeljnih načel ustavnega reda države članice?

                        2.

                        Ali v primeru nasprotja med notranjim predpisom in [EKČP] sklicevanje na EKČP v členu 6 PEU nalaga nacionalnemu sodišču, da neposredno uporabi njen člen 14 in člen 1 Protokola št. 12 in da ne uporabi neskladnega nacionalnega predpisa, ne da bi predhodno pri nacionalnem ustavnem sodišču vložilo zahtevo za oceno ustavnosti?

                        3.

                        Ali pravo Unije, zlasti člena 2 PEU in 6 PEU, člena 21 in 34 Listine […] ter direktivi 2000/43[…] in 2003/109[…], nasprotuje nacionalni (oziroma pokrajinski) zakonodaji, kot je ta v členu 15[(2)] uredbe predsednika […] št. 670/1972, v členih 1 in 5 pokrajinskega zakona […] in v [sklepu št. 1885] v delu, v katerem za zadevne ugodnosti, zlasti za tako imenovane ‚subvencije za stanovanje‘, daje pomembnost nacionalnosti, pri čemer so delavci, ki so rezidenti za daljši čas in niso državljani držav članic EU, in osebe brez državljanstva manj ugodno obravnavani v primerjavi z državljani Unije, ki so rezidenti (Italijani in drugi)?
                        Če so odgovori na prejšnja vprašanja pritrdilni:

                        4.

                        Ali je treba v primeru kršitev splošnih načel prava Unije, kot sta prepoved diskriminacije in zahteva po pravni varnosti – ob nacionalnem izvedbenem predpisu, ki sodišču omogoča, da ‚odredi prenehanje škodljivega ravnanja in glede na okoliščine primera in [za prenehanje] posledic[…] diskriminacije […] sprejme kateri koli drug ustrezen ukrep‘, in mu predpisuje, da ‚odredi prenehanje diskriminatornega ravnanja, delovanja ali dejanja, če še traja, in odpravo posledic‘, ter mu omogoča, da ‚za preprečitev ponovitve v roku, določenem v ukrepu, odredi načrt za odpravo ugotovljene diskriminacije‘ – člen 15 Direktive 2000/43[…] v delu, v katerem določa, da morajo biti sankcije učinkovite, sorazmerne in odvračilne, razlagati tako, da so med ugotovljenimi dejanji diskriminacije in posledicami, ki jih je treba odpraviti tudi zato, da ne bi prišlo do neutemeljene obrnjene diskriminacije, tudi vse kršitve proti subjektom diskriminacije, čeprav niso stranke v sporu?
                        Če je odgovor na prejšnje vprašanje pritrdilen:

                        5.

                        Ali pravo Unije, zlasti člena 2 PEU in 6 PEU, člena 21 in 34 Listine […] ter direktivi 2000/43[…] in 2003/109[…], nasprotuje nacionalni (oziroma pokrajinski) zakonodaji, ki za pridobitev subvencij za stanovanje zahteva izpolnjevanje dodatnega pogoja triletnega opravljanja poklicne dejavnosti le od oseb, ki niso državljani Skupnosti, ne pa tudi od državljanov Skupnosti (Italijani in drugi), pri čemer so oboji izenačeni le glede pogoja prebivanja na ozemlju pokrajine, daljšega od pet let?

                        6.

                        Ali pravo Unije, zlasti člena 2 PEU in 6 PEU ter členi 18 PDEU, 45 PDEU, 49 PDEU v povezavi s členi 1, 21 in 34 Listine […], nasprotuje nacionalni (oziroma pokrajinski) zakonodaji, ki za državljane Skupnosti (Italijani in drugi) določa obveznost, da podajo izjavo o narodni pripadnosti ali priključenosti eni od treh jezikovnih skupin v Zgornjem Poadižju/Južni Tirolski, da bi pridobili subvencijo za stanovanje?

                        7.

                        Ali pravo Unije, zlasti člena 2 PEU in 6 PEU ter členi 18 PDEU, 45 PDEU in 49 PDEU v povezavi s členoma 21 in 34 Listine […], nasprotuje nacionalni (oziroma pokrajinski) zakonodaji, ki za državljane Skupnosti (Italijani in drugi) določa obveznost najmanj petletnega prebivanja oziroma opravljanja poklicne dejavnosti na pokrajinskem ozemlju, da bi pridobili subvencijo za stanovanje?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Dopustnost prvega, četrtega, petega, šestega in sedmega vprašanja

               40

               Najprej je treba spomniti, da lahko v skladu z ustaljeno sodno prakso v okviru sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, ki ga določa člen 267 PDEU, le nacionalno sodišče, ki odloča o sporu in ki mora prevzeti odgovornost za sodno odločitev, ob upoštevanju posebnosti zadeve presodi potrebo po izdaji predhodne odločbe, da bi lahko izdalo sodbo, in tudi ustreznost vprašanj, ki jih predloži Sodišču. Zato je Sodišče načeloma dolžno odločati, če se predložena vprašanja nanašajo na razlago prava Unije (glej zlasti sodbo z dne 4. julija 2006 v zadevi Adeneler in drugi, C-212/04, ZOdl., str. I-6057, točka 41 in navedena sodna praksa).

               41

               Vendar mora Sodišče preizkusiti okoliščine, v katerih mu je nacionalno sodišče predložilo zadevo, zato da preveri, ali je zanjo pristojno. Duh medsebojnega sodelovanja, v katerem poteka postopek za sprejetje predhodne odločbe, namreč zahteva tudi, da nacionalno sodišče upošteva funkcijo, zaupano Sodišču, ki je prispevanje k izvajanju sodne oblasti v državah članicah, in ne podajanje posvetovalnih mnenj o splošnih ali hipotetičnih vprašanjih (glej zgoraj navedeno sodbo Adeneler in drugi, točka 42).

               42

               V zvezi s tem je zavrnitev predloga nacionalnega sodišča mogoča, samo če je očitno, da zahtevana razlaga prava Unije ni nikakor povezana z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari, če je vprašanje hipotetično ali če Sodišče nima na voljo dejanskih in pravnih elementov, da bi lahko na zastavljena vprašanja uporabno odgovorilo (glej sodbo z dne 23. novembra 2006 v zadevi Asnef-Equifax in Administración del Estado, C-238/05, ZOdl., str. I-11125, točka 17).

               43

               Sodišče mora dopustnost nekaterih vprašanj predložitvenega sodišča preučiti ob upoštevanju teh načel.

         Prvo vprašanje

               44

               Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali načelo primarnosti prava Unije nalaga nacionalnemu sodišču, da uporabi določbe prava Unije, ki imajo neposredni učinek, in ne uporabi nobene nacionalne določbe, ki bi bila v nasprotju z njim, tudi če je bila ta določba sprejeta na podlagi temeljnih načel ustavnega reda zadevne države članice.

               45

               To vprašanje se nanaša na načelo varstva jezikovnih manjšin, ki je po mnenju nacionalnega sodišča temeljno načelo ustavnega reda navedene države članice. To načelo pa se v postopku v glavni stvari upošteva le glede italijanskih državljanov in državljanov Unije, za katere je, kot je razvidno iz točk od 26 do 28 te sodbe, dostop do subvencije za stanovanje brez razlikovanja odvisen le od predložitve izjave o pripadnosti eni od treh jezikovnih skupin, medtem ko se od državljanov tretjih držav, kot je tožeča stranka v postopku v glavni stvari, ta izjava ne zahteva.

               46

               Ker prvo vprašanje v bistvu vodi k temu, da Sodišče poda posvetovalno mnenje o splošnem vprašanju v zvezi s položajem, ki ni nikakor povezan z dejanskim stanjem ali predmetom spora, ki ga obravnava predložitveno sodišče, je treba to vprašanje šteti za nedopustno.

         Četrto vprašanje

               47

               Predložitveno sodišče s četrtim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali člen 15 Direktive 2000/43, ki določa, da morajo biti sankcije za kršitve načela prepovedi diskriminacije na podlagi rase ali narodnosti učinkovite, sorazmerne in odvračilne, nacionalnemu sodišču nalaga, da kadar ugotovi tako kršitev, odpravi vse kršitve proti žrtvam diskriminacije, čeprav niso stranke v sporu.

