title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 14. oktobra 2010.#Günter Fuß proti Stadt Halle.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Verwaltungsgericht Halle - Nemčija.#Socialna politika - Varovanje varnosti in zdravja delavcev - Direktiva 2003/88/ES - Organizacija delovnega časa - Gasilci, zaposleni v javnem sektorju - Služba za intervencijo - Člena 6(b) in 22(1), prvi pododstavek, točka (b) - Najdaljši tedenski delovni čas - Odklonitev dela, ki presega ta delovni čas - Premestitev na drugo delovno mesto brez soglasja delavca - Neposredni učinek - Posledice za nacionalna sodišča.#Zadeva C-243/09.

text:
      Zadeva C-243/09
      Günter Fuß
      proti
      Stadt Halle
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Verwaltungsgericht Halle)
      „Socialna politika – Varovanje varnosti in zdravja delavcev – Direktiva 2003/88/ES – Organizacija delovnega časa – Gasilci, zaposleni v javnem sektorju – Služba za intervencijo – Člena 6(b) in 22(1), prvi pododstavek, točka (b) – Najdaljši tedenski delovni čas – Odklonitev dela, ki presega ta delovni čas – Premestitev na drugo delovno mesto brez soglasja delavca – Neposredni učinek – Posledice za nacionalna sodišča“
      Povzetek sodbe
      1.        Socialna politika – Zaščita varnosti in zdravja delavcev – Direktiva 2003/88 o določenih vidikih organizacije delovnega časa
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2003/88, člen 6(b))
      2.        Socialna politika – Zaščita varnosti in zdravja delavcev – Direktiva 2003/88 o določenih vidikih organizacije delovnega časa
            – Člen 6(b) – Neposredni učinek
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2003/88, člen 6(b))
      1.        Člen 6(b) Direktive 2003/88 o določenih vidikih organizacije delovnega časa je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni
         ureditvi, ki delodajalcu v javnem sektorju omogoča premestitev brez soglasja delavca, zaposlenega kot gasilca v službi za
         intervencijo, ker je ta zahteval, da se najdaljši povprečni tedenski delovni čas iz omenjene določbe upošteva znotraj službe
         za intervencijo. Dejstvo, da tak delavec zaradi te premestitve ni utrpel nobene posebne škode razen te, ki je posledica kršitve
         omenjenega člena 6(b), v zvezi s tem ni pomembno.

      (Glej točke od 53 do 55 in izrek.)
      2.        Člen 6(b) Direktive 2003/88 o določenih vidikih organizacije delovnega časa izpolnjuje vse zahtevane pogoje za neposredni
         učinek, saj državam članicam z nedvoumnim besedilom nalaga natančno obligacijo rezultata, ki ni odvisna od nikakršnega pogoja,
         kar zadeva uporabo pravila, ki ga navaja, in ki določa zgornjo mejo 48 ur, vključno z nadurami, kar zadeva povprečni tedenski
         delovni čas. To, da direktiva državam članicam omogoča, da predvidijo odstopanja od določb njenega člena 6, ne vpliva na natančnost
         in nepogojnost člena 6(b). Možnost držav članic, da ne uporabijo člena 6, je namreč podrejena spoštovanju vseh pogojev, navedenih
         v členu 22(1), prvi pododstavek, navedene direktive, tako da je mogoče določiti minimalno varstvo, ki se mora vsekakor izvajati.

      Tako se lahko delavec, zaposlen v javnem sektorju, neposredno sklicuje na določbe člena 6(b) Direktive 2003/88 proti delodajalcu,
         da se zagotovi spoštovanje pravice do nepreseganja povprečnega tedenskega delovnega časa 48 ur, ki je zagotovljena na podlagi
         te določbe. V zvezi s tem morajo nacionalna sodišča in organi uprave, tudi decentralizirani, v celoti uporabljati pravo Unije
         in zavarovati pravice, ki jih to pravo priznava posameznikom, pri čemer po potrebi ne uporabijo nasprotujočih določb nacionalnega
         prava.

      Premestitev brez soglasja delavca, ker je ta zahteval, da se spoštuje najdaljši povprečni tedenski delovni čas iz omenjene
         določbe, odvzema pravici, ki jo daje ta določba, ves pomen. Kar zadeva tega delavca, tak ukrep uniči polni učinek te določbe.
         Jasno je torej, da tak ukrep ne zagotavlja niti uporabe omenjenega člena 6(b) Direktive 2003/88 v celoti niti varstva pravic,
         ki jih ta določba podeljuje delavcem v zadevni državi članici.

