title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 22. januarja 2015.#Stanley International Betting Ltd in Stanleybet Malta Ltd proti Ministero dell'Economia e delle Finanze in Agenzia delle Dogane e dei Monopoli di Stato.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Consiglio di Stato.#Predhodno odločanje – Člena 49 PDEU in 56 PDEU – Svoboda ustanavljanja – Svobodno opravljanje storitev – Igre na srečo – Nacionalna ureditev – Preureditev sistema koncesij s časovno uskladitvijo njihovega prenehanja – Nov javni razpis –Koncesije za krajše obdobje od obdobja prejšnjih koncesij – Omejitev – Nujni razlogi v splošnem interesu – Sorazmernost.#Zadeva C-463/13.

text:
         SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 22. januarja 2015 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Člena 49 PDEU in 56 PDEU — Svoboda ustanavljanja — Svobodno opravljanje storitev — Igre na srečo — Nacionalna ureditev — Preureditev sistema koncesij s časovno uskladitvijo njihovega prenehanja — Nov javni razpis — Koncesije za krajše obdobje od obdobja prejšnjih koncesij — Omejitev — Nujni razlogi v splošnem interesu — Sorazmernost“
      V zadevi C‑463/13,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Consiglio di Stato (Italija) z odločbo z dne 2. julija 2013, ki je na Sodišče prispela 23. avgusta 2013, v postopku

         Stanley International Betting Ltd,

         Stanleybet Malta Ltd

      proti

         Ministero dell’Economia e delle Finanze,

         Agenzia delle Dogane e dei Monopoli di Stato,

      ob udeležbi

         Intralot Italia SpA,

         SNAI SpA,

         Galassia Game Srl,

         Eurobet Italia Srl unipersonale,

         Lottomatica Scommesse Srl,

         Sisal Match Point SpA,

         Cogetech Gaming Srl,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi M. Ilešič, predsednik senata, A. Ó Caoimh, C. Toader (poročevalka), E. Jarašiūnas in C. G. Fernlund, sodniki,
      generalni pravobranilec: N. Wahl,
      sodna tajnica: L. Carrasco Marco, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 22. oktobra 2014,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Stanley International Betting Ltd D. Agnello in M. Mura, odvetnika,

               —

               za Stanleybet Malta Ltd F. Ferraro, R. A. Jacchia, A. Terranova in D. Agnello, odvetniki,

               —

               za SNAI SpA A. Fratini in F. Filpo, odvetnika,

               —

               za Lottomatica Scommesse Srl A. Vergerio di Cesana, C. Benelli in G. Fraccastoro, odvetniki,

               —

               za Sisal Match Point Spa L. Medugno, A. Auteri, G. Fraccastoro in F. Vetrò, odvetniki,

               —

               za italijansko vlado G. Palmieri, agentka, skupaj s S. Fiorentinom, državnim pravobranilcem, in I. Volpejem, strokovnjakom,

               —

               za belgijsko vlado J.‑C. Halleux in L. Van den Broeck, agenta, skupaj s P. Vlaemminckom, odvetnikom,

               —

               za portugalsko vlado L. Inez Fernandes, agent,

               —

               za Evropsko komisijo E. Montaguti in H. Tserepa-Lacombe, agentki,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 49 PDEU in 56 PDEU ter načel enakega obravnavanja in učinkovitosti.

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Stanley International Betting Ltd (v nadaljevanju: Stanley International Betting) in družbo Stanleybet Malta Ltd (v nadaljevanju: Stanleybet Malta) na eni strani ter Ministero dell’Economia e delle Finanze in Agenzia delle Dogane e dei Monopoli di Stato na drugi, in sicer zaradi izvedbe novega javnega razpisa, v katerem je določeno krajše trajanje koncesij od trajanja prej podeljenih koncesij.

         Pravni okvir

               3

               Italijanska zakonodaja v bistvu določa, da je za sodelovanje pri prirejanju iger na srečo, vključno s pobiranjem stav, treba pridobiti koncesijo in dovoljenje policije.

               4

               Gospodarski subjekti, ki so bili organizirani v obliki kapitalskih družb, katerih delnice kotirajo na organiziranem trgu, do sprememb upoštevne zakonodaje leta 2002 niso mogli dobiti koncesije za igre na srečo. Ti gospodarski subjekti zato niso mogli sodelovati na javnih razpisih za podelitev koncesij, ki so bili izvedeni v letu 1999. Neskladnost te izključitve s členoma 43 ES in 49 ES je bila med drugim ugotovljena v sodbi Placanica in drugi (C‑338/04, C‑359/04 in C‑360/04, EU:C:2007:133).

               5

               Z uredbo-zakonom št. 223 z dne 4. julija 2006 o nujnih določbah za gospodarsko in socialno oživitev, za nadzor in racionalizacijo javnih izdatkov, za ukrepe v zvezi z davčnimi prihodki in za boj proti davčnim goljufijam, ki je bila potrjena z zakonom št. 248 z dne 4. avgusta 2006 (GURI št. 18 z dne 11. avgusta 2006), je bil sektor iger na srečo v Italiji reformiran, da bi se zagotovila skladnost tega sektorja z zahtevami prava Unije.

               6

               Sektor iger na srečo je bil zlasti po sodbi Costa in Cifone (C‑72/10 in C‑77/10, EU:C:2012:80) spremenjen z uredbo-zakonom št. 16 z dne 2. marca 2012 o nujnih določbah za davčno poenostavitev, izboljšanje učinkovitosti in okrepitev postopkov nadzora (GURI št. 52 z dne 2. marca 2012, str. 1), ki je bila po spremembah potrjena v zakonu št. 44 z dne 26. aprila 2012 (GURI št. 99 z dne 28. aprila 2012, redni dodatek. št. 85, str. 1 in naslednje; prečiščeno besedilo, str. 23 in naslednje, v nadaljevanju: uredba-zakon št. 16).

               7

               Člen 10(9g) in (9h) uredbe-zakona št. 16 določa:
               „9g   V okviru preureditve določb o igrah na srečo, vključno s stavami glede športnih, tudi konjskih, in nešportnih dogodkov, je cilj določb tega odstavka pospešiti to preureditev prek prve časovne uskladitve prenehanja koncesij, katerih predmet je pobiranje zadevnih stav, pri čemer se zagotovi spoštovanje zahteve po prilagoditvi nacionalnih pravil o izbiri subjektov, ki lahko na račun države pobirajo stave glede športnih, tudi konjskih, in nešportnih dogodkov v skladu z načeli iz sodbe [Costa in Cifone (EU:C:2012:80)]. Za to in ob upoštevanju naslednjega prenehanja skupine koncesij za pobiranje navedenih stav avtonomna uprava državnih monopolov takoj, vsekakor pa najpozneje 31. julija 2012, objavi javni razpis za izbiro subjektov, ki pobirajo te stave ob izpolnjevanju vsaj teh meril:

                        a)

                        možnost sodelovanja subjektov, ki že opravljajo dejavnost pobiranja stav v eni od držav Evropskega gospodarskega prostora, da bi v njej imeli svoj pravni ali poslovni sedež na podlagi veljavnega in učinkovitega pooblastila, izdanega v skladu z veljavnimi določbami pravnega reda navedene države, in ki izpolnjujejo pogoje poštenosti in zanesljivosti ter ekonomske in premoženjske pogoje, ki jih je določila avtonomna uprava državnih monopolov […];

                        b)

                        podelitev koncesij s prenehanjem 30. junija 2016 za dejavnost pobiranja stav, izključno v fizični mreži, glede športnih, tudi konjskih, in nešportnih dogodkov do največ 2000 agencijam, katerih izključna dejavnost je trženje proizvodov javnih iger na srečo, brez omejitev glede najmanjše oddaljenosti med temi agencijami ali oddaljenosti od drugih enakih že obratujočih stavnic;

                        c)

                        kot sestavni del cene je določena minimalna tržna vrednost 11000,00 EUR za vsako agencijo;

                        d)

                        sklenitev koncesijske pogodbe, ki je v skladu z vsemi načeli iz sodbe [Costa in Cifone (EU:C:2012:80)] in z usklajenimi veljavnimi nacionalnimi določbami o igrah na srečo;

                        e)

                        možnost upravljanja agencij v kateri koli občini ali pokrajini, brez omejitev števila glede na ozemlje in brez omejitev glede ugodnejših pogojev za koncesionarje, ki so že pristojni za pobiranje enakih stav, ali pogojev, ki bi lahko bili kakor koli ugodnejši za zadnjenavedene;

                        f)

                        določitev varščin […].

                  9h   Koncesionarji za pobiranje stav iz odstavka 9g, ki jim koncesija preneha 30. junija 2012, izvajajo svojo dejavnost pobiranja stav vse do datuma sklenitve koncesijskih pogodb v skladu s prejšnjim odstavkom […].“

         Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje

               8

               Družbi Stanley International Betting in Stanleybet Malta sta pri Consiglio di Stato (državni svet) vložili tožbo, s katero sta želeli doseči spremembo sodbe Tribunale amministrativo regionale del Lazio (deželno upravno sodišče v Laciju) št. 1884/2013.

               9

               Predmet te sodbe je bil javni razpis za podelitev 2000 pravic za izvajanje javnih iger na srečo z vzpostavitvijo fizične mreže igralnic in za upravljanje teh igralnic v skladu s členom 10(9g) in (9h) uredbe-zakona št. 16 (v nadaljevanju: javni razpis) s koncesijami.

               10

               Družba Stanley International Betting s sedežem v Združenem kraljestvu in njena hčerinska družba Stanleybet Malta v Italiji delujeta prek gospodarskih subjektov, imenovanih „središča za prenos podatkov“ (v nadaljevanju: SPP), ki so v lokalih, odprtih za javnost ter katerih imetniki dajejo tistim, ki stavijo, na voljo telematski sistem in tožečima strankama v glavni stvari prenašajo podatke o vsakem vplačilu.

               11

               Ta dejavnost se približno zadnjih petnajst let v Italiji izvaja prek imetnikov SPP na podlagi odnosa, ki temelji na pogodbi o naročilu brez podelitve koncesije in dovoljenja policije.