               48

               V obravnavani zadevi je tako iz predložitvene odločbe kot iz stališč, predloženih Sodišču, jasno razvidno, da različno obravnavanje, katerega žrtev naj bi bila tožeča stranka v postopku v glavni stvari v primerjavi z italijanskimi državljani, temelji na njenem statusu državljana tretje države.

               49

               Na podlagi členov 1 ter 2(1) in (2), Direktive 2000/43 pa se ta uporablja le za neposredno ali posredno diskriminacijo na podlagi rase ali narodnosti. Člen 3(2) Direktive 2000/43 določa, da ta ne zajema različnega obravnavanja, ki temelji na državljanstvu, in ne posega v določbe in pogoje v zvezi z vstopom in prebivanjem državljanov tretjih držav in oseb brez državljanstva na ozemlju držav članic niti v obravnavanje, ki izvira iz pravnega položaja državljanov tretjih držav in oseb brez državljanstva.

               50

               Iz tega izhaja, da diskriminacija, ki jo zatrjuje tožeča stranka v postopku v glavni stvari, ne spada na področje uporabe Direktive 2000/43 in da četrto vprašanje ni dopustno.

         Peto vprašanje

               51

               Predložitveno sodišče s petim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali določbe prava Unije, zlasti direktivi 2000/43 in 2003/109, nasprotujejo nacionalni ali regionalni zakonodaji, ki za pridobitev subvencij za stanovanje poleg pogoja, da morajo na ozemlju Provincia autonoma di Bolzano prebivati več kot pet let, zahteva izpolnjevanje dodatnega pogoja triletnega opravljanja poklicne dejavnosti le od državljanov tretjih držav, ne pa tudi od državljanov Unije, Italijanov in drugih.

               52

               Spomniti je treba, da se spor v glavni stvari, kot je razvidno iz predložitvene odločbe, nanaša na diskriminacijo, ki jo zatrjuje tožeča stranka v glavni stvari v zvezi z mehanizmom razdelitve sredstev, namenjenih subvencijam za stanovanje, ki ga določata pokrajinski zakon in sklep št. 1885.

               53

               V postopku v glavni stvari ni sporno, da je tožeča stranka v postopku v glavni stvari izpolnjevala pogoj, ki je državljanom tretjih držav naložen s členom 5(7) pokrajinskega zakona, in sicer pogoj najmanj triletnega opravljanja poklicne dejavnosti v Provincia autonoma di Bolzano, in da njena vloga za subvencijo za stanovanje ni bila zavrnjena zaradi neizpolnjevanja tega pogoja.

               54

               V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da je treba peto vprašanje, ker nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora, ki ga obravnava predložitveno sodišče, zavreči kot nedopustno.

         Šesto in sedmo vprašanje

               55

               Predložitveno sodišče s šestim in sedmim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba pravo Unije, zlasti člena 2 PEU in 6 PEU ter člene 18 PDEU, 45 PDEU, 49 PDEU v povezavi s členi 1, 21 in 34 Listine, razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ali regionalni zakonodaji, ki za državljane Unije določa obveznost, da najmanj pet let prebivajo oziroma opravljajo poklicno dejavnost v Provincia autonoma di Bolzano in da dajo izjavo o narodni pripadnosti ali priključenosti eni od treh jezikovnih skupin na tem ozemlju, zato da bi pridobili subvencijo za stanovanje, določeno v tej zakonodaji?

               56

               V zvezi s tem je treba spomniti, da je tožeča stranka v postopku v glavni stvari, kot je razvidno iz točk 31 in 52 te sodbe, državljan tretje države, ki že več let prebiva na ozemlju Provincia autonoma di Bolzano in da se postopek v glavni stvari nanaša na zavrnitev vloge za subvencijo zaradi izčrpanja proračuna, namenjenega državljanom tretjih držav, in zaradi nerazpoložljivosti sredstev, potrebnih za izplačilo subvencije tem državljanom.

               57

               Predložitveno sodišče ni navedlo, zakaj bi lahko na podlagi prava Unije imela neveljavnost pogojev glede prebivanja ali jezika, naloženih državljanom Unije, zato da bi lahko pridobili subvencijo za stanovanje, določeno v zakonodaji Provincia autonoma di Bolzano, zvezo z dejanskim stanjem ali predmetom spora, ki ga to sodišče obravnava.

               58

               V teh okoliščinah je treba šteti, da šesto in sedmo vprašanje, ki ju je postavilo predložitveno sodišče, nista dopustni.

         Vsebinska presoja

      Drugo vprašanje

               59

               Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali v primeru nasprotja med nacionalnim pravnim pravilom in EKČP sklicevanje na EKČP v členu 6 PEU nalaga nacionalnemu sodišču, da neposredno uporabi določbe te konvencije, v obravnavanem primeru njen člen 14 in člen 1 Protokola št. 12 in da ne uporabi neskladnega nacionalnega pravnega pravila, ne da bi predhodno pri Corte costituzionale vložilo zahtevo za oceno ustavnosti.

               60

               V skladu s členom 6(3) PEU so temeljne pravice, kakor jih zagotavlja EKČP in kakor izhajajo iz ustavnega izročila, skupnega državam članicam, kot splošna načela del prava Unije.

               61

               V tej določbi Pogodbe EU se odraža ustaljena sodna praksa Sodišča, v skladu s katero so temeljne pravice del splošnih pravnih načel, katerih spoštovanje zagotavlja Sodišče (glej med drugim sodbo z dne 29. septembra 2011 v zadevi Elf Aquitaine proti Komisiji, C-521/09 P, ZOdl., str. I-8947, točka 112).

               62

               Vendar člen 6(3) PEU ne ureja razmerja med EKČP in pravnimi redi držav članic niti ne določa posledic, ki jih mora ugotoviti nacionalno sodišče pri nasprotju med pravicami, ki jih zagotavljata ta konvencija, in nacionalnim pravnim pravilom.

               63

               Na drugo vprašanje je torej treba odgovoriti, da v primeru nasprotja med nacionalnim pravnim pravilom in EKČP sklicevanje na EKČP v členu 6(3) PEU ne nalaga nacionalnemu sodišču, da neposredno uporabi določbe navedene konvencije in da ne uporabi nacionalnega pravnega pravila, ki ni skladno s to konvencijo.

         Tretje vprašanje

               64

               Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba pravo Unije, zlasti direktivi 2000/43 in 2003/109, razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ali regionalni zakonodaji, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki v zvezi s pridobitvijo subvencije za stanovanje različno obravnava državljane tretjih držav, ki so rezidenti za daljši čas, in državljane Unije, Italijane ali druge, rezidente Provincia autonoma di Bolzano.

               65

               Iz razlogov, ki so bili navedeni že v točkah od 48 do 50 te sodbe, diskriminacija, ki jo zatrjuje tožeča stranka v postopku v glavni stvari, ne spada na področje uporabe Direktive 2000/43.

               66

               V zvezi z Direktivo 2003/109 je najprej treba opozoriti, da sistem, ki ga vzpostavlja, jasno določa, da je za pridobitev statusa rezidenta za daljši čas, dodeljenega na podlagi te direktive, treba opraviti poseben postopek in poleg tega izpolnjevati pogoje, določene v poglavju II te direktive.

               67

               Člen 4 Direktive 2003/109 določa, da države članice podelijo status rezidenta za daljši čas državljanom tretjih držav, ki so pred predložitvijo ustrezne vloge pet let zakonito in neprekinjeno prebivali na njihovem ozemlju. Člen 5 te direktive kot pogoj za pridobitev tega statusa določa, da državljani tretjih držav, ki zaprosijo za ta status, dokažejo, da imajo zadostne vire in zdravstveno zavarovanje. Nazadnje, člen 7 te direktive določa postopkovne zahteve za pridobitev navedenega statusa.

               68

               V teh okoliščinah mora predložitveno sodišče preveriti, ali ima tožeča stranka v postopku v glavni stvari status rezidenta za daljši čas, ki bi ji omogočal, da je na podlagi navedene direktive upravičena do enakega obravnavanja kot državljani zadevne države članice v skladu z njenim členom 11(1).

