Sodba Sodišča prve stopnje (prvi senat) z dne 17. decembra 2003. # DLD Trading Co. proti Svetu Evropske unije. # Zadeva T-146/01.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 30. januarja 1997. # E.J.M. de Jaeck proti Staatssecretaris van Financiën. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Hoge Raad - Nizozemska. # Socialna varnost delavcev migrantov. # Zadeva C-340/94.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 22. maja 2003. # Komisija Evropskih skupnosti proti Zvezni republiki Nemčiji. # Neizpolnitev obveznosti države. # Zadeva C-103/01.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 14. julija 1983. # Sven-Ole Mogensen in drugi proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradnik - Napredovanje. # Zadeva 10/82.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 6. decembra 2012.#Bundesrepublik Deutschland proti Karen Dittrich in drugim in Jörg-Detlef Müller proti Bundesrepublik Deutschland.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesverwaltungsgericht.#Enako obravnavanje pri zaposlovanju in delu – Nacionalna ureditev – Izplačilo pomoči javnim uslužbencem ob bolezni – Direktiva 2000/78/ES – Člen 3 – Področje uporabe – Pojem „plačilo“.#Združene zadeve C-124/11, C-125/11 in C-143/11.

text:
         SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 6. decembra 2012 (
            *1
         )
      „Enako obravnavanje pri zaposlovanju in delu — Nacionalna ureditev — Izplačilo pomoči javnim uslužbencem ob bolezni — Direktiva 2000/78/ES — Člen 3 — Področje uporabe — Pojem ‚plačilo‘“
      V združenih zadevah C-124/11, C-125/11 in C-143/11,
      katerih predmet so predlogi za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki jih je vložilo Bundesverwaltungsgericht (Nemčija) z odločbami z dne 28. oktobra 2010, ki so prispele na Sodišče 9. in 24. marca 2011, v postopkih

         Bundesrepublik Deutschland

      proti

         Karen Dittrich (C-124/11),

         Bundesrepublik Deutschland

      proti

         Robertu Klinkeju (C-125/11),
      in

         Jörg-Detlef Müller

      proti

         Bundesrepublik Deutschland (C-143/11),
      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi K. Lenaerts, v funkciji predsednika tretjega senata, E. Juhász, G. Arestis, T. von Danwitz in D. Šváby (poročevalec), sodniki,
      generalni pravobranilec: P. Cruz Villalón,
      sodni tajnik: K. Malaček, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 3. maja 2012,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za K. Dittrich, R. Klinkeja in J.-D. Müllerja D. Siegfried, odvetnik,

               —

               za nemško vlado M. Dohmen, agent,

               —

               za Evropsko komisijo J. Enegren in S. Grünheid, agenta,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 28. junija 2012
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlogi za sprejetje predhodne odločbe se nanašajo na razlago Direktive Sveta 2000/78/ES z dne 27. novembra 2000 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 4, str. 79).

               2

               Ti predlogi so bili vloženi v okviru sporov med zveznimi javnimi uslužbenci in Bundesrepublik Deutschland glede povrnitve stroškov zdravljenja življenjskega partnerja v registrirani partnerski skupnosti ali upoštevanja teh stroškov pri pomoči, ki se zveznim javnim uslužbencem izplačuje ob bolezni (v nadaljevanju: zadevna pomoč).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               V uvodni izjavi 13 Direktive 2000/78 je navedeno:
               „Ta direktiva se ne uporablja v zvezi s sistemi socialnega zavarovanja in socialnega varstva, katerih ugodnosti ne štejejo za dohodek v smislu opredelitve tega pojma, ki velja pri uporabi člena 141 Pogodbe o Evropski skupnosti, niti za kakršna koli izplačila države, katerih cilj je dostop do zaposlitve ali ohranitev zaposlitve.“

               4

               Člen 1 Direktive 2000/78 določa:
               „Namen te direktive je opredeliti splošni okvir boja proti diskriminaciji zaradi vere ali prepričanja, hendikepiranosti, starosti ali spolne usmerjenosti pri zaposlovanju in delu, zato da bi v državah članicah uresničevali načelo enakega obravnavanja.“

               5

               Člen 2 Direktive 2000/78 določa:
               „1.   V tej direktivi „načelo enakega obravnavanja“ pomeni, da ne obstaja nikakršna neposredna ali posredna diskriminacija zaradi katerega od razlogov iz člena 1.
               2.   V smislu odstavka 1:

                        (a)

                        se šteje, da gre za neposredno diskriminacijo, kadar je, je bila ali bi bila oseba obravnavana manj ugodno kakor neka druga v primerljivi situaciji zaradi katerega od razlogov iz člena 1;

                  […]“

               6

               Člen 3 Direktive 2000/78 določa področje uporabe te direktive:
               1.   „V mejah pristojnosti, ki so prenesene na Skupnost, se ta direktiva uporablja za vse osebe, bodisi v javnem bodisi v zasebnem sektorju, vključno z javnimi telesi, kar zadeva:
               […]

                        (c)

                        zaposlitev in delovne pogoje, vključno z odpustitvijo in plačilom;

                  […]
               3.   Ta direktiva se ne uporablja v zvezi s plačili kakršne koli vrste iz državnih programov, vključno s sistemom socialne varnosti ali socialnega zavarovanja.
               […]“

         Nemško pravo

      Zakon o registrirani partnerski skupnosti

               7

               Člen 1(1) zakona o registrirani partnerski skupnosti z dne 16. februarja 2001 (Gesetz über die Eingetragene Lebenspartnerschaft, BGB1. I, str. 266), kakor je bil nazadnje spremenjen s členom 7 zakona z dne 6. julija 2009 (BGB1. I, str. 1696, v nadaljevanju: LPartG), določa:
               „Osebi istega spola, ki pred matičarjem osebno in ob navzočnosti drug drugega izjavita, da želita skleniti partnersko skupnost, tvorita partnersko skupnost. Izjav ni mogoče podati pod pogojem ali za določen čas.“

               8

               Člen 5 LPartG z naslovom „Dolžnost prispevanja za preživljanje partnerske skupnosti“ določa:
               „Življenjska partnerja sta dolžna z delom in svojim premoženjem primerno kriti potrebe partnerske skupnosti […]“

         Določbe nacionalnega prava o dodelitvi pomoči zveznim javnim uslužbencem

               9

               Bundesbeamtengesetz (zakon o zveznih javnih uslužbencih, v nadaljevanju: BBG) določa pravico zveznih javnih uslužbencev do pomoči za primere bolezni, oskrbe in rojstva otroka.

               10

               Člen 80 BBG v različici, ki je veljala, ko so tožeče stranke vložile prošnje za pomoč, določa:
               „(1)   Pomoč se dodeli

                        1.

                        javnim uslužbencem, ki imajo pravico do plačila ali so na starševskem dopustu,

                        2.

                        upokojenim javnim uslužbencem, ki so upravičeni do pokojnine,

                  […]
               Pomoč se prav tako dodeli za stroške, ki so nastali zakoncu upravičenca, če ta zakonec nima lastnih dohodkov, ki bi mu omogočali, da bi bil ekonomsko samostojen, ter za izdatke, ki so nastali otrokom, za katere je mogoče uveljavljati družinski dodatek na podlagi Bundesbesoldungsgesetz (zvezni zakon o plačilih uslužbencem). […]
               (2)   Načeloma se upoštevajo samo potrebni in ekonomsko upravičeni stroški:

                        1.

                        v primeru bolezni ali oskrbe,

                  […]

                        3.

                        Pomoč se dodeli v obliki vračila najmanj 50 % upoštevnih stroškov. […]

                        4.

                        Minister za notranje zadeve […] z uredbo določi podrobnosti dodelitve pomoči, […]“

               11

               Do začetka veljavnosti zvezne uredbe o pomoči z dne 13. februarja 2009 (Verordnung über Beihilfe in Krankheits-, Pflege- und Geburtsfällen (Bundesbeihilfeverordnung), (BGB1. I S 326), v nadaljevanju: BBhV) glede pomoči javnim uslužbencem za primere bolezni, oskrbe in rojstva otroka je pogoje za dodelitev pomoči v teh primerih določal upravni pravilnik glede izplačila pomoči javnim uslužbencem za primere bolezni, oskrbe in rojstva otroka (Allgemeine Verwaltungsvorschrift für Beihilfen in Krankheits-, Pflege- und Geburtsfällen (Beihilfenvorschriften), v nadaljevanju: BhV).

               12

               BhV je bil razveljavljen, ker je posegal na področje, ki se lahko ureja samo z zakonom, vendar se še vedno uporablja za stroške, ki so nastali pred 14. februarjem 2009, ko je začela veljati BBhV. V skladu s členom 3 BhV so člani družine upravičenca, ki so upravičeni do pomoči, zakonec in vzdrževani otroki, ne pa tudi oseba, s katero je upravičenec sklenil registrirano partnersko skupnost.

               13

               Člen 1 BBhV določa:
               „Ta uredba ureja dodelitev pomoči za primere, ki jih določa zakon. Pomoč dopolnjuje osebno zdravstveno zavarovanje, ki se praviloma krije iz tekočih prejemkov.“

               14

               Člen 2 BBhV določa:
               „Upravičenci do pomoči
               (1)   Če določbe v poglavjih od 2 do 5 ne določajo nasprotno, so do pomoči upravičeni vsi, ki so ob izplačilu

                        1.

                        javni uslužbenci,

                        2.

                        upravičeni do pokojnine javnega uslužbenca ali

                        3.

                        nekdanji javni uslužbenci.

                  (2)   Za dodelitev pomoči se zahteva tudi, da je upravičenec že upravičen do plačil, kot so plača, plača zaposlenih v javni upravi, nagrada pripravniku, pokojnina, prehodno nadomestilo, vdovska pokojnina, preživnina […] ali začasno nadomestilo […]. Pravica do pomoči se v primeru neplačanega dopusta, ki se vzame na podlagi Sonderurlaubsverordnung (uredba o posebnih oblikah dopusta) ohrani, če ta dopust ne traja več kot en mesec.
               […]“

               15

               Člen 4 BBhV določa upoštevne družinske člane:
               „Zakonec, katerega dohodki ne presegajo […] 17.000 EUR, je upošteven za pomoč.
               […]“

               16

               Člen 46 BBhV z naslovom „Izračun pomoči“ določa:
               „(1)   Pomoč se dodeli kot odstotek (izračunska stopnja) od upoštevnih stroškov, ki so nastali upravičencem do pomoči in upoštevnim članom njihove družine. […]
               (2)   Če v poglavju 3 ni določeno drugače, je izračunska stopnja:

                        1.

                        50 % za upravičenca,

                        2.

                        70 % za upravičence do pokojnine, razen sirot,

                        3.

                        70 % za upoštevnega zakonca,

                        4.

                        80 % za upoštevne otroke in sirote.

                        (3)

                        Če je upošteven več kot en otrok, je izračunska stopnja za upravičenca 70 %. […]“

               17

               Člen 80(1), tretji stavek, BBG je bil spremenjen z zakonom z dne 14. novembra 2011 (BGBl. I, str. 2219) z veljavo za nazaj od 1. januarja 2009 in od takrat med družinske člane, ki so upravičeni do zadevne pomoči, vključuje življenjske partnerje. Člena 4(1) in 46(2), točka 3, BBhV sta bila prav tako spremenjena v tem smislu z veljavo za nazaj od 14. februarja 2009.

         Spori o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

               18

               Tožeči stranki v postopku v glavni stvari v zadevah C-124/11 in C-125/11, javna uslužbenca, sta pri Bundesrepublik Deutschland brez uspeha zaprosili za pomoč za kritje stroškov zdravljenja, ki sta jih decembra 2004 in novembra 2005 imela njuna življenjska partnerja v smislu LPartG.

               19

               Verwaltungsgericht Berlin (upravno sodišče Berlin) je s sodbama z dne 16. junija in 26. maja 2009 ugodilo tožbama, ki sta bili vloženi zoper ti zavrnitvi, kar je obrazložilo s tem, da čeprav pravica do zadevne pomoči ne izhaja iz BhV, ker ta med družinske člane, ki so za to upoštevni, ne vključuje življenjskih partnerjev, pa kljub temu izhaja iz Direktive 2000/78.

               20

               To sodišče je namreč ugotovilo, da je v skladu s sodno prakso Sodišča (sodba z dne 1. aprila 2008 v zadevi Maruko, C-267/06, ZOdl., str. I-1757) ni nobenega dvoma, da je tudi pomoč javnim uslužbencem ob bolezni mogoče opredeliti kot „plačilo“ v smislu te direktive. V zvezi s tem je poudarilo, da je zadevna pomoč zagotovljena le na podlagi zaposlitve, in ne kot izplačilo iz splošnega javnega sistema socialne varnosti ali socialnega zavarovanja, kot izhaja iz povezanosti med zadevno pomočjo in plačo, odmerjeno glede na položaj.