               12

               Ker tožeči stranki v glavni stvari menita, da sta bili izključeni iz prejšnjih javnih razpisov v letih 1999 in 2006, zahtevata razveljavitev novega javnega razpisa zaradi diskriminatornosti in nasprotovanja sodbama Placanica in drugi (EU:C:2007:133) ter Costa in Cifone (EU:C:2012:80) in predlagata izvedbo novega javnega razpisa.

               13

               Tožeči stranki v glavni stvari grajata zlasti diskriminatornost, ki je posledica trajanja novih koncesij, ki naj bi bilo 40 mesecev in je torej občutno krajše od trajanja – med devet in dvanajst let – prejšnjih koncesij, ter ki je posledica izključnega značaja dejavnosti trženja proizvodov javnih iger na srečo in prepovedi prenosa koncesij.

               14

               Trdita zlasti, da zaradi teh omejevalnih pogojev dejansko ne moreta sodelovati v javnem razpisu, še zlasti ob upoštevanju sankcij, povezanih z razlogi za odpoved, prekinitev ali prenehanje koncesije, kot na primer izguba varščine v primeru prenehanja ali neodplačnega prenosa koncesije ter uporaba materialnega in nematerialnega premoženja, ki je v lasti njunega omrežja upravljanja in pobiranja stav, ob prenehanju koncesije.

               15

               Poudarili sta, da sta zaradi spora, v katerega so vpletena SPP, prek katerih delujeta v Italiji, izpostavljeni velikemu tveganju prenehanja ali odpovedi morebitno podeljenih koncesij. Zato sta tožeči stranki v glavni stvari menili, da sta bili postavljeni v položaj, v katerem sta morali izbrati med odpovedjo izvajanja svoje dejavnosti v Italiji ter tveganjem prenehanja morebitno podeljenih koncesij in izgube plačanih varščin.

               16

               Tribunale amministrativo regionale del Lazio je tožbo zavrglo kot nedopustno, ker tožeči stranki v glavni stvari nista sodelovali na javnem razpisu, katerega razveljavitev sta zahtevali. Po izdaji te sodbe sta se obrnili na Consiglio di Stato.

               17

               To sodišče je presodilo, da čeprav so sporne določbe glede novih koncesij strožje od prejšnjih, te vendarle niso nejasne, zadevajo vse udeležence, vključno s prejšnjimi koncesionarji, in se enako uporabljajo za že obstoječe odnose, tako da je težko razumeti, v čem naj bi bila zatrjevana trajna „prednost“ prejšnjih koncesionarjev.

               18

               Poleg tega približno 120 drugih udeležencev zadevnega javnega razpisa, med katerimi so bile tudi pomembne tuje skupine, ki ne spadajo med obstoječe subjekte in ki imajo podobno poslovno strukturo kot tožeči stranki v glavni stvari, ni zoper ta javni razpis podalo nobene kritike.

               19

               Dalje, to sodišče meni, da čeprav je trajanje novih koncesij krajše od trajanja prej podeljenih koncesij, so vendarle tudi njihovi stroški nižji in so manj ekonomsko omejujoče za morebitne prihodnje koncesionarje.

               20

               Zato predložitveno sodišče kljub stališču, da člena 49 PDEU in 56 PDEU ne nasprotujeta spornim nacionalnim določbam, meni, da je treba v zvezi s tem predložiti vprašanji Sodišču.

               21

               V teh okoliščinah je Consiglio di Stato prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

                        „1.

                        Ali je treba člen 49 PDEU [in naslednje], člen 56 PDEU [in naslednje] ter načela, ki jih je Sodišče […] potrdilo v sodbi [Costa in Cifone (EU:C:2012:80)], razlagati tako, da nasprotujejo temu, da se opravi javni razpis za podelitev koncesij s trajanjem, ki je krajše od trajanja v preteklosti podeljenih koncesij, če je bil navedeni razpis opravljen za odpravo posledic, nastalih zaradi nezakonite izključitve določenega števila subjektov iz razpisa?

                        2.

                        Ali je treba člen 49 PDEU [in naslednje], člen 56 PDEU [in naslednje] ter načela, ki jih je Sodišče […] potrdilo v sodbi [Costa in Cifone (EU:C:2012:80)], razlagati tako, da nasprotujejo temu, da bi potreba po preureditvi sistema s časovnim usklajevanjem izteka veljavnosti teh koncesij pomenila ustrezno utemeljitev krajšega trajanja koncesij, ki so predmet razpisa, od trajanja v preteklosti podeljenih koncesij?“

         Vprašanji za predhodno odločanje

         Pristojnost Sodišča

               22

               Družba Lottomatica Scommesse Srl v bistvu izpodbija pristojnost Sodišča. Trdi, da Sodišče – ob upoštevanju diskrecijske pravice držav članic – ni pristojno za odločanje o vprašanju, ali je določitev daljšega ali krajšega trajanja koncesij za igre na srečo v skladu s členoma 49 PDEU in 56 PDEU. Vprašanje te skladnosti naj bi spadalo v pristojnost nacionalnega sodišča, in ne Sodišča.

               23

               V zvezi s tem je treba ugotoviti, da ta družba ne nasprotuje temu, da mora biti zadevna italijanska zakonodaja v skladu s členoma 49 PDEU in 56 PDEU. Sodišče pa je pristojno za presojo področja uporabe členov 49 PDEU in 56 PDEU in predložitveno sodišče prosi prav za razlago teh členov, da se ugotovi, ali je trajanje teh koncesij v skladu z njima.

               24

               Zato je treba ugotoviti, da je Sodišče pristojno, da odgovori na predloženi vprašanji.

         Dopustnost

               25

               Italijanska vlada meni, da je treba ta predlog za sprejetje predhodne odločbe razglasiti za nedopusten, saj v predložitveni odločbi dejanski okvir ni dovolj opredeljen, da bi lahko Sodišče podalo koristen odgovor.

               26

               V zvezi s tem je treba spomniti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso za vprašanja v zvezi z razlago prava Unije, ki jih nacionalna sodišča postavijo v pravnem in dejanskem okviru, ki so ga pristojna opredeliti sama in katerega pravilnosti Sodišče ne preizkuša, velja domneva upoštevnosti. Sodišče lahko odločanje o predlogu nacionalnega sodišča zavrne samo, če je očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora v postopku v glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo pravnih in dejanskih elementov, da bi lahko na zastavljena vprašanja dalo koristne odgovore (sodba Melki in Abdeli, C‑188/10 in C‑189/10, EU:C:2010:363, točka 27 in navedena sodna praksa).

               27

               Iz ustaljene sodne prakse izhaja tudi, da nujnost razlage prava Unije, ki je koristna za nacionalno sodišče, od tega sodišča zahteva, da opredeli pravne in dejanske elemente vprašanj, ki jih postavlja, ali vsaj razloži dejstva, ki so bila podlaga za ta vprašanja. Predložitvena odločba mora poleg tega vsebovati jasne razloge, zaradi katerih se je nacionalno sodišče spraševalo o razlagi prava Unije in zaradi katerih je menilo, da je treba Sodišču predložiti vprašanje za predhodno odločanje (sodba Mulders, C‑548/11, EU:C:2013:249, točka 28 in navedena sodna praksa).

               28

               V predložitveni odločbi pa je pravni in dejanski okvir spora o glavni stvari zadostno opredeljen in je na podlagi podatkov, ki jih je predložilo navedeno sodišče, mogoče določiti obseg postavljenih vprašanj.

               29

               V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da je predlog za sprejetje predhodne odločbe dopusten.

         Vsebinska presoja

               30

               Predložitveno sodišče s prvim in drugim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člena 49 PDEU in 56 PDEU ter načeli enakega obravnavanja in učinkovitosti razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni zakonodaji o igrah na srečo, ki določa izvedbo novega javnega razpisa za podelitev koncesij s krajšim trajanjem od trajanja prej podeljenih koncesij zaradi preureditve sistema s časovno uskladitvijo prenehanja koncesij.

               31

               Prvič, preučiti je treba, ali je zadevna nacionalna zakonodaja, ki določa krajše trajanje novih koncesij v primerjavi s trajanjem prejšnjih, v skladu z načeloma enakega obravnavanja in učinkovitosti.

               32

               V zvezi s tem je treba pojasniti, da je Sodišče v sodbi Costa in Cifone (EU:C:2012:80) preverilo tudi skladnost italijanske ureditve z zahtevo po preglednosti in načelom pravne varnosti, vendar pa tak preizkus v obravnavanem primeru ni potreben, ker so po mnenju predložitvenega sodišča zadevne določbe dovolj jasne in ni več mogoče trditi, da niso oblikovane jasno, natančno in nedvoumno.

               33

               Drugič, preveriti je treba, ali je razlog, ki so ga navedli nacionalni organi, da bi upravičili krajše trajanje novih koncesij, zlasti preureditev sistema koncesij s časovno uskladitvijo njihovega prenehanja, tak, da je z njim mogoče upravičiti morebitno omejitev svoboščin, zagotovljenih s Pogodbami.

         Spoštovanje načel enakega obravnavanja in učinkovitosti

               34

               Tožeči stranki v zadevi v glavni stvari zahtevata odpoved sedanjih koncesij, razveljavitev zadnjega javnega razpisa in izvedbo novega javnega razpisa, ki ne bo diskriminatoren. Trdita, da italijanski organi niso imeli pravice izbrati med razveljavitvijo in prerazdelitvijo sedanjih koncesij ter razpisom ustreznega števila novih koncesij in da bi opravljena izbira v vsakem primeru pomenila kršitev načel enakega obravnavanja in učinkovitosti.

               35

               Vendar, kakor je Sodišče že presodilo, bi odpoved in prerazdelitev starejših koncesij ter razpis ustreznega števila novih koncesij lahko bili ustrezni rešitvi. Obe rešitvi bi načeloma lahko, vsaj za naprej, odpravili nezakonito izključitev nekaterih gospodarskih subjektov tako, da bi jim bilo omogočeno, da opravljajo svojo dejavnost na trgu pod enakimi pogoji kot obstoječi gospodarski subjekti (sodba Costa in Cifone, EU:C:2012:80, točka 52).

               36

               Iz tega sledi, da imajo nacionalni organi v skladu s poljem proste presoje držav članic pravico izbire med navedenimi rešitvami na področju, ki ni usklajeno, kot so igre na srečo, pri čemer je to polje proste presoje vendarle omejeno z načeloma enakovrednosti in učinkovitosti.