      Poleg tega bi bila temeljna pravica do učinkovitega sodnega varstva – ki jo zagotavlja člen 47 Listine Evropske unije o temeljnih
         pravicah, ki ima v skladu s členom 6(1), prvi pododstavek, PEU „enako pravno veljavnost kot Pogodbe“ – bistveno prizadeta,
         če bi delodajalec v odgovor na pritožbo ali sodni postopek, ki ga sproži delavec, da bi se zagotovilo upoštevanje določb direktive
         o zaščiti njegove varnosti in zdravja, imel pravico sprejeti povračilni ukrep. Strah pred takim povračilnim ukrepom, zoper
         katerega ni nobenega pravnega sredstva, bi lahko delavce, ki menijo, da so bili prizadeti z ukrepom, ki ga je sprejel njihov
         delodajalec, odvračal od uveljavljanja pravic v sodnem postopku in bi zato lahko resno ogrozil uresničitev cilja, ki mu sledi
         direktiva.

      (Glej točke od 57 do 61, 63, 65 in 66.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 14. oktobra 2010(*)

      „Socialna politika – Varovanje varnosti in zdravja delavcev – Direktiva 2003/88/ES – Organizacija delovnega časa – Gasilci, zaposleni v javnem sektorju – Služba za intervencijo – Člena 6(b) in 22(1), prvi pododstavek, točka (b) – Najdaljši tedenski delovni čas – Odklonitev dela, ki presega ta delovni čas – Premestitev na drugo delovno mesto brez soglasja delavca – Neposredni učinek – Posledice za nacionalna sodišča“
      V zadevi C‑243/09,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Verwaltungsgericht Halle
         (Nemčija) z odločbo z dne 25. marca 2009, ki je prispela na Sodišče dne 3. julija 2009, v postopku

      Günter Fuß
      proti
      Stadt Halle,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi J. N. Cunha Rodrigues, predsednik senata, A. Arabadjiev. A. Rosas, U. Lõhmus in A. Ó Caoimh (poročevalec), sodniki,
      generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za G. Fußa M. Geißler, odvetnik,
      –        za Stadt Halle M. Willecke, zastopnik,
      –        za nemško vlado M. Lumma in C. Blaschke, zastopnika,
      –        za avstrijsko vlado C. Pesendorfer, zastopnica,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti V. Kreuschitz in M. van Beek, zastopnika,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 22(1), prvi pododstavek, točka (b), Direktive 2003/88/ES
         Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. novembra 2003 o določenih vidikih organizacije delovnega časa (UL L 299, str. 9).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med G. Fußom in njegovim delodajalcem, Stadt Halle (mesto Halle), ker je bil G. Fuß
         brez soglasja premeščen na delovno mesto, drugačno od tistega, na katerem je prej delal kot gasilec.

       Pravni okvir
       Ureditev Unije
      3        V skladu s prvo uvodno izjavo Direktive 2003/88 se s to direktivo zaradi jasnosti kodificirajo določbe Direktive Sveta 93/104/ES
         z dne 23. novembra 1993 o določenih vidikih organizacije delovnega časa (UL L 307, str. 18), kakor je bila spremenjena z Direktivo
         2000/34/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. junija 2000 (UL L 195, str. 41, v nadaljevanju: Direktiva 93/104). Države
         članice so morale direktivi 93/104 in 2000/34 v nacionalno pravo prenesti najkasneje do 23. novembra 1996 oziroma do 1. avgusta
         2003.

      4        Člen 1 Direktive 2003/88 z naslovom „Namen in področje uporabe“ določa:

      „1.      Ta direktiva določa minimalne varnostne in zdravstvene zahteve pri organizaciji delovnega časa.
      2.      Ta direktiva se nanaša na:
      (a)      minimalni čas dnevnega počitka, tedenskega počitka in letnega dopusta, kot tudi na odmore in najdaljši tedenski delovni čas;
         in

      […]“
      5        Člen 6 iste direktive z naslovom „Najdaljši tedenski delovni čas“ določa:

      „Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi v skladu s potrebo po varovanju zdravja in varnosti delavcev zagotovijo,
         da:

      (a)      je tedenski delovni čas omejen z zakoni, podzakonskimi ali upravnimi akti ali s kolektivnimi pogodbami ali sporazumi med socialnimi
         partnerji;

      (b)      povprečni delovni čas za vsako sedemdnevno obdobje, vključno z nadurami, ne presega 48 ur.“
      6        Člen 15 navedene direktive z naslovom „Ugodnejše določbe“ določa:

      „Ta direktiva ne vpliva na pravico držav članic, da uporabljajo ali uvajajo zakone, podzakonske ali upravne akte, ki so ugodnejši
         za varovanje zdravja in varnosti delavcev, ali da olajšujejo ali dopuščajo izvajanje kolektivnih pogodb ali sporazumov, sklenjenih
         med socialnimi partnerji, ki so ugodnejši za varovanje zdravja in varnosti delavcev.“