               21

               Tožeča stranka v postopku v glavni stvari v zadevi C-143/11, upokojen zvezni javni uslužbenec, je julija 2006 zaprosila za zadevno pomoč za življenjskega partnerja, ki jo je tožena stranka v postopku v glavni stvari zavrnila.

               22

               Tožbi tožeče stranke v postopku v glavni stvari za ugotovitev, da je treba življenjskega partnerja glede zadevne pomoči obravnavati kot zakonca, na prvo- in drugostopenjskem sodišču ni bilo ugodeno. Pritožbeno sodišče je med drugim štelo, da Direktiva 2000/78 ni bila kršena, saj tožeča stranka glede izplačila zadevne pomoči za življenjskega partnerja ni v takem položaju, ki bi ga bilo mogoče primerjati s položajem zakonca.

               23

               V treh postopkih v glavni stvari so stranke, katerih predlogom z zadevnimi sodbami ni bilo ugodeno, pri Bundesverwaltungsgericht (zveznem upravnem sodišču) vložile revizijo.

               24

               Predložitveno sodišče ugotavlja, da v skladu z BhV tožeče stranke v vseh treh postopkih v glavni stvari ne morejo uveljavljati pravice do zadevne pomoči, ker njihovi življenjski partnerji drugače od zakonca ne spadajo med družinske člane, ki so upoštevni za pomoč.

               25

               Predložitveno sodišče poleg tega ugotavlja, da bi tožeče stranke v postopku v glavni stvari imele pravico do pomoči, za katero so zaprosile, če bi zadevna pomoč spadala na področje uporabe Direktive 2000/78. Na podlagi te direktive je določeno enako obravnavanje javnih uslužbencev, ki imajo življenjske partnerje, in tistih, ki so poročeni, ker sta glede zaprošene dajatve, to je pomoči javnim uslužbencem ob bolezni, položaj življenjskega partnerja na eni strani in položaj zakonca na drugi primerljiva.

               26

               To sodišče kljub temu hkrati izraža dvome o tem, ali je treba zadevno pomoč opredeliti kot sestavni del plačila v smislu člena 157 PDEU, za katero bi v tem primeru veljala Direktiva 2000/78, ali kot dajatev iz splošnega javnega sistema socialne varnosti ali socialnega zavarovanja, ali kot primerljivo dajatev, ki je izključena s področja uporabe te direktive.

               27

               Predložitveno sodišče v zvezi s tem poudarja, da merila, ki jih je določilo Sodišče glede pokojninskih sistemov, za razlikovanje med pokojninami iz poklicnih sistemov in dajatvami iz državnih sistemov socialne varnosti, glede zadevne pomoči niso v celoti izpolnjena. Poleg tega meni, da ta merila niso uporabna v okviru sistemov zavarovanja za primer bolezni.

               28

               Zaradi teh okoliščin je Bundesverwaltungsgericht prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „Ali se Direktiva 2000/78/ES o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu uporablja za nacionalne predpise glede izplačila pomoči javnim uslužbencem za primer bolezni (‚Beihilfe‘)?“

         Vprašanje za predhodno odločanje

               29

               Predložitveno sodišče z vprašanjem za predhodno odločanje, ki je enako v vseh zadevah v glavni stvari, v bistvu sprašuje, ali pomoč javnim uslužbencem ob bolezni, kot je pomoč javnim uslužbencem Bundesrepublik Deutschland na podlagi zakona o zveznih javnih uslužbencih, spada na področje uporabe Direktive 2000/78.

               30

               V skladu s členom 3(1)(c) in (3) Direktive 2000/78 se ta uporablja za vse osebe, bodisi v javnem bodisi v zasebnem sektorju, vključno z javnimi telesi, med drugim glede plačila, in se ne uporablja v zvezi s plačili kakršne koli vrste iz državnih programov, vključno s sistemom socialne varnosti ali socialnega zavarovanja.

               31

               Kot je Sodišče presodilo, je treba področje uporabe Direktive 2000/78 ob upoštevanju členov 3(1)(c) in (3) v povezavi z uvodno izjavo 13 te direktive razumeti tako, da ne zajema sistemov socialnega zavarovanja in socialnega varstva, katerih ugodnosti se ne štejejo za „plačilo“ v smislu opredelitve tega pojma, ki velja pri uporabi člena 157 PDEU (zgoraj navedena sodba Maruko, točka 41, in sodba z dne 10. maja 2011 v zadevi Römer, C-147/08, ZOdl., str. I-3591, točka 32).

               32

               Torej člena 3(3) Direktive 2000/78 ni mogoče razlagati tako, da denarna dajatev javnemu uslužbencu ob bolezni, ki je plačilo v smislu člena 157 PDEU, ne spada na področje uporabe te direktive (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Römer, točka 33).

               33

               Treba je torej ugotoviti, ali je mogoče denarno dajatev, ki se dodeli v okviru ureditve varstva za primer bolezni, kot je ta za nemške zvezne javne uslužbence, izenačiti s „plačilom“ v smislu člena 157 PDEU.

               34

               V skladu s členom 157(2) PDEU je treba pojem „plačilo“ razlagati tako, da pomeni običajno osnovno ali minimalno mezdo ali plačo ter kakršne koli druge prejemke v denarju ali v naravi, ki jih delavec prejme iz naslova zaposlitve neposredno ali posredno od svojega delodajalca.

               35

               Prvič, glede vsebinskega vidika plačila je treba ugotoviti, da je treba v skladu s sodno prakso Sodišča pojem „plačilo“ v smislu člena 157 PDEU razlagati široko. Tako zajema zlasti vse sedanje ali prihodnje prejemke v denarju ali naravi, ki jih delavec zaradi zaposlitve prejme od delodajalca, čeprav le posredno, in ne glede na to, ali jih prejme na podlagi pogodbe o zaposlitvi, zakonskih določb ali na prostovoljni podlagi (glej sodbi z dne 4. junija 1992 v zadevi Bötel, C-360/90, Recueil, str. I-3589, točka 12, in z dne 9. februarja 1999 v zadevi Seymour-Smith in Perez, C-167/97, Recueil, str. I-623, točka 29).

               36

               Denarna dajatev, kot je pomoč ob bolezni za nemške zvezne javne uslužbence, s katero se krije od 50 do 80 % upoštevnih stroškov zdravljenja, ki so nastali javnemu uslužbencu ali določenim članom njegove družine, je torej po vsebini zajeta s pojmom „plačilo“ v smislu člena 157 PDEU.

               37

               Drugič, treba je ugotoviti, ali se zadevna pomoč dodeli javnemu uslužbencu zaradi zaposlitve. V skladu s sodno prakso je namreč za ugotovitev, ali dajatev spada na področje uporabe člena 157 PDEU, lahko odločilno le to, ali je bila javnemu uslužbencu dodeljena na podlagi delovnega razmerja, zlasti zato ker iz samega besedila te določbe izhaja edino to merilo (glej v zvezi s starostno pokojnino zgoraj navedeno sodbo Maruko, točka 46 in navedena sodna praksa).

               38

               Posebna merila, ki jih je Sodišče določilo za ugotovitev, ali je starostna pokojnina plačilo v smislu člena 157 PDEU – zlasti merilo, da je ta pokojnina neposredno odvisna od dosežene delovne dobe in se izračuna na podlagi zadnje plače (glej zgoraj navedeno sodbo Maruko, točka 48 in navedena sodna praksa) – glede dajatve, kot je ta iz postopka v glavni stvari, katere namen ni, da se osebi po prenehanju delovnega razmerja zagotovi drug dohodek, ampak kritje stroškov zdravljenja, ki so nastali med trajanjem tega razmerja ali po njem, niso upoštevna.

               39

               Kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 45 sklepnih predlogov, obstaja v obravnavanih primerih vzročna prvina, omenjena v točki 37 te sodbe. Do zadevne pomoči so namreč upravičeni samo nemški zvezni javni uslužbenci ali nekdanji nemški zvezni javni uslužbenci, ki so zaradi delovnega razmerja z državo posebna skupina delavcev (glej v tem smislu sodbo z dne 13. novembra 2008 v zadevi Komisija proti Italiji, C-46/07, točka 40 in navedena sodna praksa). Navedena pomoč je prav tako nerazdružljivo povezana s položajem nemškega zveznega javnega uslužbenca in je, kot določa člen 2(2) BBhV, odvisna od tega, da upravičenec prejema plačilo ali kako nadomestno dajatev. Povezava med zadevno pomočjo in delovnim razmerjem izhaja tudi iz dejstva, da je v skladu s tem določilom javni uslužbenec, ki je na neplačanem dopustu, ne more uveljavljati, če dopust traja več kot en mesec.

               40

               Tretjič, iz besedila člena 157 PDEU je razvidno, da dajatev, ki jo delavec prejme zaradi zaposlitve, ni „plačilo“ v smislu te določbe, če je delavec ne prejme od delodajalca.

               41

               Okoliščina v zvezi z zadevami v glavni stvari, ki jo poudarja predložitveno sodišče, namreč, da je zadevna pomoč določena z zakonom in da ne dopolnjuje socialne dajatve, ki bi bila zagotovljena na podlagi splošnih pravil, ne more ovreči opredelitve te pomoči za plačilo, povezano z dajatvijo, ki jo država kot delodajalka plačuje na podlagi delovnega razmerja (glej v tem smislu sodbe z dne 28. septembra 1994 v zadevi Beune, C-7/93, Recueil, str. I-4471, točke od 26 do 29 in 37; z dne 29. novembra 2001 v zadevi Griesmar, C-366/99, Recueil, str. I-9383, točka 37, in z dne 12. septembra 2002 v zadevi Niemi, C-351/00, Recueil, str. I-7007, točki 41 in 42).

               42

               Iz podatkov, ki so jih predložile tožeče stranke v postopkih v glavni stvari in Bundesrepublik Deutschland v odgovoru na pisno vprašanje Sodišča, je razvidno, da zadevno pomoč plačuje pristojni upravni organ države kot delodajalec iz naslova izdatkov za zaposlene, in ne iz proračuna za socialno varnost. Nacionalno sodišče mora kljub temu preveriti, ali je dejansko tako.

               43

               Glede na zgoraj navedeno je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 3(1)(c) in (3) Direktive 2000/78 razlagati tako, da pomoč javnim uslužbencem ob bolezni, kot je priznana javnim uslužbencem Bundesrepublik Deutschland na podlagi zakona o zveznih javnih uslužbencih, spada na področje uporabe navedene direktive, če je za financiranje te pomoči odgovorna država kot delodajalka v javnem sektorju, kar pa mora preveriti nacionalno sodišče.

         Stroški

               44

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

                     Člen 3(1)(c) in (3) Direktive Sveta 2000/78/ES z dne 27. novembra 2000 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu je treba razlagati tako, da pomoč javnim uslužbencem ob bolezni, kot je priznana javnim uslužbencem Bundesrepublik Deutschland na podlagi Bundesbeamtengesetz (zakon o zveznih javnih uslužbencih) spada na področje uporabe navedene direktive, če je za financiranje te pomoči odgovorna država kot delodajalka v javnem sektorju, kar pa mora preveriti nacionalno sodišče.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča z dne 10. julija 1986. # Kraljevina Belgija proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Državne pomoči. # Zadeva 234/84.


Sodba Sodišča z dne 14. julija 1998. # Gianni Bettati proti Safety Hi-Tech Srl. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Pretura circondariale di Avezzano - Italija. # Zadeva C-341/95.


title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 8. marca 2011.#Gerardo Ruiz Zambrano proti Office national de l’emploi (ONEm).#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: tribunal du travail de Bruxelles - Belgija.#Državljanstvo Unije - Člen 20 PDEU - Podelitev pravice do prebivanja v skladu s pravom Unije mladoletnemu otroku na ozemlju države članice, katere državljanstvo ima ta otrok, neodvisno od njegovega predhodnega izvajanja pravice do gibanja na ozemlju držav članic - Podelitev, v istih okoliščinah, izpeljane pravice do prebivanja predniku, državljanu tretje države, ki vzdržuje mladoletnega otroka - Vpliv pravice do prebivanja mladoletnega otroka na zahteve, ki jih mora z vidika delovnega prava izpolniti prednik tega mladoletnika, ki je državljan tretje države.#Zadeva C-34/09.

text:
      Zadeva C-34/09
      Gerardo Ruiz Zambrano
      proti
      Office national de l’emploi (ONEm)
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo tribunal du travail de Bruxelles)
      „Državljanstvo Unije – Člen 20 PDEU – Podelitev pravice do prebivanja v skladu s pravom Unije mladoletnemu otroku na ozemlju države članice, katere državljanstvo
         ima ta otrok, neodvisno od njegovega predhodnega izvajanja pravice do gibanja na ozemlju držav članic – Podelitev izpeljane pravice do prebivanja predniku, državljanu tretje države, ki vzdržuje mladoletnega otroka, v enakih okoliščinah
         – Vpliv pravice do prebivanja mladoletnega otroka na zahteve, ki jih mora z vidika delovnega prava izpolniti prednik tega mladoletnika,
         ki je državljan tretje države“

      Povzetek sodbe
      Državljanstvo Unije – Določbe pogodbe DEU – Področje osebne uporabe – Mladoletni državljan države članice, ki ni nikoli uresničeval
            pravice do prostega gibanja – Vključitev
      (člen 20 PDEU)
      Člen 20 PDEU je treba razlagati tako, da nasprotuje temu, da država članica, prvič, državljanu tretje države, ki vzdržuje
         svoje mladoletne otroke, ki so državljani Unije, zavrne prebivanje v državi članici, v kateri imajo ti stalno prebivališče
         in katere državljani so, in drugič, temu državljanu tretje države zavrne izdajo delovnega dovoljenja, ker bi taki odločbi
         tem otrokom onemogočili dejansko uresničevanje bistva pravic, ki so podeljene s statusom državljana Unije.