               37

               V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča mora namreč nacionalni pravni sistem določiti procesna pravila za zaščito pravic gospodarskih subjektov, ki so bili nezakonito izključeni iz prvega javnega razpisa, vendar pod pogojem, da ta pravila niso manj ugodna od tistih, ki urejajo podobne položaje na podlagi nacionalnega prava (načelo enakovrednosti) in da dejansko ne onemogočajo ali pretirano otežujejo uresničevanja pravic, ki jih daje pravni red Unije (načelo učinkovitosti) (sodbi Placanica in drugi, EU:C:2007:133, točka 63, in Costa in Cifone, EU:C:2012:80, točka 51).

               38

               Dalje, da bi se spoštovala načelo enakega obravnavanja in zahteva po preglednosti, ki izhaja iz njega, mora sistem dovoljenj za igre na srečo temeljiti na objektivnih, nediskriminatornih in vnaprej znanih merilih, ki določajo meje diskrecijske pravice organov, da se ta ne bi uporabljala arbitrarno (sodba Garkalns, C‑470/11, EU:C:2012:505, točka 42).

               39

               Kot pa je Sodišče že razsodilo, že samo dejstvo, da so obstoječi gospodarski subjekti lahko začeli opravljati dejavnost nekaj let pred nezakonito izključenimi gospodarskimi subjekti in so tako na trgu lahko pridobili ugled in zveste stranke, prvonavedenim daje neupravičeno konkurenčno prednost. To, da se obstoječim gospodarskim subjektom dodelijo „dodatne“ konkurenčne prednosti glede na nove koncesionarje, povzroči, da se ohranjajo in krepijo učinki nezakonite izključitve zadnjenavedenih iz javnih razpisov, in torej pomeni kršitev načela enakega obravnavanja. Tak ukrep poleg tega pretirano otežuje uresničevanje pravic, ki jih pravni red Unije daje gospodarskim subjektom, ki so bili nezakonito izključeni iz zadnjega javnega razpisa, in tako ne spoštuje načela učinkovitosti (glej sodbo Costa in Cifone, EU:C:2012:80, točka 53).

               40

               Iz tega sledi, da nacionalna zakonodaja za to, da je v skladu z načeloma enakega obravnavanja in učinkovitosti, obstoječim gospodarskim subjektom ne sme priznati „dodatnih“ konkurenčnih prednosti glede na nove koncesionarje.

               41

               V zvezi s spoštovanjem načel enakega obravnavanja in učinkovitosti je treba ugotoviti, da zadevne določbe iz zadeve v glavni stvari po mnenju predložitvenega sodišča niso nejasne, zadevajo vse udeležence, vključno s prejšnjimi koncesionarji, in se uporabljajo tudi za že obstoječe koncesije, pri čemer obstoječim gospodarskim subjektom ne dajejo „dodatnih“ konkurenčnih prednosti. Čeprav je res, da se tožeči stranki v glavni stvari ne strinjata s to presojo, je treba v zvezi s tem spomniti, da ni Sodišče tisto, ki mora v okviru postopka za predhodno odločanje odločiti o razlagi nacionalnih določb in razsoditi, ali je razlaga predložitvenega sodišča pravilna (glej zlasti sodbo Angelidaki in drugi, od C‑378/07 do C‑380/07, EU:C:2009:250, točka 48 in navedena sodna praksa).

               42

               Poleg tega je treba upoštevati tudi dejstvo, da tožeči stranki v glavni stvari – kakor izhaja iz predložitvene odločbe – brez koncesije in policijskega dovoljenja prek SPP na italijanskem ozemlju delujeta že približno 15 let, zato ju v resnici ni mogoče opredeliti kot „novi udeleženki na trgu“.

               43

               Glede načela učinkovitosti je treba pojasniti, da – še vedno po mnenju predložitvenega sodišča – čeprav nove koncesije trajajo manj od prej podeljenih koncesij, so vendarle tudi njihovi stroški nižji in so manj ekonomsko omejujoče za morebitnega prihodnjega koncesionarja.

               44

               Iz tega torej sledi, da je spoštovanje načel enakega obravnavanja in učinkovitosti v zadevi v glavni stvari zagotovljeno.

         Utemeljenost omejitve svoboščin, zagotovljenih v členih 49 PDEU in 56 PDEU

               45

               Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je treba kot omejitve svobode ustanavljanja in/ali svobodnega opravljanja storitev šteti vsak ukrep, ki bi prepovedoval, oviral ali zmanjševal privlačnost uresničevanja svoboščin, zagotovljenih v členih 49 PDEU in 56 PDEU (glej zlasti sodbo Duomo Gpa in drugi, od C‑357/10 do C‑359/10, EU:C:2012:283, točki 35 in 36 in navedena sodna praksa).

               46

               Zakonodaja države članice, kot je ta v zadevi v glavni stvari, ki opravljanje gospodarske dejavnosti pogojuje s pridobitvijo koncesije in določa različne predpostavke za prenehanje koncesije, tako pomeni oviro za svoboščine, zagotovljene v členih 49 PDEU in 56 PDEU (glej sodbo Costa in Cifone, EU:C:2012:80, točka 70).

               47

               Vendar je treba preučiti, ali je mogoče tako omejitev dovoliti na podlagi izjem iz razlogov javnega reda, javne varnosti ali javnega zdravja, izrecno določenih v členih 51 PDEU in 52 PDEU, ki se uporabijo tudi za področje svobodnega opravljanja storitev na podlagi člena 62 PDEU, oziroma ali jo je mogoče v skladu s sodno prakso Sodišča upravičiti z nujnimi razlogi v splošnem interesu (sodba Digibet in Albers, C‑156/13, EU:C:2014:1756, točka 22 in navedena sodna praksa).

               48

               Tako je v skladu z ustaljeno sodno prakso omejitve glede dejavnosti iger na srečo mogoče utemeljiti z nujnimi razlogi v splošnem interesu, kot so varstvo potrošnikov ter preprečevanje goljufij in spodbujanja čezmerne porabe državljanov pri igranju iger na srečo (sodba Digibet in Albers, EU:C:2014:1756, točka 23 in navedena sodna praksa).

               49

               Dalje, Sodišče je glede italijanske ureditve iger na srečo že odločilo, da lahko cilj, ki se nanaša na boj proti kriminaliteti, povezani z igrami na srečo, upraviči omejitve temeljnih svoboščin, ki izhajajo iz te ureditve (glej sodbo Biasci in drugi, C‑660/11 in C‑8/12, EU:C:2013:550, točka 23).

               50

               V tem primeru, kar zadeva opredelitev „nujnega razloga v splošnem interesu“, ki so ga nacionalni organi navedli, da bi utemeljili krajše trajanje novih koncesij, in sicer preureditev sistema koncesij s časovno uskladitvijo njihovega prenehanja, gotovo drži, da v skladu z ustaljeno sodno prakso z razlogi, ki so povsem upravne narave, ni mogoče upravičiti odstopa države članice od določb prava Unije. To načelo velja še toliko bolj, kadar zadevni odstop pomeni izključitev ali omejitev uresničevanja temeljne svoboščine prava Unije (glej sodbo Arblade in drugi, C‑369/96 in C‑376/96, EU:C:1999:575, točka 37 in navedena sodna praksa).

               51

               Vendar je treba opozoriti na poseben značaj ureditve iger na srečo, ki je eno od področij, na katerih med državami članicami obstajajo precejšnje moralne, verske in kulturne razlike. Ker ta ureditev v okviru Unije ni usklajena, mora na teh področjih vsaka država članica na podlagi lastne lestvice vrednot presojati zahteve za varstvo zadevnih interesov, pri čemer opredelitev ciljev, ki jih nacionalna zakonodaja dejansko uresničuje, v zadevi, ki je Sodišču predložena na podlagi člena 267 PDEU, spada v pristojnost predložitvenega sodišča (sodba Digibet in Albers, EU:C:2014:1756, točka 24 in navedena sodna praksa).

               52

               Zato imajo nacionalni organi na tem posebnem področju široko polje proste presoje, da določijo zahteve, ki izhajajo iz varstva potrošnikov in družbenega reda, in če so izpolnjeni pogoji, določeni v sodni praksi Sodišča, mora vsaka država članica presoditi, ali je v okviru legitimnih ciljev, ki jih uresničuje, nujno v celoti ali delno prepovedati igre na srečo in prirejanje stav ali pa jih je treba zgolj omejiti in za to predvideti bolj ali manj strog nadzor (glej sodbo Digibet in Albers, EU:C:2014:1756, točka 32 in navedena sodna praksa).

               53

               Iz tega sledi, da lahko v teh posebnih okoliščinah preureditev sistema koncesij s časovno uskladitvijo njihovega prenehanja tako, da se določi krajše trajanje novih koncesij od trajanja prej podeljenih koncesij, pomeni dosledno uresničevanje legitimnih ciljev omejevanja iger na srečo ali boja proti kriminaliteti, povezani z igrami na srečo, in je lahko prav tako v skladu z zahtevanim pogojem sorazmernosti.

               54

               Če bi želeli nacionalni organi v prihodnosti znižati število podeljenih koncesij ali izvajati strožji nadzor na področju iger na srečo, bo te ukrepe lažje sprejeti, če bodo vse koncesije podeljene za enako obdobje in bodo prenehale hkrati.

               55

               Na podlagi vseh teh ugotovitev je treba na postavljeni vprašanji odgovoriti, da je treba člena 49 PDEU in 56 PDEU ter načeli enakega obravnavanja in učinkovitosti razlagati tako, da ne nasprotujejo nacionalni zakonodaji, kot je ta iz zadeve v glavni stvari, ki določa izvedbo novega javnega razpisa za podelitev koncesij za krajše obdobje od obdobja prej podeljenih koncesij zaradi preureditve sistema s časovno uskladitvijo prenehanja koncesij.