      7        Člen 17 Direktive 2003/88 z naslovom „Odstopanja“ določa:

      „1.      Ob upoštevanju splošnih načel varovanja zdravja in varnosti delavcev države članice lahko odstopajo od členov 3 do 6, 8 in
         16, če zaradi posebnih značilnosti izvajane dejavnosti dolžina delovnega časa ni odmerjena in/ali vnaprej določena ali jo
         lahko določijo delavci sami, […]

      […]
      3.      V skladu z odstavkom 2 tega člena so mogoča odstopanja od členov 3, 4, 5, 8 in 16:
      […]
      (c)      v primeru dejavnosti, ki zahtevajo nepretrgano storitev ali proizvodnjo, zlasti:
      […]
      (iii) […] storitve […] gasilcev in civilne zaščite.“
      8        Člen 22(1), prvi pododstavek, navedene direktive določa:

      „Država članica ima možnost, da ne uporabi člena 6, pri čemer pa upošteva splošna načela varovanja zdravja in varnosti delavcev
         pod pogojem, da sprejme potrebne ukrepe, s katerimi se zagotovi, da:

      (a)      noben delodajalec od delavca ne zahteva, da dela več kot 48 ur v sedem-dnevnem obdobju, izračunanem kot povprečje za referenčno
         obdobje iz člena 16(b), če prej ni pridobil delavčevega soglasja za opravljanje takega dela;

      (b)      delodajalec ne sme škodovati nobenemu delavcu, ki ni pripravljen dati soglasja za tako delo;
      (c)      delodajalec vodi tekočo evidenco vseh delavcev, ki opravljajo tako delo;
      (d)      se evidence predložijo pristojnim organom, ki lahko iz razlogov, povezanih z varnostjo in/ali zdravjem delavcev, prepovejo
         ali omejijo možnost preseganja najvišjega števila ur v delovnem tednu;

      (e)      delodajalec pristojnim organom na njihovo zahtevo predloži podatke o primerih, ko so delavci dali soglasje za delo preko 48
         ur v sedem-dnevnem obdobju, izračunano kot povprečje za referenčno obdobje iz člena 16(b).“

      9        Direktiva 2003/88 je v skladu s členom 28 začela veljati 2. avgusta 2004.

       Nacionalna ureditev
      10      Člen 2(1) uredbe dežele Saška-Anhalt o delovnem času javnih uslužbencev v gasilskih tehničnih službah mest in občin (Verordnung
         über die Arbeitszeit der Beamtinnen und Beamten im feuerwehrtechnischen Dienst der Städte und Gemeinden des Landes Sachsen-Anhalt)
         z dne 7. oktobra 1998 (v nadaljevanju: ArbZVO-FW 1998), ki je veljala do 31. decembra 2007, določa:

      „Polni tedenski delovni čas javnih uslužbencev, ki opravljajo izmensko delo in katerih tedenske dejavnosti potekajo predvsem
         v službah za intervencijo, znaša v povprečju 54 ur. […]“

      11      ArbZVO-FW 1998 je bila nadomeščena z ArbZVO-FW z dne 5. julija 2007, ki je začela veljati 1. januarja 2008 (v nadaljevanju:
         ArbZVO-FW 2007).

      12      Člen 2(1) ArbZVO-FW 2007 določa:

      „Polni tedenski delovni čas javnih uslužbencev v letnem povprečju znaša 48 ur, vključno z nadurami.“
      13      Člen 4 ArbZVO-FW 2007 z naslovom „Posebni dogovori“ določa:

      „1.      Ob upoštevanju splošnih načel varnosti in varovanja zdravja lahko trajanje izmenskega dela presega povprečni polni tedenski
         delovni čas iz člena 2(1), če delodajalec lahko dokaže, da je zadevna oseba s tem soglašala.

      2.      Soglasje iz odstavka 1 se lahko prekliče ob upoštevanju šestmesečnega odpovednega roka. Zadevne osebe morajo biti o tem pisno
         obveščene.“

      14      Člen 612a civilnega zakonika (Bürgerliches Gesetzbuch) določa, da delodajalec v sporazumih, ki jih sprejme skupaj z delavcem,
         ali ukrepih, ki jih sprejme v zvezi z njim, tega delavca ne sme postaviti v slabši položaj z utemeljitvijo, da je ta zakonito
         izvrševal svoje pravice.