               69

               Zato je treba preveriti, ali je mehanizem razdelitve sredstev, namenjenih subvencijam za stanovanje, kot je ta v postopku v glavni stvari, skladen z načelom enakega obravnavanja, določenim v členu 11 Direktive 2003/109.

         – Različno obravnavanje in primerljivost zadevnih položajev

               70

               Prvič, spomniti je treba, da so v postopku v glavni stvari tako državljanom Unije, Italijanom in drugim, kot državljanom tretjih držav na podlagi pokrajinskega zakona sredstva, namenjena za subvencije za stanovanja, razdeljena v sorazmerju s tehtanim povprečjem njihove številčne zastopanosti in potreb vsake skupine.

               71

               Vendar čeprav je pri italijanskih državljanih in državljanih Unije – za katere je, kot je razvidno iz točk od 26 do 28 te sodbe, dostop do subvencije za stanovanje brez razlikovanja odvisen od predložitve izjave o pripadnosti eni od treh jezikovnih skupin – obema dejavnikoma, ki se upoštevata pri določitvi tehtanega povprečja, pripisan enak količnik, in sicer količnik 1, pa je pri državljanih tretjih držav na podlagi sklepa št. 1885 dejavniku glede njihove številčne zastopanosti pripisan količnik 5, njihovim potrebam pa količnik 1.

               72

               Kot je razvidno iz predložitvene odločbe, se torej od leta 2009 za določitev deleža sredstev za subvencije za stanovanje, odobrenih državljanom Unije na eni strani in državljanom tretjih držav na drugi strani, uporabljata različna načina izračuna. Uporaba različnih količnikov je povzročila manj ugodno obravnavo skupine državljanov tretjih držav, ker je proračun, ki je na voljo za ugoditev njihovim vlogam za subvencijo za stanovanje, manjši in zato obstaja tveganje, da bo prej izčrpan.

               73

               Tako je treba poudariti, da razlika med količnikoma glede številčne zastopanosti državljanov tretjih držav na eni strani in državljanov Unije, Italijanov in drugih, ki pripadajo trem jezikovnim skupinam, na drugi strani pomeni različno obravnavanje dveh kategorij upravičencev.

               74

               Provincia autonoma di Bolzano glede primerjave med državljani Unije, Italijani in drugimi, ter državljani tretjih držav zatrjuje, da uporaba različnih mehanizmov, zato da se ugotovi številčna zastopanost teh dveh kategorij upravičencev ali da se ocenijo njihove potrebe, dokazuje, da niso v primerljivem položaju.

               75

               Vendar tudi če bi predpostavljali, kot zatrjuje Provincia autonoma di Bolzano, da v zvezi z obravnavanjem vlog za subvencijo za stanovanja, ki so jih predložili predvsem državljani tretjih držav, obstajajo statistične in administrativne težave, te ne pojasnjujejo, zakaj položaj teh državljanov – če so pridobili status na podlagi Direktive 2003/109 in izpolnjevali tako postopkovne zahteve kot pogoje iz te direktive ter nimajo zadostnih sredstev za kritje stanovanjskih stroškov – ni primerljiv s položajem državljana Unije, ki ima enake ekonomske potrebe.

         – Različno obravnavanje ob upoštevanju člena 11(1) Direktive 2003/109

               76

               Drugič, preveriti je treba, ali spada – čemur Provincia autonoma di Bolzano ugovarja – tako ugotovljeno različno obravnavanje na področje uporabe Direktive 2003/109, zlasti njenega člena 11(1)(d), ki določa, da se rezidenti za daljši čas obravnavajo enako glede socialnega zavarovanja, socialne pomoči in socialnega varstva, kot določa nacionalna zakonodaja.

               77

               V zvezi s tem je treba spomniti, da kadar se zakonodajalec Unije neposredno sklicuje na nacionalno zakonodajo, kot se v členu 11(1)(d) Direktive 2003/109, Sodišče ne odloča o samostojni in enotni opredelitvi zadevnih izrazov na podlagi prava Unije (glej v tem smislu sodbo z dne 18. januarja 1984 v zadevi Ekro, 327/82, Recueil, str. 107, točka 14). To sklicevanje namreč pomeni, da je zakonodajalec Unije želel spoštovati razlike med državami članicami glede opredelitve in natančnega obsega zadevnih pojmov.

               78

               Vendar neobstoj samostojne in enotne opredelitve pojmov socialnega zavarovanja, socialne pomoči in socialnega varstva na podlagi prava Unije ter sklicevanje na nacionalno pravo v členu 11(1)(d) Direktive 2003/109 v zvezi z navedenimi pojmi ne pomenita, da lahko države članice pri uporabi načela enakega obravnavanja, določenega v tem členu, posežejo v polni učinek Direktive 2003/109.

               79

               Iz uvodne izjave 3 Direktive 2003/109 je razvidno, da se s to direktivo spoštujejo temeljne pravice in upoštevajo načela, ki jih priznava predvsem Listina, ki ima v skladu s členom 6(1), prvi pododstavek, PEU enako pravno veljavnost kot Pogodbi. Člen 51(1) Listine določa, da se določbe Listine za države članice uporabljajo, ko te izvajajo pravo Unije.

               80

               Iz tega izhaja, da morajo države članice pri določanju ukrepov socialnega zavarovanja, socialne pomoči in socialnega varstva, ki so opredeljeni v njihovi nacionalni zakonodaji in za katere velja načelo enakega obravnavanja, določeno v členu 11(1)(d) Direktive 2003/109, spoštovati pravice in upoštevati načela, določena v Listini, zlasti tista iz njenega člena 34. Na podlagi odstavka 3 tega člena v boju proti socialni izključenosti in revščini Unija in torej države članice, ko izvajajo pravo Unije, „priznava[jo] in spoštuje[jo] pravico do socialne pomoči in pomoči pri pridobitvi stanovanj, ki naj zagotovita dostojno življenje vsem, ki nimajo zadostnih sredstev, v skladu s pravili, ki jih določajo pravo Unije ter nacionalne zakonodaje in običaji“.

               81

               Ker se tako člen 11(1)(d) Direktive 2003/109 kot člen 34(3) Listine sklicujeta na nacionalno pravo, je predložitveno sodišče pristojno, da ob upoštevanju cilja vključevanja, ki ga uresničuje ta direktiva, presodi, ali subvencija za stanovanje, kakršna je ta v pokrajinskem zakonu, ustreza kateri od kategorij iz člena 11(1)(d), čemur Provincia autonoma di Bolzano ugovarja.

         – Člen 11(4) Direktive 2003/109

               82

               Tretjič, ker bi predložitveno sodišče lahko štelo, da subvencija za stanovanje, ki je sporna v glavni stvari, spada na področje uporabe člena 11(1)(d) Direktive 2003/109, je treba preizkusiti, ali bi Provincia autonoma di Bolzano, kot zatrjuje, na podlagi odstavka 4 tega člena lahko utemeljeno omejila uporabo načela enakega obravnavanja iz odstavka 1.

               83

               V zvezi s tem je treba spomniti, da lahko države članice na podlagi te določbe omejijo uporabo navedenega načela v zvezi s socialno pomočjo in socialnim varstvom na osnovne prejemke. Člen 11(4) Direktive 2003/109 pa, nasprotno, ne dovoljuje odstopanja od navedenega načela v zvezi s prejemki socialnega zavarovanja, kot je opredeljeno v nacionalni zakonodaji.

               84

               Iz uvodne izjave 13 navedene direktive je razvidno, da pojem osnovnih prejemkov obsega vsaj podporo v višini najnižjega dohodka, pomoč ob bolezni in nosečnosti, otroški dodatek in pomoč za dolgoročno oskrbo. Načine dodeljevanja teh prejemkov bi moralo na podlagi te uvodne izjave določati nacionalno pravo.