      Status državljana Unije je namreč zasnovan kot temeljni status državljanov držav članic. Taka zavrnitev prebivanja pa bi povzročila,
         da bi bili navedeni otroci, državljani Unije, prisiljeni zapustiti ozemlje Unije zato, da bi spremljali starše. Če poleg tega
         taki osebi še ne bi bilo izdano delovno dovoljenje, bi ta tvegala, da ne bo imela zadostnih sredstev za lastno preživljanje
         in preživljanje svoje družine, kar bi prav tako povzročilo, da bi bili njeni otroci, državljani Unije, prisiljeni zapustiti
         ozemlje Unije. V teh okoliščinah navedeni državljani Unije ne bi mogli uresničevati pravic, ki so podeljene s statusom državljana
         Unije.

      (Glej točke 41, 44 in 45 ter izrek.)

SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 8. marca 2011(*)

      „Državljanstvo Unije – Člen 20 PDEU – Podelitev pravice do prebivanja v skladu s pravom Unije mladoletnemu otroku na ozemlju države članice, katere državljanstvo
         ima ta otrok, neodvisno od njegovega predhodnega izvajanja pravice do gibanja na ozemlju držav članic – Podelitev izpeljane pravice do prebivanja predniku, državljanu tretje države, ki vzdržuje mladoletnega otroka, v enakih okoliščinah
         – Vpliv pravice do prebivanja mladoletnega otroka na zahteve, ki jih mora z vidika delovnega prava izpolniti prednik tega mladoletnika,
         ki je državljan tretje države“

      V zadevi C‑34/09,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo tribunal du travail de
         Bruxelles (Belgija) z odločbo z dne 19. decembra 2008, ki je prispela na Sodišče 26. januarja 2009, v postopku

      Gerardo Ruiz Zambrano
      proti
      Office national de l’emploi (ONEm),

      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues (poročevalec), K. Lenaerts, J.-C. Bonichot, A. Rosas,
         M. Ilešič, J. Malenovský, U. Lõhmus, E. Levits, A. Ó Caoimh, L. Bay Larsen, sodniki, in M. Berger, sodnica,

      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodna tajnica: R. Şereş, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 26. januarja 2010,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –      za G. Ruiza Zambrana P. Robert, odvetnik,
      –      za belgijsko vlado C. Pochet, zastopnica, skupaj s F. Motulskyjem in K. de Haesom, odvetnikoma,
      –      za dansko vlado B. Weis Fogh, zastopnica,
      –        za nemško vlado M. Lumma in N. Graf Vitzthum, zastopnika,
      –      za Irsko D. O’Hagan, zastopnik, skupaj z D. Conlanom Smythom, barrister,
      –        za grško vlado S. Vodina, T. Papadopoulou in M. Michelogiannaki, zastopnice,
      –        za francosko vlado A. Czubinski, zastopnica,
      –      za nizozemsko vlado C. Wissels, M. de Grave in J. Langer, zastopniki,
      –      za avstrijsko vlado E. Riedl, zastopnik,
      –      za poljsko vlado M. Dowgielewicz, nato M. Szpunar, zastopnika,
      –      za Evropsko komisijo D. Maidani in M. Wilderspin, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 30. septembra 2010,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 12 ES, 17 ES in 18 ES ter členov 21, 24 in 34 Listine Evropske
         unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina o temeljnih pravicah).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med G. Ruizom Zambranom, kolumbijskim državljanom, in Office national de l’emploi
         (ONEm) v zvezi s tem, da zadnji prvemu ni priznal upravičenosti do nadomestil za brezposelnost v skladu z belgijsko zakonodajo.

       Pravni okvir
       Pravo Unije
      3        Člen 3(1) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2004/38/ES z dne 29. aprila 2004 o pravici državljanov Unije in njihovih
         družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, ki spreminja Uredbo (EGS) št. 1612/68 in razveljavlja
         Direktive 64/221/EGS, 68/360/EGS, 72/194/EGS, 73/148/EGS, 75/34/EGS, 75/35/EGS, 90/364/EGS, 90/365/EGS in 93/96/[EGS] (UL
         L 158, str. 77, in popravki v UL 2004, L 229, str. 35, in UL 2005, L 197, str. 34), določa:

      „Ta direktiva se uporablja za vse državljane Unije, ki se preselijo ali prebivajo v državi članici razen v tisti državi, katere
         državljani so, in za njihove družinske člane, kot opredeljene v točki 2 člena 2, ki jih spremljajo ali se jim pridružijo.“

       Nacionalno pravo
       Zakonik o belgijskem državljanstvu
      4        Člen 10, prvi odstavek, zakonika o belgijskem državljanstvu (Moniteur belge z dne 12. julija 1984, str. 10095) v različici, ki je veljala v času dejanskega stanja v postopku v glavni stvari (v nadaljevanju:
         zakonik o belgijskem državljanstvu), določa:

      „Belgijec je vsak otrok, rojen v Belgiji, ki bi bil kadar koli pred osemnajstim letom starosti ali ob priznanju popolne poslovne
         sposobnosti pred to starostjo oseba brez državljanstva, če ne bi imel belgijskega državljanstva.“

       Kraljeva uredba z dne 25. novembra 1991
      5        Člen 30, prvi odstavek, kraljeve uredbe z dne 25. novembra 1991 o pravilih glede brezposelnosti (Moniteur belge z dne 31. decembra 1991, str. 29888) določa:

      „Za upravičenost do nadomestil za brezposelnost mora delavec, zaposlen za poln delovni čas, dopolniti naslednje število delovnih
         dni:

      […]
      2.      468 v 27 mesecih pred vložitvijo zahteve [za nadomestila za brezposelnost], če je delavec star več kot 36 in manj kot 50 let;
      […]“
      6        Člen 43(1) te kraljeve uredbe določa:

      „Brez poseganja v predhodne določbe je tuj delavec ali delavec brez državljanstva upravičen do nadomestila za brezposelnost,
         če spoštuje zakonodajo o tujcih in zaposlovanju tuje delovne sile.

      Delo v Belgiji se upošteva le, če je v skladu z zakonodajo o zaposlovanju tuje delovne sile.
      […]“
      7        Člen 69(1) te kraljeve uredbe določa:

      „Tuje brezposelne osebe ali brezposelne osebe brez državljanstva morajo za upravičenost do nadomestila za brezposelnost izpolnjevati
         zahteve iz zakonodaje o tujcih in zaposlovanju tuje delovne sile.“

       Uredba-zakon z dne 28. decembra 1944
      8        Člen 7(14) uredbe-zakona z dne 28. decembra 1944 o socialni varnosti delavcev (Moniteur belge z dne 30. decembra 1944), dodan s programskim zakonom z dne 2. avgusta 2002 (Moniteur belge z dne 29. avgusta 2002, str. 38408), določa:

      „Tuj delavec ali delavec brez državljanstva je upravičen do nadomestila za brezposelnost le, če v času vložitve zahtevka za
         nadomestilo za brezposelnost spoštuje zakonodajo o prebivanju in zaposlovanju tuje delovne sile.

      Delo, ki ga tuji delavec ali oseba brez državljanstva opravi v Belgiji, se upošteva pri ugotavljanju, ali izpolnjuje pogoje
         o stažu samo, če je bilo opravljeno v skladu z zakonodajo o zaposlovanju tuje delovne sile.

      […]“
       Zakon z dne 30. aprila 1999
      9        Člen 4(1) zakona z dne 30. aprila 1999 o zaposlovanju tujih delavcev (Moniteur belge z dne 21. maja 1999, str. 17800) določa:

      „Delodajalec, ki želi zaposliti tujega delavca, mora prej od pristojnega organa pridobiti delovno dovoljenje.
      Delodajalec lahko storitve tega delavca uporablja le v okviru omejitev, določenih s tem dovoljenjem.
      Kralj lahko v primerih, ki jih sam določi, odstopi od prvega pododstavka.“
      10      Člen 7 navedenega zakona določa:

      „Kralj lahko z uredbo, o kateri razpravlja svet ministrov, kategorije tujih delavcev, ki jih sam določi, oprosti obveznosti
         pridobitve delovnega dovoljenja.

      Delodajalci tujih delavcev iz prejšnjega pododstavka so oproščeni obveznosti pridobitve dovoljenja za zaposlitev.“
       Kraljeva uredba z dne 9. junija 1999
      11      Člen 2(2) kraljeve uredbe z dne 9. junija 1999 o izvrševanju zakona z dne 30. aprila 1999 o zaposlovanju tujih delavcev (Moniteur belge z dne 26. junija 1999, str. 24162) določa:

      „Pridobitve delovnega dovoljenja so oproščeni:
      […]
      2.      zakonec belgijskega državljana in, pod pogojem, da se pridejo nastanit ali se nastanijo pri enem od njiju:
      (a)      potomci, ki so stari manj kot 21 let ali vzdrževani potomci belgijskega državljana ali njegovega zakonca;
      (b)      vzdrževani predniki belgijskega državljana ali njegovega zakonca;
      (c)      zakonec oseb iz točk (a) in (b);
      […]“
       Zakon z dne 15. decembra 1980
      12      Člen 9 zakona z dne 15. decembra 1980 o vstopu tujcev na belgijsko ozemlje, njihovem prebivanju, opravljanju dejavnosti in
         izgonu tujcev (Moniteur belge z dne 31. decembra 1980, str. 14584) v različici, ki jo je treba uporabiti v zadevi v glavni stvari (v nadaljevanju: zakon
         z dne 15. decembra 1980), določa:

      „Tujcu, za katerega ni mogoče uporabiti nobenega od primerov, določenih v členu 10, mora prebivanje v Kraljevini po roku,
         določenem v členu 6, dovoliti minister ali njegov pooblaščenec.

      Razen če mednarodna pogodba, zakon ali kraljeva uredba ne določajo drugače, mora tujec za to dovoljenje zaprositi pri diplomatskem
         ali konzularnem predstavništvu, pristojnem za kraj njegovega stalnega ali dejanskega prebivališča.

      V izrednih okoliščinah lahko tujec za to dovoljenje zaprosi pri županu kraja, kjer prebiva, ta pa bo to vlogo posredoval ministru
         ali njegovemu pooblaščencu. V tem primeru bo izdano v Belgiji.“

      13      Člen 40 istega zakona določa:

      „1.      Za tujca ES se, brez poseganja v določbe uredb Sveta [Evropske unije] in Komisije Evropskih skupnosti in v ugodnejše določbe,
         na katere bi se lahko skliceval, uporabljajo naslednje določbe.

      2. V tem zakonu tujec ES pomeni vsakega državljana države članice Evropskih skupnosti, ki prebiva v Kraljevini ali tja potuje
         in ki:

      (1)      tam izvršuje ali namerava izvrševati dejavnost kot zaposlena ali samozaposlena oseba, ali
      (2)      je tam uporabnik storitev oziroma to namerava postati, ali
      (3)      tam izvršuje oziroma namerava izvrševati pravico ostati, ali
      (4)      tam izvršuje oziroma namerava izvrševati pravico do prebivanja po prenehanju opravljanja poklicne dejavnosti v Skupnosti,
         ali

      (5)      tam opravlja oziroma namerava kot glavno dejavnost opravljati poklicno izobraževanje v priznani izobraževalni ustanovi, ali
      (6)      ne spada v nobeno skupino iz točk od 1 do 5.
      3.      Če ta zakon ne določa drugače, so s tujcem ES iz odstavka 2, točke od (1) do (3), izenačene naslednje osebe ne glede na svoje
         državljanstvo, če se pridejo nastanit ali se nastanijo z njim:

      (1)      njegov zakonec, ali
      (2)      njegovi potomci ali potomci njegovega zakonca, ki so stari manj kot 21 let ali njuni vzdrževani potomci, ali
      (3)      njegovi vzdrževani predniki ali vzdrževani predniki njegovega zakonca, ali
      (4)      zakonec oseb iz točk 2 in 3.
      4.      Če ta zakon ne določa drugače, so s tujcem ES iz odstavka 2, točki (4) in (6), izenačene naslednje osebe ne glede na svoje
         državljanstvo, če se pridejo nastanit ali se nastanijo z njim:

      (1)      njegov zakonec, ali
      (2)      njegovi vzdrževani potomci ali vzdrževani potomci njegovega zakonca, ali
      (3)      njegovi vzdrževani predniki ali vzdrževani predniki njegovega zakonca, ali
      (4)      zakonec oseb iz točk 2 in 3.
      5.      Če ta zakon ne določa drugače, so s tujcem ES iz [odstavka] 2, [točka] (5), izenačeni njegov zakonec in njegovi otroci ali
         otroci njegovega zakonca, ki jih vzdržujeta, ne glede na njihovo državljanstvo, če se pridejo nastanit ali se nastanijo z
         njim.