         Stroški

               56

               Ker je ta postopek za stranke v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopkih pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški predložitve stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

                     Člena 49 PDEU in 56 PDEU ter načeli enakega obravnavanja in učinkovitosti je treba razlagati tako, da ne nasprotujejo nacionalni zakonodaji, kot je ta iz zadeve v glavni stvari, ki določa izvedbo novega javnega razpisa za podelitev koncesij za krajše obdobje od obdobja prej podeljenih koncesij zaradi preureditve sistema s časovno uskladitvijo prenehanja koncesij.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: italijanščina.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 14. maja 1981. # Giuseppe Romano proti Institut national d'assurance maladie-invalidité. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal du travail de Bruxelles - Belgija. # Socialna varnost. # Zadeva 98/80.


title: Sodba Sodišča (osmi senat) z dne 5. februarja 2015.#H.J. Mertens proti Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Centrale Raad van Beroep.#Predhodno odločanje – Socialna varnost – Uredba (EGS) št. 1408/71 – Člen 71 – Pojem „delno brezposeln obmejni delavec“ – Zavrnitev države članice stalnega prebivališča in pristojne države članice, da odobri dajatve za brezposelnost.#Zadeva C-655/13.

text:
         SODBA SODIŠČA (osmi senat)
      z dne 5. februarja 2015 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Socialna varnost — Uredba (EGS) št. 1408/71 — Člen 71 — Pojem ‚delno brezposeln obmejni delavec‘ — Zavrnitev države članice stalnega prebivališča in pristojne države članice, da odobri dajatve za brezposelnost“
      V zadevi C‑655/13,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Centrale Raad van Beroep (Nizozemska), z odločbo z dne 9. decembra 2013, ki je prispela na Sodišče 12. decembra 2013, v postopku

         H. J. Mertens

      proti

         Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen,

      SODIŠČE (osmi senat),
      v sestavi A. Ó Caoimh, predsednik senata (poročevalec), C. Toader, sodnica, in C. G. Fernlund, sodnik,
      generalni pravobranilec: N. Jääskinen,
      sodni tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 6. novembra 2014,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen M. Mollee, agentka,

               —

               za nizozemsko vlado B. Koopman, M. Bulterman, H. Stergiou in M. Noort, agentke,

               —

               za češko vlado M. Smolek in J. Vláčil, agenta,

               —

               za nemško vlado T. Henze in A. Lippstreu, skupaj z A. Wiedmann, agenti,

               —

               za Evropsko komisijo D. Martin in M. van Beek, agenta,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 71 Uredbe Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe, samozaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti, v različici po spremembi in posodobitvi z Uredbo Sveta (ES) št. 118/97 z dne 2. decembra 1996 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 3, str. 3), kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 1606/98 z dne 29. junija 1998 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 3, str. 308, v nadaljevanju: Uredba št. 1408/71).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med H. J. Mertens in Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen (upravni odbor zavoda za upravljanje socialnih zavarovanj za zaposlene osebe, v nadaljevanju: Uwv) zaradi zavrnitve slednjega, da bi zadevni stranki odobril dajatve za brezposelnost.

         Pravni okvir

               3

               Člen 1 Uredbe št. 1408/71, naslovljen „Opredelitve“, določa:
               „V tej uredbi:
               […]

                        (o)

                        ‚pristojni nosilec‘ pomeni:

                                 (i)

                                 nosilca, pri kateri je oseba zavarovana v času vloge za dajatev;
                                 ali

                                 (ii)

                                 nosilca, od katerega je oseba upravičena ali bi bila upravičena prejemati dajatve, če bi sama ali član oziroma člani njene družine stalno prebivali na ozemlju države članice, na katerem se ta nosilec nahaja;
                                 ali

                                 (iii)

                                 nosilca, ki ga imenuje pristojni organ v državi;
                                 ali

                                 (iv)

                                 v primeru sistema, ki se nanaša na obveznost delodajalca v zvezi z dajatvami, določenimi v členu 4(1), bodisi delodajalca ali zavarovalnico oziroma, v odsotnosti obeh, ustanovo ali organ, ki ga imenuje pristojni organ države;

                           […]

                        (q)

                        ‚pristojna država‘ pomeni državo članico, na ozemlju katere je pristojni nosilec;

                  […]“

               4

               Člen 13 te uredbe določa:
               „1.   Ob upoštevanju členov 14c in 14f se za osebe, za katere velja ta uredba, uporablja zakonodaja samo ene države članice. Zakonodaja, ki se uporabi, se določi v skladu z določbami tega naslova.
               2.   Če členi 14 do 17 ne določajo drugače, velja:

                        (a)

                        za osebo, ki je zaposlena na ozemlju ene države članice, velja zakonodaja te države, tudi če stalno prebiva na ozemlju druge države članice ali če je statutarni sedež ali poslovna enota podjetja ali posameznika, ki ga zaposluje, na ozemlju druge države članice;

                  […]“

               5

               Člen 71(1) navedene uredbe določa:
               „Brezposelna oseba, ki je bila prej zaposlena in je med zadnjo zaposlitvijo stalno prebivala na ozemlju države članice, ki ni pristojna država, prejema dajatve v skladu z naslednjimi določbami:

                        (a)

                                 (i)

                                 Obmejni delavec, ki je delno ali občasno brezposeln v podjetju, ki ga zaposluje, prejema dajatve v skladu z določbami zakonodaje pristojne države, kot če bi stalno prebival na ozemlju te države; dajatve mu zagotavlja pristojni nosilec.

                                 (ii)

                                 Obmejni delavec, ki je popolnoma brezposeln, prejema dajatve v skladu z določbami zakonodaje države članice, na ozemlju katere stalno prebiva, kot če bi med njegovo zadnjo zaposlitvijo zanj veljala ta zakonodaja; te dajatve mu zagot[a]vlja nosilec v kraju stalnega prebivališča na svoje lastne stroške;

                           […]“

         Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

               6

               H. J. Mertens je bila od 1. januarja 2003 do 28. februarja 2009 zaposlena za polni delovni čas pri družbi Saueressig GmbH (v nadaljevanju: Saueressig) v Vrednu (Nemčija).

               7

               H. J. Mertens je bila od 1. marca 2009 zaposlena s skrajšanim delovnim časom, in sicer za deset ur na teden, pri družbi ATG Service GmbH (v nadaljevanju: ATG) v Ahausu (Nemčija).

               8

               H. J. Mertens je v obdobju od vključno leta 2003 do vključno leta 2009 prebivala v Enschedu (Nizozemska).

               9

               H. J. Mertens je pri Uwv podala vlogo za dajatve na podlagi nizozemskega zakona o brezposelnosti (Werkloosheidswet). Uwv je to vlogo zavrnil z utemeljitvijo, da je treba H. J. Mertens na podlagi Uredbe št. 1408/71 šteti za obmejno delavko in da bi morala, ker je bila delno brezposelna, vlogo za dajatve za brezposelnost vložiti v državi članici zaposlitve, torej v Nemčiji. Nizozemsko sodišče, ki je odločalo na prvi stopnji, je prav tako menilo, da za H. J. Mertens velja nemška zakonodaja.

               10

               Bundesagentur für Arbeit (nemški zvezni zavod za zaposlovanje) je z odločbo z dne 29. aprila 2009 vlogo H. J. Mertens za dajatve za brezposelnost v Nemčiji zavrnil. Ta zavod je na podlagi nemškega zakonika o socialni varnosti (Sozialgesetzbuch) menil, da je H. J. Mertens popolnoma brezposelna obmejna delavka, saj je bilo njeno delovno razmerje s krajšim delovnim časom sklenjeno pri drugem delodajalcu. H. J. Mertens je zoper to odločbo vložila tožbo pri Sozialgericht Münster (socialno sodišče v Münstru, Nemčija).

               11

               Sozialgericht Münster je s sodbo z dne 18. oktobra 2013, ki je postala pravnomočna, zavrnilo tožbo, ki jo je H. J. Mertens vložila zoper to odločbo Bundesagentur für Arbeit.

               12

               Centrale Raad van Beroep (osrednje upravno sodišče, Nizozemska), pri katerem je H. J. Mertens vložila pritožbo zoper odločbo, ki jo je nizozemsko sodišče izdalo na prvi stopnji, meni, da je za H. J. Mertens tedaj, ko je bila zaposlena pri družbi Saueressig in potem pri družbi ATG, veljala nemška zakonodaja. To sodišče poudarja, da se člen 71(1)(a)(i) Uredbe št. 1408/71 nanaša na obmejne delavce, „ki [so] delno ali občasno brezposeln[i] v podjetju, ki [jih] zaposluje“, in da se člen 71(1)(a)(ii) te uredbe nanaša na „obmejne delav[ce], ki [so] popolnoma brezposeln[i]“. Po mnenju tega sodišča iz besedila teh določb ni razviden odgovor na to, katera država članica mora v primeru obmejnega delavca, ki je delno brezposeln in ki je neposredno zaposlen pri drugem delodajalcu v isti državi članici, zagotoviti dajatve za brezposelnost.

               13

               Po navedbah predložitvenega sodišča je Sodišče v sodbi de Laat (C‑444/98, EU:C:2001:165) glede obmejnega delavca, ki z državo članico, v kateri je bil zaposlen, več nima nikakršne vezi in ki je tako popolnoma brezposeln v smislu člena 71(1)(a)(ii) Uredbe št. 1408/71, presodilo, da je država članica kraja stalnega prebivališča pristojna za dajatve za brezposelnost. Centrale Raad van Beroep se prav tako sklicuje na Sklep št. 205 Upravne komisije za socialno varnost delavcev migrantov z dne 17. oktobra 2005 o pojmu delna brezposelnost v zvezi z obmejnimi delavci (UL 2006, L 130, str. 37, in popravek UL L 330, str. 36, v nadaljevanju: Sklep št. 205), v katerem naj bi ta upravna komisija menila, da je delna brezposelnost povezana z ohranitvijo ali pa neobstojem kakršne koli pogodbene vezi med delavcem in delodajalcem.

               14

               Zato predložitveno sodišče meni, da se iz sodbe de Laat (EU:C:2001:165) in navedenega sklepa zdi razvidno, da bi moralo, da bi se lahko H. J. Mertens štelo za delno brezposelno obmejno delavko, obstajati nepretrgano delovno razmerje, a s krajšim delovnim časom, ali pa novo delovno razmerje s krajšim delovnim časom, ki neposredno sledi delovnemu razmerju H. J. Mertens z družbo Saueressig, pri tem istem delodajalcu. Delavec se mora po mnenju tega sodišča samo takrat, kadar s pristojno državo članico, v kateri je delal, nima več nobene vezi in je popolnoma brezposeln, za pomoč pri iskanju zaposlitve obrniti na nosilca v kraju svojega stalnega prebivališča. Navedeno sodišče iz tega sklepa, da je država članica, ki zadevni osebi ponuja največ možnosti, da najde dopolnilno zaposlitev, pristojna za dajatve za brezposelnost. V obravnavanem primeru se temu sodišču zdi jasno, da je te dajatve dolžna zagotoviti Zvezna republika Nemčija.