               85

               Najprej je treba navesti, da seznam iz uvodne izjave 13, kjer je opredeljen pojem „osnovni prejemek“ iz člena 11(4) Direktive 2003/109, ni izčrpen, kot jasno dokazuje uporaba besede „vsaj“. Dejstvo, da v tej uvodni izjavi ni nobenega izrecnega sklicevanja na subvencije za stanovanje, torej ne pomeni, da te niso osnovni prejemki, za katere je treba nujno uporabiti načelo enakega obravnavanja

               86

               Nato je treba poudariti, da je integracija državljanov tretjih držav, ki so rezidenti za daljši čas v državah članicah, in pravica teh državljanov do enakega obravnavanja na področjih, naštetih v členu 11(1) Direktive 2003/109, splošno pravilo in da je odstopanje, določeno v členu 11(4), treba razlagati ozko (glej po analogiji sodbo z dne 4. marca 2010 v zadevi Chakroun, C-578/08, ZOdl., str. I-1839, točka 43).

               87

               V zvezi s tem je treba poudariti, da se lahko javni organ bodisi na nacionalni, regionalni ali lokalni ravni na odstopanje iz člena 11(4) Direktive 2003/109 sklicuje le, če so organi zadevne države članice, ki so pristojni za prenos te direktive, jasno navedli, da so se nameravali sklicevati na to odstopanje.

               88

               Iz spisa, predloženega Sodišču, ni razvidno, da bi Italijanska republika izrazila namen, da bo uporabila odstopanje od načela enakega obravnavanja, določenega v členu 11(4) Direktive 2003/109.

               89

               Nazadnje je treba poudariti, da je sklicevanje na nacionalno pravo v uvodni izjavi 13 navedene direktive omejeno na načine dodeljevanja zadevnih prejemkov, in sicer na določitev pogojev za dostop do teh prejemkov in njihove višine ter postopkov v zvezi s tem.

               90

               Pomen in obseg pojma „osnovni prejemek“ iz člena 11(4) Direktive 2003/109 je torej treba poiskati ob upoštevanju konteksta, v katerega je umeščen ta člen, in cilja, ki ga uresničuje ta direktiva, in sicer integracije državljanov tretjih držav, ki so zakonito in daljši čas prebivali v državah članicah.

               91

               Člen 11(4) Direktive 2003/109 je treba razumeti tako, da državam članicam dovoljuje, da omejijo enako obravnavanje, do katerega so upravičeni imetniki statusa, dodeljenega na podlagi Direktive 2003/109, razen v zvezi s prejemki na področju socialne pomoči in socialnega varstva, ki jih podeljujejo javni organi bodisi na nacionalni, regionalni ali lokalni ravni in ki prispevajo k zadovoljitvi osnovnih potreb posameznika, kot so hrana, stanovanje in zdravje.

               92

               V zvezi s tem je treba spomniti, da Unija na podlagi člena 34 Listine priznava in spoštuje pravico do socialne pomoči in pomoči pri pridobitvi stanovanj, ki naj zagotovita dostojno življenje vsem, ki nimajo zadostnih sredstev. Iz tega izhaja, da ker se s subvencijo, ki je sporna v postopku v glavni stvari, uresničuje cilj, določen v navedenem členu Listine, na podlagi prava Unije ni mogoče šteti, da ni del osnovnih prejemkov v smislu člena 11(4) Direktive 2003/109. Nacionalno sodišče mora glede tega priti do potrebnih ugotovitev, pri tem pa upoštevati cilj navedene subvencije, njeno višino, pogoje za njeno dodelitev in umestitev te subvencije v italijanskem socialnem sistemu.

               93

               Ob upoštevanju zgoraj navedenega je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člen 11(1)(d) Direktive 2003/109 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ali regionalni zakonodaji, kot je ta v postopku v glavni stvari, s katero se v zvezi s pridobitvijo subvencije za stanovanje državljan tretje države, ki ima na podlagi določb te direktive status rezidenta za daljši čas, pri razdelitvi sredstev, namenjenih za navedeno subvencijo, obravnava različno od državljanov, rezidentov iste pokrajine ali regije, če ta subvencija spada v eno od treh kategorij, ki so navedene v tej določbi, in če se ne uporabi odstavek 4 istega člena.

         Stroški

               94

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:

                           1.

                           Prvo, četrto, peto, šesto in sedmo vprašanje, ki jih je postavilo Tribunale di Bolzano v zadevi C-571/10, niso dopustna.

                           2.

                           V primeru nasprotja med nacionalnim pravnim pravilom in Evropsko konvencijo o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisano 4. novembra 1950 v Rimu, sklicevanje na to konvencijo v členu 6(3) PEU ne nalaga nacionalnemu sodišču, da neposredno uporabi določbe navedene konvencije in da ne uporabi nacionalnega pravnega pravila, ki ni skladno s to konvencijo.

                           3.

                           Člen 11(1)(d) Direktive Sveta 2003/109/ES z dne 25. novembra 2003 o statusu državljanov tretjih držav, ki so rezidenti za daljši čas, je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ali regionalni zakonodaji, kot je ta v postopku v glavni stvari, s katero se v zvezi s pridobitvijo subvencije za stanovanje državljan tretje države, ki ima na podlagi določb te direktive status rezidenta za daljši čas, pri razdelitvi sredstev, namenjenih za navedeno subvencijo, obravnava različno od državljanov, rezidentov iste pokrajine ali regije, če ta subvencija spada v eno od treh kategorij, ki so navedene v tej določbi, in če se ne uporabi odstavek 4 istega člena.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: italijanščina.


title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 13. decembra 2005.#Marks & Spencer plc proti David Halsey (Her Majesty's Inspector of Taxes).#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division - Združeno kraljestvo.#Člena 43 ES in 48 ES - Davek od dohodka pravnih oseb - Skupine družb - Davčna olajšava - Dobički matičnih družb - Odbitek izgub, ki jih ima odvisna družba rezidentka - Dovoljenje - Odbitek izgub, ki jih ima v drugi državi članici odvisna družba nerezidentka - Izključitev.#Zadeva C-446/03.

text:
      Zadeva C-446/03
      Marks & Spencer plc
      proti
      Davidu Halseyju (Her Majesty's Inspector of Taxes)
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division)
      „Člena 43 ES in 48 ES – Davek od dohodka pravnih oseb – Skupine družb – Davčna olajšava – Dobički matičnih družb – Odbitek izgub, ki jih ima hčerinska družba rezidentka – Dovoljenje – Odbitek izgub, ki jih ima v drugi državi članici hčerinska družba nerezidentka – Izključitev“
      Povzetek sodbe
      Prosto gibanje oseb – Svoboda ustanavljanja – Davčna zakonodaja – Davek od dohodka pravnih oseb – Davčna olajšava – Nacionalna
            zakonodaja, ki izključuje, da matična družba odbije izgube, ki so v drugi državi članici nastale njeni hčerinski družbi, ki
            ima sedež na ozemlju te države članice – Dopustnost – Meje
      (člena 43 ES in 48 ES)
      Člena 43 ES in 48 ES glede na zdajšnje stanje prava Skupnosti ne nasprotujeta zakonodaji države članice, ki na splošno izključuje
         možnost matične družbe rezidentke, da od svojega obdavčljivega dobička odbije izgube, ki jih ima v drugi državi članici hčerinska
         družba s sedežem na ozemlju te države, medtem ko dovoljuje tako možnost za izgube, ki jih ima hčerinska družba rezidentka.

      Vendar je v nasprotju s členoma 43 ES in 48 ES, da se izključi tako možnost za matično družbo rezidentko v položaju, v katerem
         je, po eni strani, hčerinska družba nerezidentka z zahtevo za olajšavo izčrpala možnosti, da bi upoštevala izgube, ki so v
         državi, v kateri ima sedež, v zadevnem davčnem obdobju in za prejšnja davčna obdobja, in v katerem, po drugi strani, ni možnosti,
         da bi tuja hčerinska družba bodisi sama bodisi po tretji osebi, predvsem ob prodaji hčerinske družbe tej osebi, lahko upoštevala
         izgube te hčerinske družbe v državi rezidentstva za prihodnja obdobja.