      6.      S tujcem ES je prav tako izenačen zakonec Belgijca, ki se pride nastanit ali se nastani z njim, ter njuni potomci, ki so stari
         manj kot 21 let ali so vzdrževani družinski člani, njuni predniki, ki jih vzdržujeta, in zakonec teh potomcev ali teh prednikov,
         ki se pridejo nastanit oziroma se nastanijo z njima.“

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      14      G. Ruiz Zambrano je 14. aprila 1999 zaprosil za azil v Belgiji, kamor je vstopil z vizumom, ki ga je izdalo belgijsko veleposlaništvo
         v Bogoti (Kolumbija). Februarja 2000 je njegova žena, ki je tudi kolumbijska državljanka, v tej državi članici prav tako zaprosila
         za pridobitev statusa begunke.

      15      Belgijski organi so z odločbo z dne 11. septembra 2000 zavrnili njuni zahtevi, pri čemer pa je bila odredbi o zapustitvi ozemlja,
         ki jima je bila vročena, dodana klavzula o nevračanju v Kolumbijo, in sicer zaradi državljanske vojne, ki je potekala v tej
         državi.

      16      G. Ruiz Zambrano je 20. oktobra 2000 vložil zahtevo za ureditev svojega prebivanja na podlagi člena 9, tretji odstavek, zakona
         z dne 15. decembre 1980. V zahtevi se je skliceval na to, da se nikakor ne more vrniti v Kolumbijo, in na zelo resno poslabšanje
         razmer v tej državi, pri čemer je poudaril tudi svoja prizadevanja za integracijo v belgijsko družbo ter to, da se uči francoščine
         in da so njegovi otroci vpisani v otroški vrtec, pa tudi to, da v primeru vrnitve v Kolumbijo obstaja tveganje poslabšanja
         njegovega hudega posttravmatskega sindroma iz leta 1999, ki je posledica enotedenske ugrabitve njegovega otroka, ki je bil
         takrat star 3 leta.

      17      Z odločbo z dne 8. avgusta 2001 je bila ta zahteva zavrnjena. Zoper to odločbo je bila pri Conseil d’État vložena ničnostna
         tožba in zahteva za zadržanje izvršitve, Conseil d’État pa je zahtevo za zadržanje izvršitve zavrnil s sodbo z dne 22. maja 2003.

      18      G. Ruiz Zambrano in njegova žena sta imela od 18. aprila 2001 prijavljeno prebivališče v Schaerbeeku (Belgija). Tožeča stranka
         iz postopka v glavni stvari je 2. oktobra 2001, ko še ni imela delovnega dovoljenja, sklenila pogodbo o zaposlitvi za nedoločen
         čas in poln delovni čas z družbo Plastoria, ki je začela veljati 1. oktobra 2001.

      19      Žena G. Ruiza Zambrana je 1. septembra 2003 rodila drugega otroka, Diega, ki je pridobil belgijsko državljanstvo v skladu
         s členom 10, prvi odstavek, zakonika o belgijskem državljanstvu, ker kolumbijsko državljanstvo zato, ker starši niso izrecno
         zaprosili za njegovo priznanje, na podlagi kolumbijskega zakona ni priznano otrokom, rojenim zunaj ozemlja Kolumbije.

      20      Iz predložitvene odločbe je še razvidno, da je imel G. Ruiz Zambrano v času rojstva svojega drugega otroka zaradi svoje poklicne
         dejavnosti dovolj sredstev za preživljanje. Za omenjeno dejavnost je namreč v skladu z veljavnimi plačilnimi lestvicami prejemal
         plačo, od katere so bili odbiti zakonsko določeni prispevki za socialno varnost, prispevke pa je plačal tudi delodajalec.

      21      Zakonca Ruiz Zambrano sta 9. aprila 2004 vložila novo zahtevo za ureditev prebivanja na podlagi člena 9, tretji odstavek,
         zakona z dne 15. decembra 1980, pri čemer sta kot nov element navedla rojstvo njunega drugega otroka ter se opirala na člen
         3 Protokola št. 4 h Konvenciji o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, ki naj bi preprečeval, da bi bil navedeni
         otrok prisiljen zapustiti ozemlje države, katere državljanstvo ima.

      22      Potem ko se je 26. avgusta 2005 rodil njun tretji otrok, Jessica, ki je tako kot njen brat Diego pridobila belgijsko državljanstvo,
         sta zakonca Ruiz Zambrano 2. septembra 2005 kot prednika belgijskega državljana vložila zahtevo za nastanitev, ki je temeljila
         na členu 40 zakona z dne 15. decembra 1980. Obema je bilo 13. septembra 2005 izdano potrdilo o prijavi prebivališča, ki je
         začasno omogočalo njuno prebivanje do 13. februarja 2006.

      23      Zahteva za nastanitev G. Ruiza Zambrana je bila 8. novembra 2005 zavrnjena, ker se ta „ne more sklicevati na uporabo člena
         40 zakona z dne 15. decembra 1980, saj ni upošteval zakonov svoje države in svojega otroka ni prijavil pri diplomatskih ali
         konzularnih organih, ampak je pravilno začel postopke, ki jih je imel na voljo za pridobitev belgijskega državljanstva [za
         tega otroka] in nato ureditev prebivanja na podlagi tega“. Zahteva za nastanitev njegove žene je bila 26. januarja 2006 zavrnjena
         iz istega razloga.

      24       G. Ruiz Zambrano ima od vložitve predloga za obnovo postopka, namreč od marca 2006, posebno dovoljenje za prebivanje, veljavno
         za ves čas obravnave njegovega predloga.

      25      G. Ruiz Zambrano je medtem, in sicer 10. oktobra 2005, postal brezposeln, kar je bilo povod za to, da je vložil prvo zahtevo
         za nadomestilo za brezposelnost, ki je bila zavrnjena z odločbo, ki mu je bila vročena 20. februarja 2006. Ta odločba je bila
         izpodbijana pred predložitvenim sodiščem s tožbo z dne 12. aprila 2006.

      26      V okviru preiskave v zvezi s tožbo zoper to odločbo je Office des Étrangers (urad za tujce) potrdil, da „zainteresirana stranka
         in njegova žena nista [mogla] opravljati nobene poklicne dejavnosti, vendar pa v zvezi z njima ne more biti sprejet noben
         ukrep izgona, saj obravnava njune zahteve za ureditev prebivanja še vedno poteka“.

      27      Med preiskavo, ki jo je direction générale du contrôle des lois sociales (generalni direktorat za nadzor socialnih zakonov)
         11. oktobra 2006 opravil na sedežu delodajalca G. Ruiza Zambrana, je bilo ugotovljeno, da je bil ta na delu. Z delom je moral
         prekiniti z delom. Naslednji dan je delodajalec G. Ruiza Zambrana s takojšnjim učinkom in brez odpravnine prekinil z njim
         sklenjeno pogodbo o zaposlitvi.

      28      Prošnja, ki jo je G. Ruiz Zambrano vložil za prejemanje nadomestila za brezposelnost za poln delovni čas od 12. oktobra 2006
         je bila zavrnjena z odločbo ONEm, vročeno 20. novembra 2006. Zoper to odločbo je bila prav tako 20. decembra 2006 vložena
         tožba pri predložitvenem sodišču.

      29      Tožeča stranka je 23. julija 2007 prejela obvestilo o odločbi Office des Étrangers, ki je kot nedopustno zavrnil zahtevo za
         ureditev prebivanja, vloženo 9. aprila 2004. Tožba zoper to odločbo pred Conseil du contentieux des étrangers (svet za spore
         v zvezi s tujci) je bila s sodbo z dne 8. januarja 2008 razglašena za brezpredmetno, glede na to, da je Office des Étrangers
         umaknil navedeno odločbo.

      30      Office des Étrangers je z dopisom z dne 25. oktobra 2007 G. Ruiza Zambrana obvestil, da je predlog za obnovo postopka, ki
         ga je marca 2006 vložil zoper odločbo o zavrnitvi zahteve za nastanitev z dne 2. septembra 2005, treba ponovno vložiti v roku
         30 dni od vročitve navedenega dopisa, in sicer v obliki ničnostne tožbe pri Conseil du contentieux des étrangers.

      31      G. Ruiz Zambrano je 19. novembra 2007 vložil to zahtevo, ki temelji, najprej, na neobstoju „pravnega konstrukta“, ki se mu
         očita v navedeni odločbi, pri čemer poudarja, da do pridobitve belgijskega državljanstva njegovih mladoletnih otrok, rojenih
         v Belgiji, ni prišlo na podlagi katerega koli dejanja, ki bi ga on storil v zvezi s tem, temveč na podlagi uporabe belgijske
         zakonodaje. G. Ruiz Zambrano poleg tega navaja kršitev členov 2 in 7 Direktive 2004/38 ter kršitev člena 8 Konvencije o varstvu
         človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane v Rimu 4. novembra 1950 (v nadaljevanju: EKČP), in člena 3(1) Protokola
         št. 4 k tej konvenciji.

      32      Belgijska vlada v pisnih stališčih, ki jih je predložila Sodišču, navaja, da ima G. Ruiz Zambrano od 30. aprila 2009 začasno
         pravico do prebivanja, ki se lahko podaljša, dokler ni določeno drugače, in da bi moral imeti delovno dovoljenje C na podlagi
         navodil ministra za migracijsko in azilno politiko z dne 26. marca 2009 o uporabi prejšnjega člena 9, tretji odstavek, in
         člena 9a zakona z dne 15. decembra 1980.

      33      Iz predložitvene odločbe je razvidno, da se odločbi, ki sta predmet postopka v glavni stvari – s katerima ONEm G. Ruizu Zambranu
         ni priznal pravice do nadomestil za brezposelnost, najprej med obdobji začasne brezposelnosti po 10. oktobru 2005 in nato
         po 12. oktobru 2006, ko je izgubil zaposlitev – opirata izključno na ugotovitev, da število delovnih dni, ki jih ta navaja
         kot dobo, ki se zahteva za brezposelne osebe njegove starostne kategorije, in sicer 468 dni dela v 27 mesecih pred zahtevkom
         za nadomestila za brezposelnost, ni bilo opravljenih v skladu z zakonodajo, ki se nanaša na prebivanje tujcev in zaposlovanje
         tuje delovne sile.

      34      G. Ruiz Zambrano pred predložitvenim sodiščem spodbija to argumentacijo, pri čemer zlasti trdi, da ima pravico do prebivanja
         neposredno na podlagi Pogodbe ES oziroma da ima vsaj izvedeno pravico do prebivanja, ki je bila s sodbo z dne 19. oktobra 2004
         v zadevi Zhu in Chen (C‑200/02, ZOdl., str. I‑9925) priznana prednikom mlajšega otroka, državljana države članice, in da je
         bil zato oproščen obveznosti delovnega dovoljenja.

      35      V teh okoliščinah je tribunal du travail de Bruxelles prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali členi 12 [ES], 17 [ES] in 18 [ES], ali eden od njih ali več, obravnavani ločeno ali skupaj, podeljujejo državljanu Unije
         pravico do prebivanja na ozemlju države članice, katere državljanstvo ima, ne glede na to, ali je predhodno izvrševal pravico
         do gibanja na ozemlju držav članic?