               15

               Vendar se predložitvenemu sodišču v zvezi s tem pojavljajo dvomi, zlasti glede na nasprotno stališče, ki ga je sprejel Bundesagentur für Arbeit. Tako to sodišče ne izključuje, bi bilo treba za H. J. Mertens šteti, da je popolnoma brezposelna.

               16

               V teh okoliščinah je Centrale Raad van Beroep prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „Ali je treba člen 71(1)(a)(i) Uredbe št. 1408/71 razlagati tako, da nasprotuje temu, da se obmejni delavec, ki se neposredno po delovnem razmerju s polnim delovnim časom pri delodajalcu v državi članici zaposli za krajši delovni čas pri drugem delodajalcu v isti državi članici, šteje za delno brezposelnega obmejnega delavca?“

         Vprašanje za predhodno odločanje

               17

               Predložitveno sodišče s tem vprašanjem sprašuje, ali je treba člen 71(1)(a)(i) Uredbe št. 1408/71 razlagati tako, da ima obmejni delavec, ki se neposredno po koncu delovnega razmerja s polnim delovnim časom pri delodajalcu v državi članici, ki ni država članica njegovega stalnega prebivališča, zaposli za skrajšani delovni čas pri drugem delodajalcu v isti državi članici, status delno brezposelnega obmejnega delavca v smislu te določbe.

               18

               Člen 71 Uredbe št. 1408/71 vsebuje posebne določbe, ki veljajo za brezposelne osebe, ki so med zadnjo zaposlitvijo stalno prebivale v državi članici, ki ni pristojna država članica. Sodišče je že presodilo, da je namen določb tega člena delavcu migrantu zagotoviti prejemanje dajatev za brezposelnost pod najugodnejšimi pogoji za iskanje nove zaposlitve (glej sodbo Miethe, 1/85, EU:C:1986:243, točka 16 in navedena sodna praksa).

               19

               Te določbe se razlikujejo od splošnega pravila iz člena 13(2) te uredbe, v skladu s katerim za osebo, zaposleno na ozemlju neke države članice, velja zakonodaja te države (glej sodbo Jeltes in drugi, C‑443/11, EU:C:2013:224, točka 20).

               20

               Tako v skladu s členom 71(1)(a)(ii) navedene uredbe za obmejne delavce, ki so popolnoma brezposelni, velja zakonodaja države članice, na katere ozemlju stalno prebivajo. Sodišče je menilo, da se s to določbo implicitno predpostavlja, da tak delavec v tej državi uživa najugodnejše pogoje za iskanje nove zaposlitve (glej v tem smislu sodbi Miethe, EU:C:1986:243, točka 17, in Jeltes in drugi, EU:C:2013:224, točka 21).

               21

               Iz tega sledi, da je treba člen 71(1)(a)(i) Uredbe št. 1408/71, ki določa, da za obmejnega delavca, ki je delno ali občasno brezposeln v podjetju, ki ga zaposluje, velja zakonodaje pristojne države članice, razumeti tako, kot da ravno tako implicitno predpostavlja, da tak delavec v tej državi članici uživa najugodnejše pogoje za iskanje nove zaposlitve.

               22

               V zvezi s tem je treba za ugotovitev, ali se zaposleni obmejni delavec obravnava kot delno brezposeln ali kot popolnoma brezposeln v smislu 71(1)(a) člena Uredbe št. 1408/71, uporabiti enotna merila, določena s pravom Unije. Sodišče je tako presodilo, da ta ocena ne more temeljiti na merilih nacionalnega prava (glej sodbo de Laat, EU:C:2001:165, točka 18).

               23

               Sodišče je prav tako presodilo, da cilja varstva delavcev, določenega v členu 71 Uredbe št. 1408/71, ni mogoče doseči, če se mora zadevni delavec, kadar ostane zaposlen pri istem podjetju, a s krajšim delovnim časom, v državi članici, ki ni država, na katere ozemlju stalno prebiva, pri čemer ostaja kandidat za polni delovni čas, obrniti na nosilca države članice svojega kraja stalnega prebivališča, da bi tam našel pomoč pri iskanju zaposlitve, s katero bi dopolnil že obstoječo zaposlitev. To, da je zaposlitev za polni delovni čas postala zaposlitev s krajšim delovnim časom s sklenitvijo nove pogodbe, je v zvezi s tem neupoštevno (glej v tem smislu sodbo de Laat, EU:C:2001:165, točka 34).

               24

               Ta sklep izhaja iz tega, da naj bi bil nosilec v državi članici, v kateri je kraj stalnega prebivališča zadevnega delavca, precej manj – kot nosilec v pristojni državi članici – zmožen pomagati temu delavcu najti dopolnilno zaposlitev, katere pogoji bi bili združljivi z delom, ki ga že opravlja s skrajšanim delovnim časom, torej najverjetnejšo dopolnilno zaposlitev, ki bi jo opravljal na ozemlju pristojne države članice (glej v tem smislu sodbo de Laat, EU:C:2001:165, točka 35).

               25

               Zato se mora delavec samo takrat, kadar s pristojno državo članico nima več nobene vezi in je popolnoma brezposeln, za pomoč pri iskanju zaposlitve obrniti na nosilca v državi članici, v kateri je kraj njegovega stalnega prebivališča (glej v tem smislu sodbo de Laat, EU:C:2001:165, točka 36).

               26

               Iz tega sledi, da – v nasprotju s tem, kar trdi nemška vlada – položaj popolne brezposelnosti nujno pomeni, da je zadevni delavec popolnoma prenehal delati.

               27

               Tako v sporu o glavni stvari ni upoštevna okoliščina, da podjetje, pri katerem je bila H. J. Mertens zaposlena v okviru pogodbe o zaposlitvi za polni delovni čas, ni isto kot tisto, pri katerem je bila nato zaposlena v okviru pogodbe o zaposlitvi za skrajšani delovni čas. Razlaga člena 71(1)(a)(i) Uredbe št. 1408/71, ki bi uporabo te določbe pogojevala z zahtevo, da mora biti podjetje, pri katerem je obmejni delavec zaposlen s skrajšanim delovnim časom, isto kot tisto, pri katerem je bil ta delavec prej zaposlen s polnim delovnim časom, bi namreč tako zožila področje uporabe navedene določbe, da bi bil ogrožen njen polni učinek.

               28

               Prav tako ni upoštevno to, da je v pogodbi o zaposlitvi iz postopka v glavni stvari določen delovnik deset ur na teden, saj je Sodišče že presodilo, da nič v besedilu člena 1(a) ali 2(1) Uredbe št. 1408/71 ne omogoča izključitve s področja uporabe te uredbe nekaterih kategorij oseb zaradi tega, koliko časa delajo (glej po analogiji sodbo Kits van Heijningen, C‑2/89, EU:C:1990:183, točka 10).

               29

               Ta razlaga člena 71(1)(a)(i) Uredbe št. 1408/71 je tako edina, ki lahko zagotovi, da se obmejni delavci obravnavajo kot delno brezposelni v državi članici, v kateri uživajo najugodnejše pogoje za iskanje zaposlitve za polni delovni čas.

               30

               Člena 71(1)(a)(i) Uredbe št. 1408/71 zato ni mogoče razlagati tako, da s svojega področja uporabe izključuje obmejnega delavca, ki je v pristojni državni članici ohranil delovno razmerje, tudi če je to za skrajšani delovni čas.

               31

               Glede na zgornje preudarke je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 71(1)(a)(i) Uredbe št. 1408/71 razlagati tako, da ima obmejni delavec, ki se neposredno po koncu delovnega razmerja s polnim delovnim časom pri delodajalcu v državi članici zaposli za skrajšani delovni čas pri drugem delodajalcu v isti državi članici, status delno brezposelnega obmejnega delavca v smislu te določbe.

         Stroški

               32

               Ker je ta postopek za stranke v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopkih pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (osmi senat) razsodilo:

                     Člen 71(1)(a)(i) Uredbe Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe, samozaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti, v različici po spremembi in posodobitvi z Uredbo Sveta (ES) št. 118/97 z dne 2. decembra 1996, kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 1606/98 z dne 29. junija 1998, je treba razlagati tako, da ima obmejni delavec, ki se neposredno po koncu delovnega razmerja s polnim delovnim časom pri delodajalcu v državi članici zaposli za skrajšani delovni čas pri drugem delodajalcu v tej isti državi članici, status delno brezposelnega obmejnega delavca v smislu te določbe.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nizozemščina.


Sodba Sodišča prve stopnje (prvi senat) z dne 13. septembra 2005. # Georgios Pantoulis proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki - Splošni javni natečaj - Enako obravnavanje. # Zadeva T-290/03.


Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 17. maja 1988. # Edgard Arendt proti Evropskemu parlamentu. # Uradnik - Nepripustitev k opravljanju natečaja. # Zadeva 28/87.


Sodba Splošnega sodišča (sedmi senat) z dne 22. septembra 2017.#Luigi D'Agostino proti Evropski komisiji.#Javni uslužbenci – Pogodbeni uslužbenci – Člen 3a PZDU – Nepodaljšanje pogodbe – Člena 12a in 24 Kadrovskih predpisov – Dolžnost skrbnega ravnanja – Interes službe.#Zadeva T-501/16 RENV.