      (Glej točko 59 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 13. decembra 2005(*)

      „Člena 43 ES in 48 ES – Davek od dohodka pravnih oseb – Skupine družb – Davčna olajšava – Dobički matičnih družb – Odbitek izgub, ki jih ima hčerinska družba rezidentka – Dovoljenje – Odbitek izgub, ki jih ima v drugi državi članici hčerinska družba nerezidentka – Izključitev“
      V zadevi C-446/03,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo High Court of Justice (England
         & Wales), Chancery Division (Združeno kraljestvo) z odločbo z dne 16. julija 2003, ki je prispela na Sodišče 22. oktobra 2003,
         v postopku

      Marks & Spencer plc
      proti
      Davidu Halseyju (Her Majesty’s Inspector of Taxes),

      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, P. Jann, C. W. A. Timmermans in A. Rosas, predsedniki senatov, C. Gulmann (poročevalec),
         A. La Pergola, J.‑P. Puissochet, R. Schintgen, sodniki, N. Colneric, sodnica, J. Klučka, U. Lõhmus, E. Levits in A. Ó Caoimh,
         sodniki,

      generalni pravobranilec: M. Poiares Maduro,
      sodna tajnica: K. Sztranc, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 1. februarja 2005,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Marks & Spencer plc G. Aaronson, QC, in P. Farmer, barrister,
      –        za vlado Združenega kraljestva M. Bethell, zastopnik, skupaj z R. Plenderjem, QC, in D. Ewartom, barrister,
      –        za nemško vlado W.-D. Plessing in A. Tiemann, zastopnika,
      –        za grško vlado K. Boskovits, V. Kyriazopoulos, I. Pouli in S. Trekli, zastopniki,
      –        za francosko vlado G. de Bergues in C. Jurgensen‑Mercier, zastopnika,
      –        za Irsko D. J. O’Hagan, zastopnik, skupaj z E. Fitzsimonsom, SC, in G. Clohessy, BL,
      –        za nizozemsko vlado H. G. Sevenster, S. Terstal in J. van Bakel, zastopnice,
      –        za finsko vlado A. Guimaraes-Purokoski, zastopnica,
      –        za švedsko vlado A. Kruse, zastopnik,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti R. Lyal, zastopnik,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 7. aprila 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 43 ES in 48 ES.

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Marks & Spencer plc (v nadaljevanju: Marks & Spencer) in britansko davčno upravo,
         ker je ta zavrnila zahtevo za davčno olajšavo, ki jo je vložil Marks & Spencer z namenom, da bi od svojega dobička, obdavčljivega
         v Združenem kraljestvu, odbil izgube, ki so jih imele njegove hčerinske družbe s sedežem v Belgiji, Nemčiji in Franciji.

       Nacionalni pravni okvir
      3        Določbe nacionalnega prava, ki se uporabljajo v postopku v glavni stvari, so vsebovane v zakonu o davkih na dohodke in od
         dohodkov pravnih oseb iz leta 1988 (Income and Corporation Tax Act 1988, v nadaljevanju: ICTA). Opisane so v nadaljevanju
         na podlagi podatkov, ki so bili podani v predložitveni odločbi.

       Davčna zavezanost za davek od dohodkov pravnih oseb
      4        V skladu s členoma 6(1) in 11(1) ICTA so predmet davka od dohodkov pravnih oseb dobički družb, ki imajo sedež v Združenem
         kraljestvu ali tam opravljajo gospodarsko dejavnost prek podružnice ali agencije.

      5        Člen 8(1) ICTA določa, da so družbe rezidentke zavezane davku od dohodkov pravnih oseb od njihovih svetovnih dobičkov. Člen
         11(1) določa, da so družbe nerezidentke zavezane davku od dohodkov pravnih oseb samo od dohodkov njihovih podružnic ali agencij
         s sedežem v Združenem kraljestvu.

      6        V skladu s konvencijami o izogibanju dvojnega obdavčevanja, ki jih je sklenilo Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna
         Irska s Kraljevino Belgijo, Zvezno republiko Nemčijo in Francosko republiko, so tuje hčerinske družbe družb rezidentk kot
         družbe nerezidentke zavezane davku od dohodkov pravnih oseb v Združenem kraljestvu samo za gospodarske dejavnosti, ki jih
         opravljajo v tej državi članici prek stalne poslovne enote v smislu navedenih konvencij.

      7        Združeno kraljestvo predvideva metodo davčnega odbitka za preprečevanje dvojnega obdavčevanja.

      8        Ta metoda ima zlasti dva vidika.

      9        Prvič, družba s sedežem v Združenem kraljestvu, ki opravlja gospodarsko dejavnost v drugi državi članici prek podružnice,
         ki ima tam sedež, je bodisi obdavčena v Združenem kraljestvu na dobičke te podružnice in od dolgovanega davka odbije davek,
         ki ga je plačala v drugi državi članici, bodisi ji je dovoljeno odbiti ta davek, ko določi finančno stanje podružnice v Združenem
         kraljestvu. Dobiček iz poslovanja podružnice se določi v skladu z davčnimi predpisi Združenega kraljestva. Izguba iz poslovanja
         se lahko odšteje od dobička družbe, ki ima sedež v Združenem kraljestvu. Izguba, ki se ne odšteje, se lahko prenese v naslednja
         obdobja. Okoliščina, da se izguba lahko odšteje v drugi državi članici od prihodnjih dobičkov podružnice, ne ovira tega, da
         se odbijejo njene izgube od dobičkov v Združenem kraljestvu.

      10      Drugič, družba s sedežem v Združenem kraljestvu, ki opravlja gospodarsko dejavnost v drugi državi članici prek tam ustanovljene
         hčerinske družbe, je obdavčena v Združenem kraljestvu na dividende, ki jih izplača ta hčerinska družba, in je upravičena do
         odbitka davka, ki je enak davku, plačanemu v drugi državi članici na dobičke, na podlagi katerih so bile izplačane dividende
         in je bil, glede na primer, odtegnjen davek pri viru. Kadar se zakonodaja o tujih hčerinskih družbah ne uporablja, se matična
         družba ne obdavči na dobičke njene hčerinske družbe nerezidentke in ne more odšteti njene izgube od svojih dobičkov.

      11      V skladu s členom 208 ICTA se dividende, ki jih hčerinska družba s sedežem v Združenem kraljestvu izplača matični družbi,
         ki ima tudi tam sedež, ne obdavčijo, za razliko od tistih, ki jih izplača hčerinska družba s sedežem v drugi državi članici.

       Posebna ureditev izgub v okviru skupine družb (olajšava za skupino)
      12      V Združenem kraljestvu olajšava za skupino omogoča družbam rezidentkam, ki so del skupine, da lahko med seboj poravnajo svoje
         dobičke in izgube.

      13      Člen 402 ICTA določa:

      „1.   Ob upoštevanju določb tega naslova in člena 492(8) lahko družba (imenovana ‚družba prenosnica‘), ki je del skupine družb,
         v primerih, določenih v odstavkih 2 in 3 [...], prenese olajšave za gospodarske izgube in druge zneske, ki se odbijejo v okviru
         davka od dohodkov pravnih oseb, in se na zahtevo druge družbe (imenovane ‚družba prosilka‘), članice iste skupine, pripišejo
         družbi prosilki kot olajšava, odobrena v okviru davka od dohodkov pravnih oseb, imenovana ‚olajšava za skupine‘.

      2.     Davčna olajšava za skupine se lahko pridobi, če sta družba prenosnica in družba prosilka del iste skupine družb [...]“.
      14      Člen 403 ICTA določa:

      „1.   Če ima v obračunskem letu (‚prenosno obdobje‘) družba prenosnica:
      a)     izgubo iz poslovanja […], se lahko znesek izgube odbije za namene davka od dohodkov pravnih oseb od celotnega dobička družbe
         prosilke za ustrezno obračunsko obdobje, ob upoštevanju določb tega naslova.“

      15      Glede poslovnega leta, ki se je končalo pred 1. aprilom 2000, člen 413(5) ICTA določa:

      „V tem naslovu beseda ‚družba‘ vključuje samo pravne osebe, ki so rezidentke v Združenem kraljestvu […]“.
      16      Zaradi spremembe zakonodaje, ki je sledila sodbi Sodišča z dne 16. julija 1998 v zadevi ICI (C-264/96, Recueil, str. I-4695),
         sistem olajšave za skupine velja po poslovnem letu 2000 za dobičke in izgube, ki spadajo na področje uporabe davčnega prava
         Združenega kraljestva.