      2.      Ali je treba člene 12 [ES], 17 [ES] in 18 [ES] v povezavi z določbami členov 21, 24 in 34 Listine o temeljnih pravicah razlagati
         tako, da kadar je državljan mladoletni otrok, ki ga vzdržuje prednik, državljan tretje države, pravica do prostega gibanja
         in prebivanja na ozemlju držav članic, ki je brez diskriminacije glede na državljanstvo priznana vsem državljanom Unije, pomeni,
         da mora biti temu otroku zagotovljena pravica do prebivanja na ozemlju države članice, v kateri prebiva in katere državljanstvo
         ima, ne glede na to, ali je sam ali prek svojega zakonitega zastopnika predhodno izvajal pravico do gibanja, in tej pravici
         do prebivanja dodati polni učinek, katerega nujnost je priznala sodna praksa Skupnosti [(zgoraj navedena sodba Zhu in Chen)],
         tako da se predniku, državljanu tretje države, ki vzdržuje tega otroka ter ima zadostna sredstva in zdravstveno zavarovanje,
         podeli izvedeno pravico do prebivanja, do katere bi bil ta državljan tretje države upravičen, če bi bil mladoletni otrok,
         ki ga vzdržuje, državljan Unije, ki nima državljanstva države članice, v kateri prebiva?

      3.      Ali je treba člene 12 [ES], 17 [ES] in 18 [ES] v povezavi z določbami členov 21, 24 in 34 Listine o temeljnih pravicah razlagati
         tako, da mora pravica mladoletnega otroka, ki je državljan države članice, do prebivanja na ozemlju, na katerem prebiva, vključevati
         odobritev oprostitve delovnega dovoljenja predniku, državljanu tretje države, ki tega mladoletnega otroka vzdržuje in ki –
         če se v notranjem pravu države članice, v kateri prebiva, ne bi zahtevalo delovno dovoljenje – z opravljanjem plačanega dela,
         iz katerega plačuje prispevke za socialno varnost v tej državi [članici], izpolnjuje pogoja zadostnih sredstev in obstoja
         zdravstvenega zavarovanja, da bi pravica tega otroka do prebivanja imela polni učinek, ki ga je sodna praksa Skupnosti [(zgoraj
         navedena sodba Zhu in Chen)] priznala mladoletnemu otroku, evropskemu državljanu, ki ima državljanstvo druge države članice,
         kot je tista, v kateri prebiva, in ga vzdržuje prednik, državljan tretje države?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
      36      Predložitveno sodišče z vprašanji, ki jih je treba obravnavati skupaj, v bistvu želi izvedeti, ali je treba določbe PDEU o
         državljanstvu Unije razlagati tako, da predniku, državljanu tretje države, ki vzdržuje svoje mladoletne otroke, zagotavljajo
         pravico do prebivanja v državi članici, katere državljanstvo imajo in v kateri prebivajo, ter mu dovolijo, da je oproščen
         delovnega dovoljenja v tej državi članici.

      37      Vse vlade, ki so Sodišču predložile stališča, in Evropska komisija trdijo, da položaj, kakršen je ta v primeru drugega in
         tretjega otroka G. Ruiza Zambrana, ko ta otroka prebivata v državi članici, katere državljanstvo imata, in nista nikoli zapustila
         te države članice, ne spada med položaje, ki jih določata svoboda gibanja in svoboda prebivanja, zagotovljeni s pravom Unije.
         Zato predpisov prava Unije, ki jih navaja predložitveno sodišče, ni mogoče uporabiti v sporu o glavni stvari.

      38      Nasprotno pa G. Ruiz Zambrano trdi, da uveljavljanje določb o državljanstvu Unije v zvezi z njegovima otrokoma Diegom in Jessico
         ne pomeni, da morata otroka zapustiti zadevno državo članico, ter da lahko on sam kot družinski član zahteva pravico do prebivanja
         in to, da je oproščen delovnega dovoljenja v tej državi članici.

      39      Takoj je treba ugotoviti, da se v skladu z odstavkom 1 člena 3 Direktive 2004/38, naslovljenim „Upravičenci“, ta uporablja
         za vse državljane Unije „ki se preselijo ali prebivajo v državi članici razen v tisti državi, katere državljani so, in za
         njihove družinske člane“. Zato navedene direktive ni mogoče uporabiti v položaju, kakršen je ta v zadevi v glavni stvari.

      40      Člen 20 PDEU daje vsaki osebi, ki ima državljanstvo ene od držav članic, status državljana Unije (glej zlasti sodbi z dne
         11. julija 2002 v zadevi D’Hoop, C‑224/98, Recueil, str. I‑6191, točka 27, in z dne 2. oktobra 2003 v zadevi Garcia Avello,
         C‑148/02, Recueil, str. I‑11613, točka 21). Ker imata drugi in tretji otrok tožeče stranke v postopku v glavni stvari belgijsko
         državljanstvo, pogoji za podelitev tega državljanstva pa so v pristojnosti zadevne države članice (glej v tem smislu sodbo
         z dne 2. marca 2010 v zadevi Rottmann, C‑135/08, ZOdl., str. I‑1449, točka 39), imata nesporno tak status (glej v tem smislu
         zgoraj navedeni sodbi Garcia Avello, točka 21, ter Zhu in Chen, točka 20).

      41      Sodišče je večkrat poudarilo, da je status državljana Unije zasnovan kot temeljni status državljanov držav članic (glej zlasti
         sodbi z dne 20. septembra 2001 v zadevi Grzelczyk, C‑184/99, Recueil, str. I‑6193, točka 31, in z dne 17. septembra 2002 v
         zadevi Baumbast in R, C‑413/99, Recueil, str. I‑7091, točka 82, ter zgoraj navedene sodbe Garcia Avello, točka 22, Zhu in
         Chen, točka 25, in Rottmann, točka 43).

      42      V teh okoliščinah člen 20 PDEU nasprotuje nacionalnim ukrepom, katerih učinek je, da državljanom Unije preprečujejo dejansko
         izvrševanje bistvene vsebine pravic, ki so jim podeljene zaradi statusa državljana Unije (glej v tem smislu zgoraj navedeno
         sodbo Rottmann, točka 42).

      43      Vendar pa bi zavrnitev prebivanja osebi, ki je državljan tretje države, v državi članici, kjer prebivajo njegovi mladoletni
         otroci, ki so državljani navedene države članice in ki jih vzdržuje, ter zavrnitev izdaje delovnega dovoljenja taki osebi
         imela tak učinek.

      44      Šteti je namreč treba, da bo taka zavrnitev prebivanja povzročila, da bodo navedeni otroci, državljani Unije, prisiljeni zapustiti
         ozemlje Unije zato, da bodo spremljali starše. Prav tako, če taki osebi ni izdano delovno dovoljenje, ta tvega, da ne bo imela
         zadostnih sredstev za lastno preživljanje in preživljanje svoje družine, kar bo prav tako povzročilo, da bodo njeni otroci,
         državljani Unije, prisiljeni ozemlje Unije zapustiti. V teh okoliščinah navedeni državljani Unije ne bi mogli izvrševati bistva
         pravic, ki so podeljene s statusom državljana Unije.

      45      Zato je treba na zastavljena vprašanja odgovoriti, da je treba člen 20 PDEU razlagati tako, da nasprotuje temu, da država
         članica, prvič, državljanu tretje države, ki vzdržuje svoje mladoletne otroke, ki so državljani Unije, zavrne prebivanje v
         državi članici, v kateri imajo ti stalno prebivališče in katere državljani so, in drugič, temu državljanu tretje države zavrne
         izdajo delovnega dovoljenja, ker bi taki odločbi tem otrokom onemogočili dejansko izvrševanje bistva pravic, ki so podeljene
         s statusom državljana Unije.

       Stroški
      46      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      Člen 20 PDEU je treba razlagati tako, da nasprotuje temu, da država članica, prvič, državljanu tretje države, ki vzdržuje
            svoje mladoletne otroke, ki so državljani Unije, zavrne prebivanje v državi članici, v kateri imajo ti stalno prebivališče
            in katere državljani so, in drugič, temu državljanu tretje države zavrne izdajo delovnega dovoljenja, ker bi taki odločbi
            tem otrokom onemogočili dejansko izvrševanje bistva pravic, ki so podeljene s statusom državljana Unije.
      Podpisi
      * Jezik postopka: francoščina.


Sodba Sodišča z dne 24. oktobra 1995. # Bayerische Motorenwerke AG proti ALD Auto-Leasing D GmbH. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesgerichtshof - Nemčija. # Zadeva C-70/93.


Sodba Sodišča z dne 17. novembra 1993. # Kazenski postopek proti Ohra Schadeverzekeringen NV. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Arrondissementsrechtbank Arnhem - Nizozemska. # Zadeva C-245/91.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 24. januarja 2002. # Conserve Italia Soc. Coop. arl proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Pritožba - Kmetijstvo - EKUJS. # Zadeva C-500/99 P.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 14. septembra 2004. # Applied Molecular Evolution Inc. proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Besedna znamka APPLIED MOLECULAR EVOLUTION - Absolutni razlogi za zavrnitev - Člen 7(1)(c) Uredbe (ES) št. 40/94 - Opisen znak. # Zadeva T-183/03.

text:
      Zadeva T-183/03
      Applied Molecular Evolution, Inc.
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT)
      „Znamka Skupnosti – Besedna znamka APPLIED MOLECULAR EVOLUTION – Absolutni razlogi za zavrnitev – Člen 7(1)(c) Uredbe (ES) št. 40/94 – Opisni znak“
      Povzetek sodbe
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Absolutni razlogi za zavrnitev – Znamka, sestavljena izključno
            iz znakov ali oznak, ki zagotavljajo označevanje lastnosti proizvoda – Besedni znak „APPLIED MOLECULAR EVOLUTION“
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 7(1)(c))
      Lahko označuje, v skladu s členom 7(1)(c) Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti,  z vidika ciljne javnosti, ki je sestavljena
         iz strokovnjakov na področju inženiringa beljakovin, eno izmed bistvenih lastnosti storitev iz prijave za registracijo besednega
         znaka APPLIED MOLECULAR EVOLUTION, katerega registracija je zahtevana za „raziskave v zvezi z molekularnim inženiringom“ iz
         razreda 42 Nicejskega aranžmaja.

      Zlasti ozaveščena upoštevna javnost bo neposredno in brez težav povezala izraz „molecular evolution“ s področjem genskih materialov,
         torej področjem, ki ga obsegajo zadevne storitve. Pridevnik „applied“ še bolj krepi opisno naravo drugih izrazov. Dejstvo,
         da ima lahko ta izraz še drug pomen, ne pomeni, da ni opisen za zadevne storitve. Ker je zadevni besedni znak v svoji celoti
         sestavljen iz kombinacije besed v skladu s pravili sklanjanja angleškega jezika, zveza teh besed ne vpliva na opisno naravo
         zadevnih storitev.

      (Glej točke 23, 27 in 28.)
SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (drugi senat)
      z dne 14. septembra 2004
      „Znamka Skupnosti – Besedna znamka APPLIED MOLECULAR EVOLUTION – Absolutni razlogi za zavrnitev – Člen 7(1)(c) Uredbe (ES) št. 40/94 – Opisni znak“
      V zadevi T-183/03,
      Applied Molecular Evolution Inc., s sedežem v San Diegu, Kalifornija (Združene države), ki ga zastopa A. Deutsch, avocat, ob sodelovanju M. Weber-Quitzau,

      tožeča stranka,
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopata H. Nokkanen in A. Folliard-Monguiral, zastopnika,

      tožena stranka,
      zaradi tožbe zoper odločbo drugega odbora za pritožbe UUNT z dne 13. marca 2003 (zadeva R 108/2002-2), ki je potrdila zavrnitev
         registracije besedne znamke APPLIED MOLECULAR EVOLUTION,

      izreka
      SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (drugi senat),
      v sestavi J. Pirrung, predsednik, A. W. H. Meij in N. J. Forwood, sodnika,
      sodni tajnik: I. Natsinas, administrator,
      na podlagi tožbe, vložene pri sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 26. maja 2003,
      na podlagi odgovora na tožbo, vloženega pri sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 5. septembra 2003,
      na podlagi obravnave dne 13. maja 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Dejansko stanje
      1        Tožeča stranka, prej imenovana Ixsys Inc., je dne 31. marca 2000 na Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli)
         (UUNT) na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL 1994, L 11, str. 1), kot je bila
         spremenjena, vložila prijavo znamke Skupnosti.

      2        Znamka, za katero je bila zahtevana registracija, je besedni znak APPLIED MOLECULAR EVOLUTION.

      3        Proizvodi, za katere je bila zahtevana registracija, sodijo v razred 42 Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji blaga
         in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kot je bil revidiran in spremenjen, in ustrezajo naslednjemu
         opisu: „raziskave v zvezi s sestavljenim molekularnim inženiringom za terapevtske namene, diagnosticiranje, kmetijske proizvode,
         encime, kemijske proizvode, hranilne proizvode, prehranjevalne dodatke in industrijsko uporabo, vključno, vendar ne samo,
         s posebnimi in splošnimi kemijskimi proizvodi“.

      4        Preizkuševalec je z odločbo z dne 28. novembra 2001 zavrnil prijavo v skladu s členom 38 Uredbe št. 40/94, ker je bila prijavljena
         znamka opisna in brez slehernega razlikovalnega učinka.