Sodba Splošnega sodišča (osmi senat) z dne 11. julija 2013.#Diamanthandel A. Spira BVBA proti Evropska komisija.#Konkurenca – Karteli in zloraba prevladujočega položaja – Trg surovih diamantov – Distribucijski sistem SOC – Odločba o zavrnitvi pritožbe – Neobstoj interesa Skupnosti – Procesne pravice pritožnika – Dostop do dokumentov – Obveznosti na področju preiskave pritožbe – Učinki izključitve iz trga – Očitna napaka pri presoji.#Združeni zadevi T‑108/07 in T‑354/08.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 23. septembra 2004.#Spedition Ulustrans, Uluslararasi Nakliyat ve. Tic. A.S. Istanbul proti Finanzlandesdirektion für Oberösterreich.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Verwaltungsgerichtshof - Avstrija.#Carinski zakonik Skupnosti - Člen 202 - Nastanek carinskega dolga - Nezakonit vnos v carinsko območje Skupnosti - Pojem carinskega dolžnika - Soodgovornost delodajalca za dolg delavca, ki pri izpolnjevanju carinskih obveznosti ni ravnal v skladu s predpisi.#Zadeva C-414/02.

text:
      Zadeva C-414/02
      Spedition Ulustrans, Uluslararasi Nakliyat ve. Tic. A.S. Istanbul
      proti
      Finanzlandesdirektion für Oberösterreich
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložiloVerwaltungsgerichtshof (Avstrija))
      „Carinski zakonik Skupnosti – Člen 202 – Nastanek carinskega dolga – Nezakonit vnos v carinsko območje Skupnosti – Pojem carinskega dolžnika – Soodgovornost delodajalca za dolg delavca, ki pri izpolnjevanju carinskih obveznosti ni ravnal v skladu s predpisi“
      Povzetek sodbe
      Carinska unija – Nastanek carinskega dolga zaradi nezakonitega vnosa blaga – Pojem dolžnik – Delodajalec osebe, ki je opravila
            vnos – Razširitev z nacionalnimi predpisi – Pogoji za dopustnost
      (Uredba Sveta št. 2913/92, člen 202(3))
      Člen 202(3) Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti je treba razlagati tako,
         da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, ki ob nezakonitem vnosu blaga, za katero se plača uvozna dajatev, na carinsko območje
         Skupnosti določa solidarno odgovornost delodajalca za carinski dolg delavca, če je ta blago vnesel v okviru nalog, ki mu jih
         je zaupal delodajalec, pod pogojem, da ta ureditev predpostavlja udeležbo delodajalca pri vnosu blaga in da je ta vedel ali
         bi moral vedeti, da je bil vnos nezakonit.

      (Točka 45 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 23. septembra 2004(*)

      „Carinski zakonik Skupnosti – Člen 202 – Nastanek carinskega dolga – Nezakonit vnos v carinsko območje Skupnosti – Pojem carinskega dolžnika – Soodgovornost delodajalca za dolg delavca, ki pri izpolnjevanju carinskih obveznosti ni ravnal v skladu s predpisi“
      V zadevi C-414/02,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, naslovljen na Sodišče s sklepom Verwaltungsgerichtshofa
         (Avstrija) z dne 6. novembra 2002, ki je na Sodišče prispel 19. novembra 2002, v postopku

      Spedition Ulustrans, Uluslararasi Nakliyat ve. Tic. A.S. Istanbul
      proti
      Finanzlandesdirektion für Oberösterreich,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi, C. W. A. Timmermans, predsednik senata, C. Gulmann, J.‑P. Puissochet (poročevalec), R. Schintgen, sodniki, in F.
         Macken, sodnica,

      generalni pravobranilec: A. Tizzano,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Finanzlandesdirektion für Oberösterreich M. F. Brenneis, zastopnik,
      –        za avstrijsko vlado H. Dossi, zastopnik,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti J.-C. Schieferer, zastopnik,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 6. maja 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 202(3) Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra
         1992 o carinskem zakoniku Skupnosti, (UL L 302, str. 1, v nadaljevanju: Carinski zakonik).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora, ki poteka med družbo Spedition Ulustrans, Uluslararasi Nakliyat ve. Tic. A.S. Istanbul
         (v nadaljevanju: Spedition Ulustrans) in Finanzlandesdirektion für Oberösterreich (finančna direkcija za deželo Zgornjo Avstrijo,
         v nadaljevanju: Finanzlandesdirektion) zaradi plačila carinskega dolga, ki je nastal pri nezakonitem vnosu blaga na carinsko
         območje Skupnosti.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        Člen 201 Carinskega zakonika določa:

      „1. Carinski dolg pri uvozu nastane:
      (a)      s sprostitvijo v prosti promet blaga, zavezanega uvoznim dajatvam, ali
      (b)      z vnosom takšnega blaga v postopek začasnega uvoza z delno oprostitvijo uvoznih dajatev.
      2. Carinski dolg nastane v trenutku sprejema zadevne carinske deklaracije.
      3. Dolžnik je deklarant. V primeru posrednega zastopanja je dolžnik tudi oseba, za račun katere je bila izdelana carinska
         deklaracija.

      Če se carinska deklaracija za enega od postopkov iz odstavka 1 sestavi na podlagi podatkov, ki povzročijo, da se zakonsko
         dolgovane dajatve v celoti ali deloma ne poberejo, se lahko tudi osebe, ki so zagotovile te podatke, potrebne za izdelavo
         deklaracije, in so vedele ali bi morale vedeti, da so bili ti podatki napačni, v skladu z veljavnimi nacionalnimi predpisi
         štejejo za dolžnike.“

      4        Člen 202 Carinskega zakonika določa:

      „1. Carinski dolg pri uvozu nastane:
      (a)      z nezakonitim vnosom blaga, zavezanega uvoznim dajatvam, na carinsko območje Skupnosti, ali
      (b)      z nezakonitim vnosom takšnega blaga, ki se nahaja v prosti carinski coni ali prostem skladišču, v drugi del tega območja.
      V skladu s tem členom se šteje za nezakoniti vnos vsak vnos, pri katerem gre za kršitev členov 38 do 41 in druge alinee člena
         177.

      2. Carinski dolg nastane v trenutku nezakonitega vnosa blaga.
      3. Dolžniki so:
      –        oseba, ki je nezakonito vnesla blago,
      –        osebe, ki so sodelovale pri vnosu in so vedele ali bi morale vedeti, da je bil vnos nezakonit,
      –        kakor tudi osebe, ki so zadevno blago pridobile ali posedovale in so v trenutku pridobitve ali prejema tega blaga vedele ali
         bi morale vedeti, da gre za blago, ki je bilo nezakonito vneseno.“

      5        Člen 203 tega zakonika določa:

      „1. Carinski dolg pri uvozu nastane:
      –        z nezakonito odstranitvijo blaga, zavezanega uvoznim dajatvam, izpod carinskega nadzora.
      2. Carinski dolg nastane v trenutku odstranitve blaga izpod carinskega nadzora.
      3. Dolžniki so:
      –        oseba, ki je odstranila blago izpod carinskega nadzora,
      –        osebe, ki so bile udeležene pri odstranitvi in so vedele ali bi morale vedeti, da gre za odstranitev blaga izpod carinskega
         nadzora,

      –        osebe, ki so zadevno blago pridobile ali posedovale in so v trenutku pridobitve ali prejema tega blaga vedele ali bi morale
         vedeti, da gre za blago, ki je bilo odstranjeno izpod carinskega nadzora, kakor tudi

      –        po potrebi oseba, ki mora izpolniti obveznosti, izhajajoče iz zadrževanja blaga v začasni hrambi ali uporabe carinskega postopka,
         v katerega je bilo dano to blago.“

      6        Člen 213 Carinskega zakonika določa:

      „Če obstaja za isti carinski dolg več dolžnikov, so ti solidarno zavezani plačilu tega dolga.“
      7        V skladu s členom 221(1) tega zakonika:

      „Znesek dajatev se mora dolžniku takoj po vknjižbi v skladu z ustreznimi postopki sporočiti.“
       Nacionalna ureditev
      8        Člen 79(2) Zollrechts-Durführungsgesetz (zakon o izvajanju carinskih predpisov, BGBl. 1994/659, v nadaljevanju: ZollR-DG)
         določa:

      „Carinski dolg, ki je nastal delavcu ali drugemu nameščencu, ker je ta pri opravljanju nalog, ki mu jih je naložil delodajalec
         ali naročnik, kršil carinske obveznosti, nastane takrat tudi delodajalcu ali naročniku, če ta ne postane dolžnik v isti zadevi
         na podlagi druge določbe.“

       Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      9        Zaposleni pri Spedition Ulustrans je 5. decembra 1996 na carinsko območje Skupnosti vnesel štiri pralne stroje. Prihajal je
         iz Švice in je kot voznik tovornega vozila, registriranega na ime Spedition Ulustrans, prečkal carinsko mejno točko Höchst
         (Avstrija), ne da bi opravil carinske formalnosti, kot so določene v predpisih, ki veljajo za blago, ki ga je prevažal.

      10      Hauptzollamt Feldkirch je z odločbo z dne 11. decembra 1996, ki je bila izdana v skladu s členom 221(1) Carinskega zakonika,
         sporočil zadevnemu delavcu znesek dolgovanih uvoznih dajatev, ki je nastal zaradi nepravilnega uvoza blaga v višini 770.684
         ATS (carina v višini 83.770 ATS in prometni davek na uvoz v višini 686.914 ATS).

      11      Finanzlandesdirektion je z odločbo z dne 27. aprila 2000 s pravo močjo dokončne odločbe o pritožbi ugotovila, da je zaradi
         nezakonitega vnosa tega blaga v skladu s členom 202(1)(a) Carinskega zakonika nastal carinski dolg v znesku, kot ga je določil
         Hauptzollamt.

      12      Z odločbo z dne 27. februarja 1997 je Hauptzollamt v skladu s členom 202(1)(a) Carinskega zakonika v povezavi s členom 79(2)
         ZollR-DG tudi Spedition Ulustrans sporočil znesek dajatev, ki ga ta dolguje na podlagi solidarne odgovornosti za zahtevane
         dajatve skupaj s svojim zaposlenim.

      13      Spedition Ulustrans je vložila ugovor zoper to odločbo, ki je bil z odločbo z dne 11. septembra 1997 zavrnjen kot neutemeljen.
         Zoper to odločbo je nato vložila pritožbo pri četrtem pritožbenem senatu Finanzlandesdirektion, ki jo je ta prav tako zavrnila
         z odločbo z dne 21. novembra 2000. Finanzlandesdirektion je navedla, da je Hauptzollamt pravilno naložil plačilo dajatev ne
         samo vozniku, ampak tudi kot drugemu solidarnemu dolžniku v skladu s členom 79(2) ZollR‑DG, Spedition Ulustrans, ki bi morala
         kot delodajalec poskrbeti za to, da je ravnanje voznika kot delavca v skladu posebnimi zahtevami mednarodnega prevoza blaga.