      17      Kot posledica te zakonodajne spremembe:

      –        se lahko izgube podružnice družbe nerezidentke s sedežem v Združenem kraljestvu prenesejo na drugo družbo v skupini, da se
         odbijejo od njenih dobičkov, ki se obdavčijo v Združenem kraljestvu;

      –        se lahko izgube družbe v skupini, ki ima sedež v Združenem kraljestvu, prenesejo na podružnico, da se odbijejo od njenih dobičkov
         v Združenem kraljestvu.

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      18      Marks & Spencer je družba, ki je ustanovljena in registrirana v Angliji in Walesu. Je matična družba družb, ki ima sedež v
         Združenem kraljestvu in v drugih državah. Je ena od najpomembnejših trgovcev na drobno v Združenem kraljestvu za oblačila,
         prehranske izdelke, električne gospodinjske aparate in finančne storitve.

      19      Leta 1975 se je družba z odprtjem trgovine v Franciji začela širiti v druge države članice. Do konca leta 1990 je imela prodajna
         mesta v več kot 36 državah v okviru mreže hčerinskih družb in franšiznega sistema.

      20      Trend večanja izgub se je pojavil sredi devetdesetih let.

      21      Marca 2001 je Marks & Spencer naznanila prenehanje dejavnosti na evropski celini. 31. decembra 2001 je prodala hčerinsko družbo
         s sedežem v Franciji tretjim osebam, medtem ko so druge hčerinske družbe, vključno s tistimi s sedežem v Belgiji in Nemčiji,
         prenehale opravljati gospodarsko dejavnost.

      22      Marks & Spencer je v Združenem kraljestvu na podlagi člena 6 priloge 17A k ICTA zahtevala davčno olajšavo za skupino za izgube,
         ki so jih imele njene hčerinske družbe v Belgiji, Nemčiji in Franciji v štirih obračunskih obdobjih, ki so se zaključila 31.
         marca 1998, 31. marca 1999, 31. marca 2000 in 31. marca 2001. Iz spisa, ki je bil predložen Sodišču, izhaja, da se obe stranki
         v postopku v glavni stvari strinjata glede dejstva, da bi se morale izgube določiti v skladu z davčnimi predpisi Združenega
         kraljestva. Na zahtevo davčne uprave je torej Marks & Spencer preračunala izgube na tej podlagi.

      23      Navedene hčerinske družbe so opravljale gospodarske dejavnosti v državi članici, v kateri so imele sedež. Te hčerinske družbe
         niso imele stalne poslovne enote v Združenem kraljestvu in tam nikoli niso opravljale gospodarske dejavnosti.

      24      Zahteve za olajšavo so bile zavrnjene zaradi tega, ker se lahko olajšava za skupino odobri samo za izgube, ki so vknjižene
         v Združenem kraljestvu.

      25      Marks & Spencer je izpodbijala to zavrnitev pred Special Commissioners of Income Tax, ki je tožbo zavrnil.

      26      Marks & Spencer je vložila pritožbo zoper to odločbo pri High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division, ki je
         prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.   Ali obstaja omejitev v smislu člena 43 ES v zvezi s členom 48 ES,
      kadar:
      –        zakonodaja države članice, kot je ta v Združenem kraljestvu, ki se uporablja za skupine družb, prepoveduje matični družbi,
         ki je davčni rezident v tej državi članici, da zniža obdavčljive dobičke v tej državi tako, da odšteje izgube, ki so jih imele
         hčerinske družbe, z davčnega vidika ustanovljene v drugih državah članicah, medtem ko bi bil tak odbitek mogoč, če bi šlo
         za izgube hčerinske družbe, ki je rezident v državi članici matične družbe;

      –        država članica matične družbe:
      –        družbe, ki imajo sedež na njenem ozemlju, zavezuje za davek od dohodkov pravnih oseb od celotnega njihovega dobička družb,
         vključno z dobički podružnic v drugih državah članicah, pri čemer je natančneje določila, da posebne določbe omogočajo izognitev
         dvojnemu obdavčevanju tako, da se upošteva davek, plačan v drugi državi članici, in da se izgube teh podružnic upoštevajo
         pri določitvi obdavčljivih dobičkov družb;

      –        nerazdeljenih dobičkov hčerinskih družb, s sedežem v drugi državi članici, ne zavezuje za davek od dohodkov pravnih oseb;
      –        matično družbo zavezuje za davek od dohodkov pravnih oseb od vseh dobičkov, ki so jih hčerinske družbe s sedežem v drugih
         državah članicah razdelile v obliki dividende, medtem ko matična družba ni zavezana za ta davek za dobičke, ki jih njene hčerinske
         družbe s sedežem v tej državi članici razdelijo v obliki dividend;

      –        podeljuje davčno olajšavo matični družbi v obliki davčnega odbitka za davek na dividende, odtegnjen pri viru, in za tuje davke
         na dobičke, iz katerih hčerinske družbe s sedežem v drugih državah članicah razdeljujejo dividende.

      –        Če je odgovor pritrdilen, ali je to utemeljeno glede na pravo Skupnosti?
      2.     a)     Ali dejstvo, da zakonodaja države članice, v kateri ima hčerinska družba sedež, glede na okoliščine v tem primeru pod določenimi
         pogoji omogoča, da se v celoti ali deloma odštejejo izgube, ki jih je imela hčerinska družba, od obdavčljivih dobičkov v tej
         državi članici, vpliva na odgovor na prvo vprašanje?

               b)     Če je odgovor pritrdilen, kako pomembna, če sploh, so ta dejstva:
      –        hčerinska družba, ustanovljena v drugi državi članici, je prenehala gospodarsko dejavnost, in čeprav ta država pod določenimi
         pogoji omogoča, da se izgube odštejejo, ni dokaza, da je bil tak odbitek pridobljen v teh okoliščinah;

      –        hčerinska družba s sedežem v drugi državi članici je bila prodana tretji osebi, in čeprav zakonodaja te države pod določenimi
         pogoji omogoča tretjemu kupcu, da odbije izgube, ni jasno, ali je bilo tako v tej zadevi;

      –        določbe, na podlagi katerih država članica matične družbe upošteva izgube družb s sedežem v Združenem kraljestvu, se uporabljajo
         ne glede na to, ali so te izgube predmet olajšave v drugi državi članici?

               c)     Ali bi bil odgovor enak, če bi obstajal dokaz, da je bila olajšava za izgube pridobljena v državi članici, v kateri ima hčerinska
         družba sedež, in če je tako, ali bi bilo pomembno dejstvo, da je olajšavo naknadno pridobila druga skupina družb, ki ji je
         bila ta hčerinska družba prodana?“

       Prvo vprašanje
      27      S prvim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali člena 43 ES in 48 ES nasprotujeta zakonodaji državi članice,
         ki izključuje možnost matične družbe rezidentke, da od svojega obdavčljivega dobička odbije izgube, ki jih ima hčerinska družba
         s sedežem na ozemlju druge države članice, medtem ko ima to možnost za izgube, ki jih ima hčerinska družba rezidentka.

      28      Z drugimi besedami – postavilo je vprašanje, ali taka zakonodaja pomeni omejitev svobode ustanavljanja v nasprotju s členoma
         43 ES in 48 ES.

      29      Glede tega je treba opozoriti, da morajo države članice v skladu z ustaljeno sodno prakso, čeprav je neposredno obdavčenje
         v njihovi pristojnosti, to pristojnost vendarle izvrševati ob spoštovanju prava Skupnosti (glej zlasti sodbo z dne 8. marca
         2001 v zadevi Metallgesellschaft in drugi, C-397/98 in C-410/98, Recueil, str. I-1727, točka 37 in navedena sodna praksa).