      5        Tožeča stranka je zoper odločbo preizkuševalca pred UUNT 28. januarja 2002 na podlagi člena 59 Uredbe št. 40/94 vložila pritožbo.

      6        Odbor za pritožbe je z odločbo z dne 13. marca 2003 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba), vročeno tožeči stranki 24. marca
         2003, popravljeno, kar zadeva ime tožeče stranke, z odločbo z dne 25. avgusta 2003 zavrnil pritožbo, ker je bila prijavljena
         znamka v smislu člena 7(1)(b) in (c) Uredbe št. 40/94 opisna in brez slehernega razlikovalnega učinka.

       Predlogi strank
      7        Na obravnavi je tožeča stranka opustila predlog, da se UUNT odredi, naj registrira prijavljeno znamko.

      8        Tožeča stranka odslej sklene, naj Sodišče prve stopnje:

      –        izpodbijano odločbo razveljavi;
      –        UUNT naloži plačilo stroškov.
      9        UUNT predlaga Sodišču prve stopnje, naj:

      –        tožbo zavrne;
      –        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
       Pravo
      10      Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je tožeča stranka na obravnavi umaknila prvi tožbeni predlog, ker jo izpodbijana odločba
         označuje s prejšnjim imenom. Tožeča stranka od zdaj uveljavlja samo tožbeni razlog v zvezi s kršitvijo člena 7(1)(b) in (c)
         Uredbe št. 40/94.

      11      Podredno je treba opozoriti, da mora v skladu s členom 44(1) Poslovnika, ki se uporablja za zadeve intelektualne lastnine
         v skladu s členoma 130(1) in 132(1) Poslovnika, vloga, s katero se postopek začne, vsebovati povzetek razlogov, na katere
         se sklicuje. Po ustaljeni sodni praksi, čeprav je lahko jedro tožbe v določenih točkah podprto in izpopolnjeno s sklicevanjem
         na določene izvlečke priloženih listin, celotno sklicevanje na druge dokumente ne more nadomestiti pomanjkanja bistvenih elementov
         pravnih argumentov, ki ga mora skladno z zgornjimi določbami vsebovati tožba (sodba Sodišča prve stopnje z dne 20. aprila
         1999 v zadevi Limburgse Vinyl Maatschappij in drugi proti Komisiji, (od T-305/94 do T-307/94, od T-313/94 do T-316/94, T-318/94,
         T-325/94, T-328/94, T-329/94 in T-335/94, Recueil, str. II-931, točka 39) in navedena sodna praksa). Zato je treba zavrniti
         celotno sklicevanje tožeče stranke na vložene listine v tožbi.

      12      Sodišče prve stopnje najprej ugotavlja, da je izpodbijana odločba brez razlike utemeljena s pomanjkanjem razlikovalnega učinka
         in opisne narave prijavljene znamke. Na obravnavi je UUNT natančneje določil, da je treba izpodbijano odločbo brati, kot da
         je utemeljena predvsem z opisno naravo prijavljene znamke. V tem primeru je dejansko primerno najprej oceniti, ali je odbor
         za pritožbe pravilno uporabil člen 7(1)(c) Uredbe št. 40/94.

      13      V skladu s členom 7(1)(c) Uredbe št. 40/94 se ne registrirajo „znamke, ki jih sestavljajo izključno znaki ali podatki, ki
         lahko v gospodarskem prometu označujejo vrsto, kakovost, količino, namen, vrednost, geografski izvor ali čas proizvodnje blaga
         ali opravljanja storitve ali druge lastnosti blaga ali storitve“. Med drugim člen 7(2) Uredbe št. 40/94 določa, da se „odstavek
         1 uporablja ne glede na to, da razlogi proti registraciji obstajajo le v delu Skupnosti“.

      14      Znaki in označbe, določeni v členu 7(1)(c) Uredbe št. 40/94, so tisti, ki so lahko ob navadni uporabi pri ciljni javnosti
         namenjeni za opis, neposredno ali z omembo ene od bistvenih značilnosti proizvoda ali storitve, za katerega je bila zahtevana
         registracija (sodba Sodišča z dne 20. septembra 2001 v zadevi Procter & Gamble proti UUNT (C-383/99 P, Recueil, str. I-6251,
         točka 39)). Zato je lahko presoja opisne narave znaka izvedena samo po eni strani v zvezi z zadevnimi proizvodi ali storitvami
         in po drugi strani glede na to, kako ga razume upoštevna javnost.

      15      V tem primeru je odbor za pritožbe v zvezi z upoštevno javnostjo smiselno ugotovil, da je le-ta sestavljena iz strokovnjakov
         na področju inženiringa beljakovin („the relevant specialist consumer in the field of protein engineering“, točka 13 izpodbijane
         odločbe). Tožeča stranka s prvim očitkom v tožbi, pojasnjenim na obravnavi, trdi, da je treba upoštevno javnost določiti obširneje
         in v manjšem delu tudi vključiti osebje, ki je manj strokovno od tistega, na katerega se je skliceval odbor za pritožbe, in
         sicer gospodarske subjekte.

      16      Sodišče prve stopnje ugotavlja, da je upoštevna javnost v izpodbijani odločbi pravilno določena. V vsakem primeru, tudi če
         bi upoštevali javnost, ki je manj strokovna od tiste, sprejete v izpodbijani odločbi, to ne bi spremenilo posledic, povezanih
         z opredelitvijo upoštevne javnosti v tej zadevi, in sicer gre za posebej razgledane, osveščene in pozorne potrošnike. Dejansko
         obsega namen storitev vsaj to, da bi manj strokovna javnost poznala možnosti molekularnega preoblikovanja in njegovih prednosti,
         vključno z industrijskimi prednostmi. Zato te javnosti ne moremo obravnavati kot povprečnega potrošnika.

      17      Sodišče prve stopnje ocenjuje, da mu ni treba presojati vprašanja, ali celotna upoštevna javnost obvlada angleški jezik za
         strokovne potrebe. Vsekakor po členu 7(2) Uredbe št. 40/94 zadostuje ugotovitev, da ker je zadevni besedni znak angleški,
         je upoštevna javnost sestavljena iz izkušenih angleško govorečih potrošnikov.

      18      Odbor za pritožbe je glede opisne narave zadevnega znaka ugotovil, da izraz „molecular evolution“ (molekularni razvoj) po
         eni strani napeljuje na področje genskega materiala, vključno s preučevanjem beljakovin, deoksiribonukleinske kisline (DNK)
         in njihovega preoblikovanja za tržne namene (točka 9 izpodbijane odločbe), in po drugi strani, da dodatek besede „applied“
         (uporabljen) ustreza dokončnosti storitev, in sicer uporabi sestavin, pridobljenih iz različnih proizvodov (točka 11 izpodbijane
         odločbe).

      19      Tožeča stranka z drugim očitkom meni, da ima beseda „evolution“ (razvoj) več pomenov in še posebej, da ta beseda zajema postopno
         in negotovo spremembo in ne neposredno vodeno izboljšanje molekul, ki so predmet zadevnih storitev. Zato ima glede zadevnih
         storitev nasprotujoč pomen.

      20      Sodišče prve stopnje je najprej ugotovilo, da se odbor za pritožbe ni navezoval na samo besedo „evolution“, ampak ji je pripisal
         tudi poseben pomen v povezavi s pridevnikom „molecular“ (molekularni). V vsakem primeru je po eni strani beseda „evolution“
         ustrezna za označbo delne, namerne in takojšnje spremembe lastnosti. Še posebej dobro obveščena upoštevna javnost ne bo dvomila,
         da gre za namerno povzročen razvoj molekul. Po drugi strani je treba, čeprav je res, da ima lahko beseda „evolution“ več pomenov,
         kot je omenila tožeča stranka, opozoriti, da je treba v skladu s členom 7(1)(c) Uredbe št. 40/94 zavrniti registracijo, če
         vsaj eden od njegovih možnih pomenov označuje lastnost zadevnega blaga ali storitev (sodba Sodišča z dne 23. oktobra 2003
         v zadevi UUNT proti Wrigley, (C-191/01 P, Recueil, str. I-12447, točka 32).

      21      S tretjim očitkom tožeča stranka odboru za pritožbe očita, da je ugotovil opisno naravo izraza „molecular evolution“ (molekularni
         razvoj) na področju spreminjanja genskega materiala, po eni strani, ne da bi to trditev dokazal, in po drugi strani, ne da
         bi upošteval, da zadevne storitve pokrivajo veliko širše področje.

      22      Sodišče prve stopnje najprej ugotavlja, da očitek tožeče stranke izhaja iz tega, da izpodbijane odločbe ni prebrala v celoti.
         Dejansko odbor za pritožbe ni razložil izraza „molecular evolution“, kot da le spreminja genski material, ampak je navedel
         tudi „določeno število dejavnosti v povezavi“ z genskim materialom, vključno s „postopkom umetne izboljšave lastnosti beljakovin
         v tržni namen“ (točka 9 izpodbijane odločbe). Pomen izraza „molecular evolution“, ki je naveden v izpodbijani odločbi, je
         zato širši kot pomen, na katerega se je sklicevala tožeča stranka.

      23      Glede dokaza utemeljitve pomena, ki ga je podal odbor za pritožbe, je treba poudariti, da ima slednji pravico podati razlago
         določenih izrazov na lastno pobudo, ne da bi se moral pri tem opirati na določene dokumente, pod pogojem, da lahko to razlago
         štejemo za splošno sprejemljivo. V tem primeru je bila ta razlaga, čeprav ji je tožeča stranka ugovarjala, zadostno splošna,
         da je v izpodbijani odločbi ni bilo treba dokazati. Dejansko je lahko UUNT v odgovoru na tožbo to razlago brez težav podkrepil
         s preprostim dokazom iz slovarja in enciklopedije. Zato bo še posebej osveščena upoštevna javnost neposredno in brez težav
         povezala izraz „molecular evolution“ in področje genskega materiala. V skladu s sodno prakso, omenjeno v točki 20 zgoraj,
         dejstvo, da ima lahko ta izraz še drug pomen, ne pomeni, da ni opisen za zadevne storitve.

      24      Ob tem tožeča stranka odboru za pritožbe ne more očitati, da se je pri presoji opisne narave zadevnega besednega znaka glede
         zadevnih storitev oprl na podatke, pridobljene na spletni strani tožeče stranke. Dejansko se odbor za pritožbe ni oprl na
         te podatke, da bi ocenil, kako upoštevna javnost zazna besedni znak, ampak da bi odgovoril na trditev tožeče stranke, po kateri
         preizkuševalec ni razumel narave storitev iz prijave znamke. Kakorkoli že, ker narava storitev povsem jasno izhaja iz same
         prijave znamke, tožeči stranki ne more biti v škodo, če naravo teh storitev potrdijo podatki, pridobljeni drugje.

      25      Končno, ker razlaga izraza „molecular evolution“ pokriva vsaj del zadevnih storitev, kot izhaja iz razlogov za pritožbo pred
         odborom za pritožbe, ta opisni pomen zadostuje za utemeljitev zavrnitve registracije prijavljene znamke. V skladu z ustaljeno
         sodno prakso velja, da ko se zahteva registracija znamke za celotno vrsto, brez razlikovanja med različnimi proizvodi in storitvami,
         ki jo sestavljajo, lahko odbor za pritožbe opravi splošno presojo opisne narave znaka, ki tvori znamko, glede celotne vrste
         proizvodov in storitev iz prijave znamke (v zvezi s storitvami sodba Sodišča prve stopnje z dne 20. marca 2002 v zadevi DaimlerChrysler
         proti UUNT (TRUCKCARD) (T-358/00, Recueil, str. II-1993, točke 34, 37 in 44; v zvezi s proizvodi sodba Sodišča prve stopnje
         z dne 27. februarja 2002 v zadevi Streamserve proti UUNT (STREAMSERVE) (T-106/00, Recueil, str. II-723, točka 46)). Dalje
         je v tej zadevi zaradi celotne presoje storitev iz prijave znamke nemogoče, da bi odbor za pritožbe razlikoval zadevne storitve
         po tem, ali neposredno zadevajo genski material ali ne. Dejstvo, da lahko nekatere storitve zadevajo dejavnosti, ki niso v
         zvezi z genskim spreminjanjem, ne more voditi do tega, da se prijavljena znamka registrira za vse storitve, čeprav zadevni
         znak neposredno opisuje druge storitve. Taka registracija je v nasprotju z absolutnim razlogom za zavrnitev iz člena 7(1)(c)
         Uredbe št. 40/94.

      26      Tožeča stranka z zadnjim očitkom meni, da je v celotni presoji besednega znaka zaradi besede „applied“ (uporabljen) celoten
         pomen tega znaka še manj jasen.