      14      Spedition Ulustrans se je glede tega obrnila na Verwaltungsgerichtshof in je uveljavljala predvsem to, da ni bila udeležena
         pri nezakonitem ravnanju voznika in tako ne more biti obravnavana kot carinski dolžnik.

      15      Predložitveno sodišče je v zvezi s tem navedlo dve pripombi.

      16      Prvič, navaja, da si obstoječa doktrina ni enotna glede vsebine pojma carinskega dolžnika. Pojasnjuje, da določeni avtorji
         menijo, da je člen 79(2) ZollR-DG nezdružljiv s členom 202(3), druga alinea, Carinskega zakonika, ker ta, ne da bi upošteval
         v tem členu naštete subjektivne pogoje, pojem dolžnika razširja na vse delodajalce ali naročnike nekega delavca ali nameščenca,
         ki krši carinske predpise. Drugi avtorji zastopajo mnenje, da je odgovor na vprašanje, kdo je ob nezakonitem vnosu blaga carinski
         dolžnik, odvisen od tega, kako je opredeljena „oseba, ki je nezakonito vnesla blago“ v smislu člena 202(3), prva alinea, Carinskega
         zakonika. To je, vsaj posredno, vedno podjetnik, ker je ta posestnik blaga, ki se prevaža, medtem ko je voznik le prekarist.
         V skladu s tem drugim mnenjem člen 79(2) ZollR-DG ni nezdružljiv s členom 202(3), druga alinea, Carinskega zakonika, ampak
         je v povezavi s členom 202(3), prva alinea, tega zakonika le odveč.

      17      Drugič, predložitveno sodišče navaja, da Spedition Ulustrans trdi, da je člen 79(2) ZollR-DG „določba o odgovornosti“. Kot
         meni tožeča stranka v postopku v glavni stvari, je nacionalnemu zakonodajalcu prepuščeno, da prosto sprejema take določbe,
         ne da bi ga pravo Skupnosti pri tem omejevalo.

      18      V teh okoliščinah se je Verwaltungsgerichtshof odločilo, da prekine odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predloži naslednje
         vprašanje:

      „Ali je razširitev kroga dolžnikov, kot jo določa člen 79(2) Zollrechts Durchführungsgesetza (po katerem nastane carinski
         dolg v breme delavca ali drugega nameščenca zaradi kršitve carinske obveznosti pri opravljanju nalog, ki mu jih je zaupal
         njegov delodajalec ali naročnik in prav tako takrat nastane carinski dolg tudi v breme delodajalca ali naročnika) v nasprotju
         s členom 202(3) Carinskega zakonika in je tako nezdružljiva s pravom Skupnosti?“

       Vprašanje za predhodno odločanje
       Stališča, predložena Sodišču
      19      Finanzlandesdirektion navaja, da Carinski zakonik pooblašča carinske organe, da uporabijo vse možnosti, ki jih imajo na podlagi
         „veljavnih predpisov“, vključno z nacionalnimi predpisi, za zagotovitev plačila carinskega dolga. Členi od 201 naprej Carinskega
         zakonika tako izvajajo le minimalno uskladitev pojma carinskega dolžnika in ne ovirajo držav članic pri tem, da sprejmejo
         nadaljnje predpise, kot je na primer člen 79(2) ZollR-DG, da dolg poplača delodajalec. Pogoj za uporabo tega predpisa je,
         da gre za nezakonito ravnanje pri opravljanju zadev podjetnika, da je torej delavec ali nameščenec imel namen delovati v interesu
         podjetja in ne v lastnem interesu.

      20      Avstrijska vlada navaja, da v skladu s členom 8(1) Sklepa Sveta 2000/597/ES, Euratom z dne 29. septembra 2000 o sistemu virov
         lastnih sredstev Evropskih skupnosti (UL L 253, str. 42) dajatve skupne carinske tarife, ki se uvrščajo med vire lastnih sredstev
         Skupnosti, države članice izterjajo v skladu z nacionalnimi zakonskimi in upravnimi predpisi, ki morajo biti po potrebi usklajeni
         s predpisi Skupnosti. Kot meni Avstrijska vlada, je želel zakonodajalec Skupnosti s tem državam članicam prepustiti izbiro
         najučinkovitejšega sredstva za izterjavo carin.

      21      Člen 79(2) ZollR-DG sodi v ta okvir. S tem, da na podlagi te določbe poleg delodajalcev ali naročnikov, ki pridobivajo ekonomske
         prednosti iz ravnanj svojih delavcev ali nameščencev, odgovarjajo skupaj z njimi, je učinkoviteje zagotovljena izterjava davkov,
         kot če bi bili carinski dolžniki le ekonomsko šibkejši in pogosto plačilno nesposobni delavci ali nameščenci. Člen 79(2) ZollR‑DG
         naj bi bil tudi popolnoma skladen s splošnimi pravnimi načeli, ki veljajo v vseh državah članicah, zlasti z načelom sorazmernosti.
         Tako naj z njim ne bi bil razširjen pojem carinskega dolžnika, kar bi bilo v nasprotju s členom 202(3) Carinskega zakonika.

      22      Komisija navaja, da avtomatična odgovornost delodajalca za vsako ravnanje delavca, ki ne upošteva dejanske „udeležbe“ v smislu
         člena 202(3), druga alinea, po tej določbi ni mogoča. Če bi nacionalna sodišča člen 79(2) ZollR-DG razlagala tako, da ta določa
         neizpodbitno domnevo za odgovornost delodajalca za ravnanja delavca, bi moral biti ta razglašen za nezdružljivega z določbami
         Carinskega zakonika.

       Odgovor Sodišča
      23      Sodišče v okviru postopka, začetega na podlagi člena 234 ES, ni pristojno za odločanje o združljivosti predpisov nacionalnega
         zakona s pravom Skupnosti. Nacionalnemu sodišču pa lahko poda vse elemente za razlago prava Skupnosti, ki temu omogoči, da
         odloči glede vprašanja o združljivosti (sodbe z dne 17. decembra 1970 v zadevi Scheer, 30/70, Recueil, str. 1197, točka 4;
         z dne 6. junija 1984 v zadevi Melkunie, 97/83, Recueil, str. 2367, točka 7, in z dne 29. novembra 2001 v zadevi De Coster,
         C-17/00, Recueil, str. I-9445, točka 23).

      24      Iz tega gledišča je treba predloženo vprašanje razumeti tako, da je predložitveno sodišče želelo izvedeti, ali je treba člen
         202(3) Carinskega zakonika razlagati tako, da nasprotuje temu, da se po členu 79(2) ZollR-DG delodajalca obravnava kot sodolžnika
         carinskega dolga njegovega delavca, če ta pri izpolnjevanju carinskih obveznosti v okviru opravljanja nalog, ki mu jih je
         zaupal njegov delodajalec, ni ravnal v skladu s predpisi.

      25      Prvič, iz besedila člena 202(3) Carinskega zakonika izhaja, da je želel zakonodajalec Skupnosti določiti širok krog tistih,
         ki so pri nezakonitem vnosu blaga, za katerega je treba plačati uvozne dajatve, carinski dolžniki, seveda ne da bi bil delodajalec
         avtomatično dolžnik carinskega dolga svojega delavca.

      26      Dalje se člen 202(3), prva alinea, Carinskega zakonika nanaša na „osebo“, ki je nezakonito vnesla blago, ne da bi določal,
         ali gre za fizično osebo, kot je npr. delavec v podjetju, ali pravno osebo, kot je npr. podjetje, pri katerem je razlog za
         nezakonit vnos blaga. Ta določba se v vsakem primeru nanaša na delavca, ki je sam vnesel blago na carinsko območje, seveda
         pa se kot carinskega dolžnika obravnava tudi delodajalca, če je ta namreč „oseba“ v smislu navedenega predpisa, to pomeni,
         če je lahko obravnavan kot tisti, ki je s svojim ravnanjem povzročil razlog za nezakoniti vnos blaga.

      27      Tako člen 202(3), druga alinea, navaja v množini „osebe“, ne da bi, tudi na tem mestu, natančno določil, ali gre za fizične
         ali pravne osebe, ki so bile udeležene pri nezakonitem vnosu. Pogoj za opredelitev teh oseb za carinske dolžnike v smislu
         zadevne določbe je, da so sodelovale pri tem vnosu, čeprav „so vedele ali bi morale vedeti, da je bil vnos nezakonit“. Ta
         pogoj tako temelji na subjektivnih elementih presoje, ki v določenih primerih izključujejo opredelitev carinskega dolžnika.

      28      Končno, člen 202(3), tretja alinea, Carinskega zakonika določa, da so carinski dolžniki osebe, prav tako ne da bi natančno
         določil, ali gre za fizične ali pravne osebe, ki so po nezakonitem vnosu blaga, kar pomeni po transakciji, ki je povzročila
         nastanek carinskega dolga, zadevno blago pridobile ali posedovale, čeprav so v trenutku pridobitve ali prejema tega blaga
         vedele ali bi morale vedeti, da gre za blago, ki je bilo nezakonito vneseno. Razsežnost pojma carinskega dolžnika je tako
         v tem primeru, kot uporaba člena 202(3), druga alinea, istega zakona, odvisna od subjektivnega pogoja.

      29      Iz presoje člena 202(3), prva, druga in tretja alinea, Carinskega zakonika izhaja, da je zakonodajalec Skupnosti razlikoval
         med primeri iz prve alinee na eni strani in druge ter tretje alinee na drugi. V primerih, ki so določeni v prvi alinei, se
         lahko delodajalec opredeli kot tisti, ki je opravil nezakonit vnos blaga in je zaradi tega sam ali solidarno s svojim delavcem
         carinski dolžnik. V primerih, določenih v drugi in tretji alinei, je delodajalec pri tem vnosu le „udeležen“ in se kot carinski
         dolžnik lahko opredeli le takrat, če so izpolnjeni določeni subjektivni pogoji.

      30      Ko delodajalcu ni mogoče pripisati nezakonitega vnosa blaga, ampak je to storil delavec, je lahko delodajalec carinski dolžnik,
         ker je bil udeležen pri tem nezakonitem vnosu, kar je lahko predvsem takrat, ko je bil ta izveden s sredstvi in osebjem njegovega
         podjetja in če je vedel ali bi moral vedeti, da gre transakcijo nezakonitega vnosa.