      30      Svoboda ustanavljanja, ki jo člen 43 ES priznava državljanom Skupnosti in ki zajema pravico začeti in opravljati dejavnost
         kot samozaposlena oseba ter pravico do ustanovitve in vodenja podjetij, pod enakimi pogoji, kot jih za svoje državljane določa
         zakonodaja države članice, v kateri se taka ustanovitev izvede, zajema v skladu s členom 48 ES za družbe, ustanovljene v skladu
         z zakonodajo države članice in ki imajo statutarni sedež, glavno upravo ali glavni kraj poslovanja v Skupnosti, pravico opravljati
         dejavnost v zadevni državi članici prek hčerinske družbe, podružnice ali agencije (glej zlasti sodbo z dne 21. septembra 1999
         v zadevi Saint-Gobain ZN, C‑307/97, Recueil, str. I-6161, točka 35).

      31      Čeprav, glede na njihovo besedilo, določbe o svobodi ustanavljanja skušajo zagotoviti, da so tuji državljani in družbe v državi
         članici gostiteljici obravnavane enako kot državljani te države, prav tako prepovedujejo, da bi država članica izvora ovirala
         ustanovitev v drugi državi članici enega njenih državljanov ali družbe, ustanovljene v skladu z njeno zakonodajo (glej zlasti
         zgoraj navedeno sodbo ICI, točka 21).

      32      Olajšava za skupino, kot je ta v postopku v glavni stvari, pomeni davčno ugodnost za zadevne družbe. S pospešenim poračunanjem
         izgub družb, ki poslujejo z izgubo, s takojšnjim odbitjem od dobičkov drugih družb v skupini, daje taka olajšava skupini likvidno
         prednost.

      33      Izključitev take ugodnosti v zvezi z izgubami, ki jih je imela hčerinska družba, s sedežem v drugi državi članici in ki ne
         opravlja nikakršne gospodarske dejavnosti v državi članici matične družbe, lahko ovira to družbo pri izvajanju svobode ustanavljanja
         s tem, da jo odvrača od ustanavljanja hčerinskih družb v drugih državah članicah.

      34      Pomeni torej omejitev svobode ustanavljanja v smislu členov 43 ES in 48 ES s tem, ko različno davčno obravnava izgube, ki
         jih je imela hčerinska družba rezidentka, in izgube, ki jih je imela hčerinska družba nerezidentka.

      35      Taka omejitev je dopustna samo, če zasleduje legitimen cilj, ki je združljiv s Pogodbo in ga upravičujejo omejitve zaradi
         nujnih razlogov v splošnem interesu. Dalje mora, v takem primeru, biti primerna, da zagotovi uresničitev zadevnega cilja in
         ne sme presegati tega, kar je nujno potrebno za dosego tega cilja (glej v tem smislu sodbi z dne 15. maja 1997 v zadevi Futura
         Participations in Singer, C‑250/95, Recueil, str. I-2471, točka 26, in z dne 11. marca 2004 v zadevi De Lasteyrie du Saillant,
         C-9/02, Recueil, str. I-2409, točka 49).

      36      Združeno kraljestvo in druge države članice, ki so predložile stališča v okviru tega postopka, trdijo, da hčerinske družbe
         rezidentke in hčerinske družbe nerezidentke niso v primerljivih davčnih položajih glede na ureditve olajšav za skupine, kot
         je ta v postopku v glavni stvari. V skladu s teritorialnim načelom, ki velja hkrati v mednarodnem pravu in pravu Skupnosti,
         naj država članica ustanovitve matične družbe ne bi imela davčne pristojnosti glede hčerinskih družb nerezidentk. Glede teh
         naj bi davčna pristojnost načeloma pripadala, v skladu z običajno delitvijo v takih zadevah, državi članici, na katere ozemlju
         so bile ustanovljene in opravljajo gospodarsko dejavnost.

      37      Glede tega je treba ugotoviti, da je lahko v davčnem pravu rezidentstvo davčnega zavezanca dejavnik, ki lahko upraviči nacionalna
         pravila, ki vsebujejo različno obravnavanje med davčnimi zavezanci rezidenti in davčnimi zavezanci nerezidenti. Toda rezidentstvo
         ni vedno utemeljen dejavnik razlikovanja. Sprejeti, da država članica ustanovitve lahko svobodno različno obravnava zgolj
         iz razloga, da je sedež družbe v drugi državi članici, bi namreč odvzelo pomen členu 43 ES (glej sodbo z dne 28. januarja
         1986 v zadevi Komisija proti Franciji, 270/83, Recueil, str. 273, točka 18).

      38      V vsakem konkretnem položaju je treba preučiti, ali dejstvo, da je davčna ugodnost na voljo samo davčnim zavezancem rezidentom,
         temelji na upoštevnih objektivnih dejavnikih, ki lahko upravičijo različno obravnavanje.

      39      V položaju, kot je ta v postopku v glavni stvari, je treba sprejeti, da država članica ustanovitve matične družbe s tem, ko
         obdavči svetovne dobičke družb rezidentk in izključno dobičke družb nerezidentk, ki izvirajo iz njihove dejavnosti v navedeni
         državi, ravna v skladu z načelom teritorialnosti, ki je del mednarodnega prava in ki ga priznava pravo Skupnosti (glej zlasti
         zgoraj navedeno sodbo Futura Participations in Singer, točka 22).

      40      Vendar okoliščina, da ne obdavči dobičkov hčerinskih družb nerezidentk matične družbe, ki ima sedež na njenem ozemlju, sama
         po sebi ne upraviči omejitve olajšave za skupino za izgube, ki so jih imele družbe rezidentke.

      41      Za presojo, ali je taka omejitev utemeljena, je treba preučiti posledice brezpogojne razširitve take ugodnosti, kot je sporna
         v postopku v glavni stvari.

      42      Na tej točki so se Združeno kraljestvo in druge države članice, ki so predložile stališča, sklicevale na tri dejavnike, ki
         utemeljujejo omejitev.

      43      Prvič, dobički in izgube v davčnih zadevah naj bi bili dve strani iste medalje, in bi jih bilo treba obravnavati sorazmerno
         v okviru enakega davčnega sistema z namenom, da se zaščiti enakomerna porazdelitev davčne pristojnosti med različnimi zadevnimi
         državami članicami. Drugič, če bi se izgube upoštevale v državi članici matične družbe, bi se lahko upoštevale dvakrat. Nazadnje,
         tretjič, če se izgube ne bi upoštevale v državi članici ustanovitve hčerinske družbe, bi obstajala nevarnost davčnega izogibanja.

      44      Iz prvega dejavnika utemeljitve izhaja, da je treba opozoriti na to, da znižanja davčnih prihodkov ni mogoče obravnavati kot
         nujni razlog v splošnem interesu, na katerega bi se lahko sklicevali pri utemeljitvi ukrepa, ki je načeloma v nasprotju s
         temeljno svoboščino (glej zlasti sodbo z dne 7. septembra 2004 v zadevi Manninen, C‑319/02, Recueil, str. I‑7477, točka 49
         in navedena sodna praksa).

      45      Kljub temu, kot je pravilno poudarilo Združeno kraljestvo, bi lahko ohranitev delitve davčne pristojnosti med državami članicami
         povzročila, da bi postalo potrebno za gospodarske dejavnosti družb s sedežem v eni od teh držav uporabljati samo davčna pravila
         te države tako glede dobičkov kot tudi izgub.

      46      Dejansko, če bi dali družbam možnost izbire, ali bodo upoštevale svoje izgube, bodisi v državi članici, v kateri imajo sedež,
         bodisi v drugi državi članici, bi to lahko občutno ogrozilo enakomerno porazdelitev pristojnosti obdavčitve med državami članicami,
         saj bi se davčna osnova v prvi državi povečala in zmanjšala v višini prenesenih izgub.

      47      Glede drugega dejavnika utemeljitve, ki se nanaša na nevarnost dvakratne uporabe izgube, je treba priznati, da morajo biti
         države članice sposobne to preprečiti.

      48      Taka nevarnost dejansko obstaja, če se olajšava za skupino razširi na izgube hčerinskih družb nerezidentk. Izogne se ji s
         pravilom, ki izključuje olajšavo za te izgube.