      27      Sodišče prve stopnje meni, da je treba ta očitek zavrniti. Dejansko je odbor za pritožbe pravilno ugotovil, da ta beseda pomeni
         „začeti praktično uporabo“ ali „zadevati praktično uporabo“ (točka 10 izpodbijane odločbe). Ta pridevnik v znanstvenem ali
         industrijskem svetu izraža namen, po katerem naj teoretične raziskave vodijo k praktični uporabi. Zato ta pridevnik še bolj
         krepi opisno naravo zadevnega besednega znaka z določitvijo namena, in sicer industrijskega in trgovskega, storitev v zvezi
         z molekularnim inženiringom.

      28      Ker je zadevni besedni znak v svoji celoti sestavljen iz kombinacije besed v skladu s pravili sklanjanja angleškega jezika,
         zveza teh besed ne vpliva na opisno naravo zadevnih storitev. Nasprotno njihova zveza krepi pomen vsake besede. Zato je odbor
         za pritožbe upravičeno ugotovil, da je besedni znak APPLIED MOLECULAR EVOLUTION opisen za storitve iz prijave znamke, in sicer
         sestavljeni molekularni inženiring za uporabo pri različnih proizvodih.

      29      Ker za to, da se zadevni znak ne registrira kot znamka Skupnosti, zadošča, da je podan eden izmed absolutnih razlogov za zavrnitev,
         naštetih v členu 7(1) Uredbe št. 40/94, ni treba preučiti, ali je, kot je ocenil odbor za pritožbe in kot je ugovarjala tožeča
         stranka, zadevna znamka brez slehernega razlikovalnega učinka.

      30      Iz omenjenega sledi, da je treba tožbo zavrniti.

       Stroški
      31      V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Tožeča stranka ni
         uspela, zato se ji v skladu s predlogi UUNT naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE PRVE STOPNJE (drugi senat)
      razsodilo:
      1)      Tožba se zavrne.
      2)      Tožeči stranki se naloži plačilo stroškov.

               Pirrung

                Meij

                Forwood

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu 14. septembra 2004.

               Sodni tajnik

                      Predsednik

               H. Jung

                      J. Pirrung


Sodba Sodišča prve stopnje (drugi razširjeni senat) z dne 25. junija 1998. # British Airways plc, Scandinavian Airlines System Denmark-Norway-Sweden, Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV, Air UK Ltd, Euralair international, TAT European Airlines SA in British Midland Airways Ltd proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Državna pomoč. # Združeni zadevi T-371/94 in T-394/94.


Sodba Splošnega sodišča (četrti senat) z dne 16. septembra 2013.#Keramag Keramische Werke AG in drugi proti Evropska komisija.#Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Belgijski, nemški, francoski, italijanski, nizozemski in avstrijski trg kopalniške opreme – Sklep o ugotovitvi kršitve člena 101 PDEU in člena 53 Sporazuma EGP – Usklajevanje dvigov cen in izmenjava poslovno občutljivih informacij – Trajanje kršitve – Pravice do obrambe – Vpogled v spis – Pripis odgovornosti za kršitveno ravnanje.#Združeni zadevi T‑379/10 in T‑381/10.


Sodba Sodišča z dne 20. oktobra 1981. # Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Belgiji. # Zadeva 137/80. #


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 16. maja 2002. # Associação dos Refinadores de Açúcar Portugueses (ARAP), Alcântara Refinarias - Açúcares SA in Refinarias de Açúcar Reunidas SA (RAR) proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Pritožba - Državne pomoči. # Zadeva C-321/99 P.


Sodba Sodišča za uslužbence (prvi senat) z dne 2. oktobra 2012. # Aristidis Psarras proti Evropska agencija za varnost omrežij in informacij (ENISA). # Javni uslužbenci - Razporeditev - Premestitev - Interes službe. # Zadeva F-118/10.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 10. julija 1986. # Comité de développement et de promotion du textile et de l'habillement (DEFI) proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Ničnostna tožba - Dopustnost. # Zadeva 282/85.


Sodba Sodišča prve stopnje (sodnik posameznik) z dne 12. julija 2005. # Joël De Bry proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki. # Zadeva T-157/04.


title: Sodba Sodišča (sedmi senat) z dne 11. septembra 2014.#Ronny Verest in Gaby Gerards proti Belgische Staat.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo hof van beroep te Antwerpen.#Predhodno odločanje – Davek na dohodek – Zakonodaja o izogibanju dvojnega obdavčevanja – Obdavčitev dohodkov od nepremičnin, prejetih v državi članici, ki ni država članica rezidentstva – Metoda oprostitve s pridržkom progresije v državi članici rezidentstva – Različno obravnavanje nepremičnin v državi članici rezidentstva in nepremičnin v drugih državah članicah.#Zadeva C‑489/13.

text:
               Stranke
               Razlogi za odločitev
               Izrek

            Stranke
            V zadevi C‑489/13,
            katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo hof van beroep te Antwerpen (Belgija) z odločbo z dne 3. septembra 2013, ki je prispela na Sodišče 10. septembra 2013, v postopku
            Ronny Verest ,
            Gaby Gerards
            proti
            Belgische Staat ,
            SODIŠČE (sedmi senat),
            v sestavi J. L. da Cruz Vilaça, predsednik senata, J.‑C. Bonichot (poročevalec) in A. Arabadžiev, sodnika,
            generalni pravobranilec: N. Jääskinen,
            sodni tajnik: A. Calot Escobar,
            na podlagi pisnega postopka,
            ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
            – za belgijsko vlado J.-C. Halleux in M. Jacobs, agenta,
            – za francosko vlado G. de Bergues in J.‑S. Pilczer, agenta,
            – za Evropsko komisijo A. Cordewener in W. Roels, agenta,
            na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
            izreka naslednjo