      31      Člen 202(3) Carinskega zakonika želi podati širšo opredelitev pojma carinskega dolžnika, ki je v skladu s pravili, ki so določeni
         v 213 tega zakonika o solidarni odgovornosti več dolžnikov za plačilo istega carinskega dolga. Na podlagi člena 202(3) vendarle
         delodajalec ne odgovarja avtomatično poleg delavca, ki je nezakonito vnesel blago v carinsko območje, za njegov carinski dolg.

      32      Drugič, iz razvoja skupnostne ureditve, ki se uporablja na tem področju, izhaja, da je želel zakonodajalec Skupnosti osebe,
         ki so carinski dolžniki, določiti pod pogoji, ki zagotavljajo vsakokrat večjo stopnjo uskladitve.

      33      Najprej je bila sprejeta Direktiva Sveta 79/623/EGS z dne 25. junija 1979 o uskladitvi zakonov in drugih predpisov na področju
         carinskega dolga (UL L 179, str. 31). Drugi stavek pete uvodne izjave te direktive pravi, da: „[se] zaradi zagotovitve enotne
         uporabe veljavnih uvoznih in izvoznih pravil Skupnosti [sprejmejo] skupna pravila za določitev časa nastanka carinskega dolga“.
         Ta direktiva pa ni določala nobene posebne opredelitve pojma osebe, ki je zavezana za plačilo carinskega dolga. Člen 1(2)(a)
         te direktive je le določal, kaj carinski dolg je: „obveznost fizične ali pravne osebe plačati […] [uvozne ali izvozne] dajatve
         […]“.

      34      To direktivo sta kasneje nadomestili uredbi, in sicer Uredba Sveta (EGS) št. 2144/87 z dne 13. julija 1987 o carinskem dolgu
         (UL L 201, str. 15) in Uredba Sveta (EGS) št. 1031/88 z dne 18. aprila 1988 o opredelitvi oseb, ki so zavezane za plačilo
         carinskega dolga (UL L 102, str. 5).

      35      Druga uvodna izjava Uredbe št. 2144/87 določa: „Predpisi o nastanku carinskega dolga in o določitvi njegove višine ter njegovo
         uveljavljanje in prenehanje so za delovanje carinske unije tako pomembni, da je treba v največji možni meri zagotavljati njihovo
         enotno uporabo v Skupnosti“ in da „je treba s tem namenom z uredbo nadomestiti obstoječe določbe Direktive 79/623/EGS“, tako
         da „se zagotovi večja pravna varnost posameznikov“.

      36      Uredba št. 1031/88 v peti uvodni izjavi navaja, da: „če je carinski dolg tako, da je bilo blago nezakonito vneseno na carinsko
         območje Skupnosti […], mora carinski dolg plačati oseba, ki je izvedla dejanje nezakonitega vnosa blaga, na podlagi katerega
         je ta nastal, in vsaka druga oseba, ki je po veljavnih predpisih držav članic prav tako na podlagi takega ravnanja zavezana
         za plačilo tega carinskega dolga.“ V skladu s tem je člen 3 Uredbe 1031/88 določal, da je ob nezakonitem vnosu blaga za plačilo
         carinskega dolga odgovorna tako oseba, ki je vnesla blago v carinsko območje, kot „solidarno, v skladu z veljavnimi predpisi
         držav članic“, vse tiste osebe, ki so bile pri tem vnosu udeležene ali so zadevno blago pridobile ali posedovale, ter vse
         osebe, ki so odgovorne za tak vnos blaga.

      37      Člen 202(3) Carinskega zakonika, ki je nadomestil zgoraj navedene določbe Uredb št. 2144/87 in 1031/88, je še natančnejši,
         kot so bile te. Ne sklicuje se več na veljavne predpise držav članic, ampak sam postavlja materialne pogoje, od katerih je
         odvisna razširitev kroga carinskega dolžnika na osebe, ki so bile „udeležene“ pri nezakonitem vnosu blaga.

      38      Predmet vseh teh sprememb in tudi njihov učinek ni bil odvzem možnosti državam članicam, da sprejemajo ukrepe, ki lahko učinkovito
         prispevajo k prenosu ciljev, ki jih zasleduje carinski predpisi, zlasti k izterjavi carinskega dolga. Prav tako niso držav
         članic ovirale pri sprejemanju potrebnih predpisov, ki v skladu s temi cilji in načelom sorazmernosti natančno določajo pogoje
         za uporabo prava Skupnosti (glej k določbi, po kateri se ob kršitvi carinskega prava Skupnosti zvišajo carinske dajatve, sodbo
         z dne 16. oktobra 2003 v zadevi Hannl + Hoffsetter, C-91/02, še neobjavljena v Recueil, točke od 18 do 20).

      39      Preizkus zgoraj navedenih predpisov vendar jasno kaže, da je zakonodajalec Skupnosti, odkar je začel veljati Carinski zakonik,
         merila, po katerih se določajo osebe, ki so carinski dolžniki, želel urediti zaključeno.

      40      V nasprotju z jasno izraženim namenom zakonodajalca Skupnosti in z v tej sodbi navedenim besedilom in ciljem člena 202(3)
         Carinskega zakonika bi predpisi nacionalne zakonodaje, po katerih bi se ob neupoštevanju subjektivnih pogojev, določenih v
         drugi in tretji alinei tega člena, lastnost carinskega dolžnika delavca avtomatično razširili na njegovega delodajalca, ne
         da bi bil predložen dokaz o tem, da je bil delodajalec udeležen pri vnosu blaga in da je vedel ali bi moral vedeti, da je
         bil vnos nezakonit.

      41      Nacionalno sodišče mora preizkusiti, ali člen 79(2) ZollR-DG določa tako avtomatično razširitev lastnosti carinskega dolžnika.
         Pri preizkusu mora zadevno sodišče ta predpis, razlagati čim širše v skladu z besedilom in ciljem člena 202(3) Carinskega
         zakonika. Pri tem preizkusu je treba zlasti upoštevati naslednje.

      42      Prvič, člen 79(2) ZollR-DG bi bil, če bi ga razlagali v smislu, da določa neizpodbitno domnevo, da delodajalec poleg svojega
         delavca odgovarja za njegov carinski dolg, nezdružljiv s členom 202(3) Carinskega zakonika. To bi veljalo le takrat, če bi
         se člen 79(2) ZollR-DG uporabljal zgolj za primere, ko delavec opravlja naloge, ki mu jih je zaupal delodajalec. Ni namreč
         mogoče izključiti, da v teh primerih delodajalec ni bil tisti, ki je povzročil nezakonit vnos blaga, in tako lahko uveljavlja,
         da ni vedel ali ni mogel razumno vedeti, da je bil vnos nezakonit.

      43      Tako je sicer res, da je na splošno primerno carinski dolg izterjati od delodajalca in da lahko ta v skladu s členom 239 Carinskega
         zakonika doseže vračilo ali odpust, vendar iz tega ne izhaja, da je razširitev lastnosti carinskega dolžnika na delodajalca
         v vseh primerih sorazmerna z zasledovanim ciljem. Dejansko člen 202(3) Carinskega zakonika delodajalcu omogoča, da se pod
         določenimi pogoji izogne opredelitvi carinskega dolžnika, medtem ko možnost vračila ali odpusta dajatev za carinskega dolžnika
         nastopi šele naknadno, pod drugimi pogoji (glej o možnosti odpusta dajatev v primeru „posebne okoliščine“, ko ni podana krivda
         zavezanca za plačilo dajatve, sodbo z dne 7. septembra 1999 v zadevi De Haan, C-61/98, Recueil, str. I-5003).

      44      Končno, člen 79(2) ZollR-DG bi bil prav tako nezdružljiv s Carinskim zakonikom, če bi veljal kot predpis, ki natančneje določa
         pogoje za uporabo člena 202(3), prva alinea, Carinskega zakonika. Ob taki razlagi, po kateri bi bil delodajalec zelo široko
         opredeljen kot „oseba, ki je nezakonito vnesla blago“ v smislu navedene prve alinee, bi bil člen 202(3), druga alinea, navedenega
         zakonika brezpredmeten in bi delodajalcu, ki pri dejanju ni bil udeležen in zanj ni vedel, onemogočil izvzetje od carinskega
         dolga.

      45      Iz tega izhaja, da je treba člen 202(3) Carinskega zakonika razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, ki kot člen
         79(2) Zollrechts-Durchführungsgesetz ob nezakonitem vnosu blaga, za katerega se plača uvozna dajatev, v carinsko območje Skupnosti,
         določa solidarno odgovornost delodajalca za carinski dolg delavca, če je ta blago vnesel v okviru nalog, ki mu jih je zaupal
         delodajalec, pod pogojem, da ta ureditev predpostavlja udeležbo delodajalca pri vnosu blaga in da je ta vedel ali bi moral
         vedeti, da je bil vnos nezakonit.

       Stroški
      46      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      Člen 202(3) Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti je treba razlagati tako,
            da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, ki kot člen 79(2) Zollrechts-Durchführungsgesetza (zakon o izvajanju carinskih predpisov)
            ob nezakonitem vnosu blaga, za katerega se plača uvozna dajatev, na carinsko območje Skupnosti, določa solidarno odgovornost
            delodajalca za carinski dolg delavca, če je ta blago vnesel v okviru nalog, ki mu jih je zaupal delodajalec, pod pogojem,
            da ta ureditev predpostavlja udeležbo delodajalca pri vnosu blaga in da je ta vedel ali bi moral vedeti, da je bil vnos nezakonit.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


Sodba Splošnega sodišča (peti senat) z dne 26. septembra 2014.#Business and Strategies in Europe (B&S Europe) SA proti Evropski komisiji.#Javna naročila storitev – Postopek javnega razpisa – Kratkoročne storitve, ki so v izključnem interesu tretje države, ki prejema zunanjo pomoč Unije – Zavrnitev ponudbe – Izbirna merila – Pogodbe, razdeljene na sklope – Referenčni projekt – Obveznost obrazložitve – Načelo dobrega upravljanja – Legitimna pričakovanja – Načelo nepristranskosti – Načelo kontradiktornosti.#Zadeva T‑222/13.