      49      Glede zadnjega, tretjega dejavnika utemeljitve, ki se nanaša na nevarnost davčnega izogibanja, je treba sprejeti, da možnost,
         da se izgube hčerinske družbe nerezidentke prenesejo na družbo rezidentko, vsebuje tveganje, da se bodo znotraj skupine družb
         izgube prenašale na družbe s sedežem v državah članicah, v katerih veljajo najvišje davčne stopnje in v katerih je zato davčna
         vrednost izgub največja.

      50      Izključitev olajšave za skupine za izgube, ki so jih imele hčerinske družbe nerezidentke, pomeni oviro za taka ravnanja, ki
         bi jih spodbudile ugotovitve o bistvenih razlikah med davčnimi stopnjami, ki veljajo v različnih državah članicah.

      51      Glede na vse tri dejavnike utemeljitve je treba poudariti, da omejevalna zakonodaja, kot je ta v postopku v glavni stvari,
         po eni strani zasleduje legitimne cilje, ki so združljivi s Pogodbo in ter pomenijo nujne razloge v splošnem interesu, in
         je po drugi strani primerna, da zagotovi uresničitev navedenih ciljev.

      52      Na to analizo ne vplivajo navedbe, ki jih vsebuje drugi del prvega vprašanja, o pravilih, ki veljajo v Združenem kraljestvu:

      –        za dobičke in izgube tuje podružnice družbe s sedežem v tej državi članici;
      –        za dividende, ki jih hčerinska družba s sedežem v drugi državi razdeli družbi s sedežem v tej državi.
      53      Vendar je treba preveriti, ali omejevalni ukrep ne presega tega, kar je nujno potrebno za dosego zasledovanih ciljev.

      54      Marks & Spencer in Komisija sta namreč poudarjali, da bi se lahko predvideli manj omejevalni ukrepi, kot je splošna izključitev
         iz olajšave za skupine. Za primer sta navedli možnost, da lahko dobiček postane predmet olajšave pod pogojem, da je tuja hčerinska
         družba popolnoma izkoristila možnosti upoštevanja izgub, pripisanih v njeni državi članici rezidentstva. Navajali sta tudi
         možnost, da se olajšava za skupine zaveže pogoju preoblikovanja nadaljnjih dobičkov hčerinske družbe nerezidentke v obdavčljive
         dobičke družbe, ki je izkoristila olajšavo za skupine, v višini izgub, ki so bile prej odštete.

      55      Sodišče v zvezi s tem meni, da omejevalni ukrep, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, presega tisto, kar je nujno potrebno
         za dosego bistva zasledovanih ciljev v položaju, v katerem:

      –        je hčerinska družba nerezidentka z zahtevo za olajšavo izčrpala možnosti, da upošteva izgube, ki obstajajo v državi članici
         rezidentstva za zadevno davčno obdobje in tudi za prejšnja davčna obdobja, glede na okoliščine primera s prenosom teh izgub
         na tretje osebe ali z odbitkom navedenih izgub od dobičkov, ki jih je dosegla hčerinska družba v prejšnjih davčnih obdobjih,
         in

      –        ni možnosti, da bi tuja hčerinska družba bodisi sama bodisi po tretji osebi, predvsem pri prodaji te hčerinske družbe tej
         osebi, lahko upoštevala izgube te hčerinske družbe v državi rezidentstva za prihodnja obdobja.

      56      Kadar v državi članici matična družba rezidentka dokaže davčni upravi, da so ti pogoji izpolnjeni, je v nasprotju s členoma
         43 ES in 48 ES, da se izključi možnost matične družbe, da od svojega dobička, obdavčljivega v tej državi članici, odbije izgube,
         ki jih ima njena hčerinska družba nerezidentka.

      57      V tem kontekstu je pomembno, da se jasno izrazi, da države članice ostajajo proste pri sprejemanju ali ohranjanju pravil,
         katerih poseben namen je, da izključijo v celoti umetno ureditev, katere cilj bi bil izogniti se ali uiti nacionalnemu davčnemu
         pravu (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi ICI, točka 26, in Lasteyrie du Saillant, točka 50).

      58      Čeprav bi bilo mogoče opredeliti druge manj omejevalne ukrepe, taki ukrepi v vsakem primeru zahtevajo pravila o usklajevanju,
         ki jih sprejme zakonodajalec Skupnosti.

      59      Na prvo vprašanje je torej treba odgovoriti, da člena 43 ES in 48 ES glede na trenutno stanje prava Skupnosti ne nasprotujeta
         zakonodaji države članice, ki na splošno izključuje možnost matične družbe rezidentke, da od svojega obdavčljivega dobička
         odbije izgube, ki jih ima v drugi državi članici hčerinska družba s sedežem na ozemlju te države, medtem ko dovoljuje tako
         možnost za izgube, ki jih ima hčerinska družba rezidentka. Vendar je v nasprotju s členoma 43 ES in 48 ES, da izključi tako
         možnost za matično družbo rezidentko v položaju, v katerem je, po eni strani, hčerinska družba nerezidentka z zahtevo za olajšavo
         izčrpala možnosti, da bi upoštevala izgube, ki so v državi, v kateri ima sedež, v zadevnem davčnem obdobju in za prejšnja
         davčna obdobja, in v katerem, po drugi strani, ni možnosti, da bi tuja hčerinska družba bodisi sama bodisi po tretji osebi,
         predvsem ob prodaji hčerinske družbe tej osebi, lahko upoštevala izgube te hčerinske družbe v državi rezidentstva za prihodnja
         obdobja.

       Drugo vprašanje
      60      Glede na odgovor na prvo vprašanje ni treba odgovoriti na drugo vprašanje.

       Stroški
      61      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      Člena 43 ES in 48 ES glede na zdajšnje stanje prava Skupnosti ne nasprotujeta zakonodaji države članice, ki na splošno izključuje
            možnost matične družbe rezidentke, da od svojega obdavčljivega dobička odbije izgube, ki jih ima v drugi državi članici hčerinska
            družba s sedežem na ozemlju te države, medtem ko dovoljuje tako možnost za izgube, ki jih ima hčerinska družba rezidentka.
            Vendar je v nasprotju s členoma 43 ES in 48 ES, da izključi tako možnost za matično družbo rezidentko v položaju, v katerem
            je, po eni strani, hčerinska družba nerezidentka z zahtevo za olajšavo izčrpala možnosti, da bi upoštevala izgube, ki so v
            državi, v kateri ima sedež, v zadevnem davčnem obdobju in za prejšnja davčna obdobja, in v katerem, po drugi strani, ni možnosti,
            da bi tuja hčerinska družba bodisi sama bodisi po tretji osebi, predvsem ob prodaji hčerinske družbe tej osebi, lahko upoštevala
            izgube te hčerinske družbe v državi rezidentstva za prihodnja obdobja.
      Podpisi
      * Jezik postopka: angleščina.


Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 5. decembra 2002. # Paul Edwin Hoyer proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Odškodninska tožba - Dopustnost. # Zadeva T-209/99.


Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 18. septembra 2002. # Carlos Puente Martín proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki. # Zadeva T-29/01.


Sodba Splošnega sodišča (deveti senat) z dne 12. novembra 2014. # Volvo Trademark Holding AB proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Zadeva T-525/11.


Sodba Splošnega sodišča (prvi senat) z dne 21. januarja 2014. # Bial-Portela & Cª, SA proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Zadeva T-113/12.


Sodba Splošnega sodišča (sedmi senat) z dne 16. julija 2014. # National Iranian Oil Company proti Svetu Evropske unije. # Zadeva T-578/12.


Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 24. junija 1993. # Willy Seghers proti Svetu Evropskih skupnosti. # Uradniki. # Zadeva T-69/92.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 6. novembra 2003. # Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Španiji. # Neizpolnitev obveznosti države. # Zadeva C-358/01.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 2. maja 1996. # Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Belgiji. # Zadeva C-133/94.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 23. februarja 1983. # Fromançais SA proti Fonds d'orientation et de régularisation des marchés agricoles (FORMA). # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal administratif de Paris - Francija. # Izguba kavcije. # Zadeva 66/82.


Sodba Sodišča z dne 14. marca 2000. # Association Eglise de scientologie de Paris in Scientology International Reserves Trust proti Premier ministre. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Conseil d'Etat - Francija. # Zadeva C-54/99.