            Razlogi za odločitev
            Sodbo
            1. Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 63 PDEU in 65 PDEU.
            2. Predlog je bil vložen v okviru spora med R. Verestom in G. Gerards na eni strani ter Belgische Staat na drugi glede tega, kako Belgija z davčnega vidika obravnava nepremičnino, ki je v Franciji.
            Pravni okvir
            3. Člen 7(1) zakona o davkih na dohodek iz leta 1992 (v nadaljevanju: ZDD 92) določa:
            „(1) Kot dohodek od nepremičnin se štejejo:
            1. za nepremičnine, ki niso dane v najem:
            (a) za nepremičnine v Belgiji:
            – katastrski dohodek za nepozidane parcele, za material in opremo, ki se zaradi narave ali namena uporabe štejejo za nepremičnine, in za bivališča iz člena 12(3);
            – katastrski dohodek, povečan za 40 %, za druge nepremičnine;
            (b) za nepremičnine v tujini, najemna vrednost;
            […]“
            4. Člen 13 ZDD 92 določa:
            „Pri najemni vrednosti, najemninah in ugodnostih iz naslova dajanja nepremičnin v najem se neto dohodek izračuna tako, da se od bruto dohodka odštejejo stroški vzdrževanja in popravil v višini:
            – 40 [%] za zazidane parcele ter za material in opremo, ki se zaradi narave ali namena uporabe štejejo za nepremičnine […]
            […]“
            5. Člen 155 ZDD 92 določa:
            „Dohodki, oproščeni na podlagi mednarodnih konvencij o izogibanju dvojnega obdavčevanja, se upoštevajo pri določitvi davka, vendar se ta zniža sorazmerno z deležem davka oproščenih dohodkov v skupnem znesku dohodkov.
            […]“
            6. Člen 3(1) konvencije med Francijo in Belgijo o izogibanju dvojnega obdavčevanja ter vzajemni upravni in pravni pomoči na področju davkov na dohodek, podpisane 10. marca 1964 v Bruslju (v nadaljevanju: Konvencija o izogibanju dvojnega obdavčevanja), določa:
            „Dohodek od nepremičnin, vključno s premoženjem, ki je sestavni del nepremičnin, ter živino in opremo, ki se uporablja v kmetijstvu in gozdarstvu, se obdavči samo v državi članici pogodbenici, v kateri je taka nepremičnina.“
            7. Člen19(A)(2) in (4) Konvencije o izogibanju dvojnega obdavčevanja določa:
            „Dvojno obdavčenje se odpravi tako:
            V Belgiji:
            […]
            2. Dohodki, ki niso dohodki iz odstavka 1 tega člena, se oprostijo belgijskih davkov iz člena 2(3)(A) te konvencije, če ima pravico do obdavčenja teh dohodkov samo Francija.
            […]
            4. Ne glede na zgornje določbe se lahko belgijski davek, na katerega se nanaša ta konvencija, izračuna tako, da se za dohodke, ki so na podlagi te konvencije obdavčljivi v Belgiji, uporabi davčna stopnja, ki se po belgijski zakonodaji uporablja za celotni obdavčljivi dohodek.“
            Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
            8. Iz predložitvene odločbe izhaja, da sta pritožnika v postopku v glavni stvari rezidenta Belgije, kjer so obdavčeni njuni dohodki. Avgusta 2004 sta v Franciji kupila nepremičnino, naslednje leto pa sta oddala davčno napoved, ki so jo belgijski davčni organi popravili. Pritožnika sta zoper te popravke vložila tožbo pri rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen (prvostopenjsko sodišče v Antwerpnu).
            9. Po zavrnitvi njune tožbe sta pritožnika v postopku v glavni stvari vložila pritožbo pri hof van beroep te Antwerpen (pritožbeno sodišče v Antwerpnu).
            10. Po mnenju zadnjenavedenega sodišča se spor, ki mu je bil predložen, nanaša na način, kako Belgija z davčnega vidika obravnava nepremičnino, ki je v Franciji. V zvezi s tem navaja, da so v skladu s Konvencijo o izogibanju dvojnega obdavčevanja dohodki od nepremičnin obdavčljivi samo v državi, kjer je nepremičnina. Za to oprostitev pa naj bi v korist Belgije veljal pridržek progresije, v skladu s katerim se dohodki od nepremičnin v Franciji lahko upoštevajo pri določitvi davčne stopnje, ki se uporabi za dohodke, obdavčljive v Belgiji.
            11. Hof van beroep te Antwerpen poudarja tudi, da se dohodek od nepremičnin, ki niso dane v najem in so v Belgiji, določi na podlagi katastrskega dohodka in da se hipotetični dohodek od nepremičnin tudi v Franciji določi podobno. Hkrati pa naj bi se v skladu s členom 7 ZDD 92 dohodek od nepremičnin, ki niso dane v najem in so v državi članici, ki ni Belgija, določil na podlagi najemne vrednosti. Belgijski in francoski katastrski dohodek naj bi bila primerljiva, katastrski dohodek pa naj bi bil načeloma manjši od najemne vrednosti.
            12. Glede na te ugotovitve je hof van beroep te Antwerpen prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
            „Ali člen 56 Pogodbe ES nasprotuje temu, da se nepremičnine v neki državi članici, ki v drugi državi članici niso dane v najem, obdavčijo na drugi podlagi, kot je njihov lokalni katastrski dohodek, zlasti če se predpostavlja, da se lokalni katastrski dohodek določi podobno kot belgijski katastrski dohodek od belgijskih nepremičnin?“
            Vprašanje za predhodno odločanje
            Vsebina vprašanja
            13. Spomniti je treba, da je v okviru postopka sodelovanja med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, uvedenega s členom 267 PDEU, naloga Sodišča dati nacionalnemu sodišču koristen odgovor, ki mu omogoča rešitev spora, o katerem odloča. S tem namenom lahko Sodišče, če je to potrebno, preoblikuje vprašanja, ki so mu bila predložena (sodba Brey, C‑140/12, EU:C:2013:565, točka 31 in navedena sodna praksa).
            14. Da bi se predložitvenemu sodišču dal koristen odgovor, je treba upoštevno nacionalno zakonodajo v postopku v glavni stvari presoditi glede na dejanske in pravne okoliščine, kot so razvidne iz predložitvene odločbe.
            15. Ni sporno, da je predmet postopka v glavni stvari davčna obravnava dohodkov od nepremičnine, ki sta jo belgijska državljana, pritožnika v postopku v glavni stvari, pridobila v Franciji in je nista dala v najem. V skladu s Konvencijo o izogibanju dvojnega obdavčevanja med tema dvema državama članicama se dohodki iz te nepremičnine obdavčijo le v Franciji. Vendar pa klavzula, imenovana pridržek progresije, belgijskim organom omogoča, da te dohodke upoštevajo pri določitvi davčne stopnje, ki se uporabi samo za dohodke, ki se obdavčijo v Belgiji.
            16. Poleg tega predložitveno sodišče poudarja, da se način določitve dohodka od nepremičnin, ki niso dane v najem, razlikuje glede na to, ali je nepremičnina v Belgiji ali v drugi državi članici. Iz predložitvene odločbe je tako razvidno, da se v postopku v glavni stvari dohodek od nepremičnine, ki je v Franciji in ni dana v najem, določi na podlagi najemne vrednosti, ki je višja od katastrskega dohodka za primerljivo nepremičnino v Belgiji.
            17. Glede na zgoraj navedeno je treba tako ugotoviti, ali je treba člen 63 PDEU razlagati tako, da nasprotuje ureditvi države članice, kakršna je ureditev iz postopka v glavni stvari, ki določa, da se pri določitvi stopnje davka na dohodek na podlagi klavzule o progresivnosti iz konvencije o izogibanju dvojnega obdavčevanja dohodki od nepremičnine, ki ni dana v najem in je v drugi državi članici, določijo na podlagi „najemne vrednosti“ te nepremičnine, dohodki od nepremičnine v prvi državi članici pa na podlagi „katastrskega dohodka“ te nepremičnine, ki je načeloma nižji kot „najemna vrednost“.
            Obstoj omejitve prostega pretoka kapitala
            18. Najprej je treba opozoriti, da iz ustaljene sodne prakse izhaja, da ob neobstoju ukrepov za poenotenje in uskladitev, ki jih sprejme Evropska unija, države članice ostanejo pristojne za določitev meril za obdavčitev dohodkov in premoženja, da bi se izognile – tudi s konvencijami – dvojnemu obdavčevanju. V tem okviru lahko države članice z dvostranskimi konvencijami o izogibanju dvojnega obdavčevanja prosto določijo navezovalne okoliščine za porazdelitev davčne pristojnosti (sodba Imfeld in Garcet, C‑303/12, EU:C:2013:822, točka 41 in navedena sodna praksa).
            19. Vendar ta delitev davčne pristojnosti državam članicam ne omogoča, da uporabijo ukrepe, s katerimi bi se kršila prosto gibanje in pretok, zagotovljena s PDEU. Pri izvajanju davčnih pristojnosti, kot so razdeljene v dvostranskih davčnih konvencijah o preprečevanju dvojnega obdavčevanja, so države članice namreč zavezane spoštovati pravila Unije (sodba Imfeld in Garcet, EU:C:2013:822, točka 42).
            20. Iz tega je razvidno, da lahko država članica – če pri tem spoštuje prosto gibanje in pretok, zagotovljena s Pogodbo – z namenom obdavčitve dohodkov fizičnih oseb določi metode za oceno dohodka od nepremičnine, ki ni dana v najem, ki se razlikujejo glede na to, ali je ta nepremičnina v tej državi članici ali v drugi državi članici.
            21. V zvezi s tem je treba spomniti, da ukrepi, ki so v skladu s členom 63(1) PDEU prepovedani, ker omejujejo pretok kapitala, obsegajo vse ukrepe, ki bi lahko odvrnili državljane države članice od investiranja v nepremičnine v drugih državah članicah (sodba Libert in drugi, C‑197/11 in C‑203/11, EU:C:2013:288, točka 44).
            22. V položaju, kakršen je v postopku v glavni stvari, ni sporno, da se pri določitvi davčne stopnje, ki se uporabi za dohodek belgijskih rezidentov, ki je obdavčljiv v Belgiji, upoštevajo vsi dohodki od nepremičnin teh rezidentov. Prav tako ni sporno, da se dohodek od nepremičnine, ki ni dana v najem in je v Belgiji, določi na podlagi katastrskega dohodka, ki je manjši od najemne vrednosti, ki se uporabi za določitev dohodka od take nepremičnine, ki je v kaki drugi državi članici.
            23. Predložitveno sodišče mora preveriti, ali obstaja možnost, da so zaradi tega obdavčljivi dohodki belgijskih rezidentov, ki so lastniki nepremičnine, ki ni dana v najem in je v državi članici, ki ni Belgija, obdavčeni po višji davčni stopnji od tiste, ki se uporablja za dohodke teh rezidentov, ki imajo primerljivo nepremičnino v Belgiji.
            24. Če je tako, gre pri ureditvi, kakršna je v postopku v glavni stvari, za različno obravnavanje, ki bi lahko belgijske rezidente odvrnilo od investicij v nepremičnine v državah članicah, ki niso Belgija, kar lahko pomeni omejitev prostega pretoka kapitala, ki je s členom 63 PDEU načeloma prepovedana.
            Obstoj utemeljitve za omejitev prostega pretoka kapitala
            25. V skladu s členom 65(1)(a) PDEU določbe člena 63 PDEU ne posegajo v pravice držav članic, da uporabljajo ustrezne predpise svojega davčnega prava, v katerih so različno obravnavani davčni zavezanci, ki niso v enakem položaju glede na prebivališče ali kraj, v katerem je naložen njihov kapital.
            26. To določbo je glede na to, da pomeni izjemo od prostega pretoka kapitala, treba razlagati ozko. Zato je ni mogoče razlagati tako, da je vsaka davčna zakonodaja, ki različno obravnava davčne zavezance glede na kraj prebivališča ali državo članico, v katero vlagajo svoj kapital, avtomatično v skladu s Pogodbo (glej sodbo Emerging Markets Series of DFA Investment Trust Company, C‑190/12, EU:C:2014:249, točka 55 in navedena sodna praksa).
            27. Izjema od navedene določbe je namreč omejena s členom 65(3) PDEU, ki določa, da nacionalne določbe iz odstavka 1 tega člena „ne smejo biti sredstvo samovoljne diskriminacije ali prikritega omejevanja prostega pretoka kapitala in plačil iz člena 63“ (glej sodbo Emerging Markets Series of DFA Investment Trust Company, EU:C:2014:249, točka 56).
            28. Razlike v obravnavanju, ki so dovoljene s členom 65(1)(a) PDEU, je torej treba razlikovati od diskriminacije, ki je prepovedana z odstavkom 3 istega člena. Iz sodne prakse Sodišča pa izhaja, da se mora razlika v obravnavanju, da bi se nacionalna davčna ureditev lahko štela za združljivo z določbami Pogodbe, ki se nanašajo na prost pretok kapitala, nanašati na položaje, ki objektivno niso primerljivi, ali pa mora biti upravičena z nujnimi razlogi v splošnem interesu (glej sodbo Emerging Markets Series of DFA Investment Trust Company, EU:C:2014:249, točka 57).
            29. Na eni strani v sporu o glavni stvari ni sporno, da na podlagi Konvencije o izogibanju dvojnega obdavčevanja, kot se uporablja v Belgiji, dohodki od nepremičnin, ki so v Franciji, v Belgiji niso obdavčeni, dohodki od nepremičnin, ki so v Belgiji, pa so vključeni v davčno osnovo. Vendar ta konvencija belgijskim organom omogoča, da dohodke od nepremičnin, ki so v Franciji, na podlagi „pridržka progresije“ iz te konvencije upoštevajo pri določitvi davčne stopnje, ki se uporabi za dohodke, ki se obdavčijo v Belgiji.
            30. Treba je ugotoviti, da iz sodne prakse Sodišča izhaja, da metoda oprostitve s „pridržkom progresije“ omogoča, da država članica rezidentstva dohodke davčnega zavezanca, ki so v tej državi oproščeni, vseeno upošteva pri izračunu davka od ostalih dohodkov davčnega zavezanca na podlagi pravila progresije (glej v tem smislu sodbo Asscher, C‑107/94, EU:C:1996:251, točka 47).
            31. Cilj take ureditve je preprečiti, da bi bil v državi članici rezidentstva obdavčljivi dohodek davčnega zavezanca, ki je lastnik nepremičnine v drugi državi članici, obdavčen po davčni stopnji, ki je nižja od davčne stopnje, ki se uporablja za dohodke davčnih zavezancev, ki so lastniki primerljivih nepremičnin v državi članici rezidentstva.
            32. Glede na ta cilj je položaj davčnih zavezancev, ki so pridobili nepremičnino v državi članici rezidentstva, primerljiv s položajem davčnih zavezancev, ki so tako nepremičnino pridobili v drugi državi članici.
            33. Na drugi strani je treba ugotoviti, da belgijska vlada ni navedla nobenega razloga v splošnem interesu, ki bi lahko služil kot utemeljitev.
            34. Glede na vse navedene razloge je treba na postavljeno vprašanje za predhodno odločanje odgovoriti, da je treba člen 63 PDEU razlagati tako, da nasprotuje ureditvi države članice, kakršna je ureditev iz postopka v glavni stvari, če lahko povzroči, da se na podlagi klavzule o progresivnosti iz konvencije o izogibanju dvojnega obdavčevanja določi višja stopnja davka na dohodek samo zato, ker se na podlagi metode, po kateri se določajo dohodki od nepremičnin, dohodki od nepremičnine, ki ni dana v najem in je v drugi državi članici, ovrednotijo višje kot dohodki od take nepremičnine v prvi državi članici. Predložitveno sodišče mora preveriti, ali ima zadevna zakonodaja v postopku v glavni stvari res tak učinek.
            Stroški
            35. Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

            Izrek
            Iz teh razlogov je Sodišče (sedmi senat) razsodilo:
            Člen 63 PDEU je treba razlagati tako, da nasprotuje ureditvi države članice, kakršna je ureditev iz postopka v glavni stvari, če lahko povzroči, da se na podlagi klavzule o progresivnosti iz konvencije o izogibanju dvojnega obdavčevanja določi višja stopnja davka na dohodek samo zato, ker se na podlagi metode, po kateri se določajo dohodki od nepremičnin, dohodki od nepremičnine, ki ni dana v najem in je v drugi državi članici, ovrednotijo višje kot dohodki od take nepremičnine v prvi državi članici. Predložitveno sodišče mora preveriti, ali ima zadevna zakonodaja v postopku v glavni stvari res tak učinek.


title: Sodba Splošnega sodišča (tretji senat) z dne 25. maja 2011. # São Paulo Alpargatas, SA proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava figurativne znamke Skupnosti BAHIANAS LAS ORIGINALES - Prejšnji figurativni znamka Skupnosti in nacionalna znamka havaianas ter prejšnja nacionalna besedna znamka HAVAIANAS - Relativni razlog za zavrnitev - Verjetnost zmede - Podobnost znakov - Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009. # Zadeva T-422/09.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (tretji senat) z dne 25. maja 2011 – São Paulo Alpargatas proti UUNT – Fischer (BAHIANAS LAS ORIGINALES)
      (Zadeva T-422/09)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne znamke Skupnosti BAHIANAS LAS ORIGINALES – Prejšnji figurativni znamka Skupnosti in nacionalna znamka havaianas ter prejšnja nacionalna besedna znamka HAVAIANAS – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Podobnost znakov – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009“
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede s prejšnjo znamko (Uredba Sveta št. 207/2009, člen 8(1)(b)) (Glej točke 19 in od 41 do 42.)
      Predmet

               Tožba, vložena zoper odločbo drugega odbora za pritožbe UUNT z dne 17. avgusta 2009 (zadeva R 1477/2008-2) v zvezi s postopkom
                  z ugovorom med družbo São Paulo Alpargatas, SA in Enriquejem Fischerjem.

            Podatki o zadevi

               Prijavitelj znamke Skupnosti:

               Enrique Fischer

               Zadevna znamka Skupnosti:

               figurativna znamka, ki vsebuje besedni element BAHIANAS LAS ORIGINALES, za proizvode iz razreda 25 – zahteva za registracijo
                  št. 5024591

               Imetnik znamke ali znaka, navajanega v postopku z ugovorom:

               São Paulo Alpargatas, SA

               Znamka ali znak, navajan v postopku z ugovorom:

               figurativna znamka Skupnosti, ki vsebuje besedni element havaianas (št. 3772431), španska figurativna znamka, ki vsebuje besedni
                  element havaianas (M2341904), in španska besedna znamka HAVAIANAS (M2341905), vse za proizvode iz razreda 25

               Odločba oddelka za ugovore:

               zavrnitev prijave znamke Skupnosti v celoti

               Odločba odbora za pritožbe:

               razveljavitev izpodbijane odločbe

      Izrek

                  1.

                  	Odločba drugega odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) z dne 17. avgusta 2009
                     (zadeva R 1477/2008-2) se razveljavi.

                  2.

                  	UUNT nosi svoje stroške in stroške, ki jih je priglasila družba São Paulo Alpargatas, SA.

                  3.

                  	Enrique Fischer nosi svoje stroške.


Sodba Sodišča z dne 17. novembra 1993. # Bundesanstalt für den Güterfernverkehr proti Gebrüder Reiff GmbH & Co. KG. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Landgericht Koblenz - Nemčija. # Zadeva C-185/91.


Sodba Sodišča z dne 10. decembra 1991. # Merci convenzionali porto di Genova SpA proti Siderurgica Gabrielli SpA. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunale di Genova - Italija. # Prost pretok blaga. # Zadeva C-179/90.


Sodba Sodišča z dne 17. januarja 1984. # Vereniging ter Bevordering van het Vlaamse Boekwezen, VBVB, in Vereniging ter Bevordering van de Belangen des Boekhandels, VBBB, proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Združeni zadevi 43/82 in 63/82.