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      15      G. Fuß je od 10. maja 1982 zaposlen pri mestu Halle. Leta 1998 je bil imenovan za javnega uslužbenca, in sicer višjega gasilskega
         poveljnika („Oberbrandmeister“), od 15. decembra 2005 pa ima naziv glavnega gasilskega poveljnika („Hauptbrandmeister“).

      16      Do 4. januarja 2007 je G. Fuß delal v gasilski službi za intervencijo „protipožarna zaščita“ mesta Halle kot voznik. Njegov
         razpored dela je določal delovni čas povprečno 54 ur na teden.

      17      Na zboru zaposlenih v začetku leta 2006 je vodstvo mesta Halle delavcem v službi za intervencijo sporočilo, da bo prišlo do
         premestitev v gasilsko poveljstvo, če želijo upoštevati Direktivo 2003/88.

      18      Z dopisom z dne 13. decembra 2006 je G. Fuß s sklicevanjem na sklep z dne 14. julija 2005 v zadevi Personalrat der Feuerwehr
         Hamburg (C-52/04, ZOdl., str. I-7111) zahteval, naj v prihodnje njegov tedenski delovni čas več ne preseže zgornje meje povprečja
         48 ur, določenih v členu 6(b) Direktive 2003/88. G. Fuß je z istim dopisom zahteval nadomestilo za nezakonito nadurno delo
         v obdobju od 1. januarja 2004 do 31. decembra 2006.

      19      Mesto Halle je z odločbo z dne 18. decembra 2006 uvedlo sistemizacijo delovnih mest, na podlagi katere je bilo treba – da
         bi se izognili pomanjkljivostim v kakovosti organizacijske sheme – izpraznjeno rotacijsko delovno mesto v gasilskem poveljstvu
         zasesti z učinkom od 1. aprila 2007.

      20      G. Fuß je 21. decembra 2006 imel razgovor s svojim delodajalcem glede načrta zadnjega, da G. Fußa premesti na omenjeno delovno
         mesto. Med razgovorom je G. Fuß povedal, da želi še naprej delati v službi za intervencijo.

      21      Mesto Halle je z odločbo z dne 2. januarja 2007 G. Fußa premestilo v poveljstvo za določeno obdobje, in sicer od 5. januarja
         2007 do 31. marca 2009, z utemeljitvijo, da je taka premestitev potrebna zaradi organizacije dela (v nadaljevanju: odločba
         o premestitvi). V skladu z navedbami mesta Halle se za to delovno mesto zahtevajo tečaj za glavnega gasilskega poveljnika,
         več let delovnih izkušenj na mestu voznika gasilskega avtomobila in tečaj za zdravstvenega reševalca. Poleg tega naj bi se
         s to premestitvijo G. Fußu omogočilo predvsem delo ob upoštevanju najdaljšega tedenskega delovnega časa 48 ur.

      22      G. Fuß od premestitve dela 40 ur na teden in mu ni več treba opravljati 24-urnih dežurstev. Poleg tega, ker je število ur
         dela ob neugodnem času (ponoči, ob nedeljah in praznikih) manjše, prejema manjše dodatke za delo ob neugodnem času.

      23      G. Fuß je 4. januarja 2007 pri mestu Halle vložil ugovor zoper odločbo o premestitvi, v katerem je v bistvu trdil, da ne želi
         delati po drugem modelu organizacije dela.

      24      Z odločbo z dne 23. januarja 2007 je mesto Halle ta ugovor zavrnilo z utemeljitvijo, da je odredba o premestitvi v bistvu
         kadrovski ukrep, ki temelji na pravici delodajalca, da odloča v kadrovskih zadevah, ki jo ima pravico izvajati po lastni presoji.

      25      G. Fuß je 28. februarja 2007 pri Verwaltungsgericht Halle vložil tožbo za razveljavitev odločbe o premestitvi in vrnitev na
         delovno mesto, ki ga je zasedal pred ukrepom, sprejetim glede njega. V bistvu navaja, da je do premestitve prišlo samo zato,
         ker je pred tem zahteval skrajšanje delovnega časa v skladu z določbami Direktive 2003/88. Mesto Halle nasprotno trdi, da
         namen te odločbe ni bil kaznovati G. Fußa, temveč ugoditi njegovi prošnji po upoštevanju 48-urnega delovnega tedna, ne da
         bi bilo treba predčasno in samo zanj prilagoditi sistem izmenskega dela, kar bi povzročilo težave z organizacijo. Sprememba
         sistema izmenskega dela za uskladitev z Direktivo 2003/88 bi namreč morala biti opravljena enotno za vse uslužbence.

      26      Nacionalno sodišče v predložitvenem sklepu ugotavlja, da je odločba o premestitvi v skladu z nacionalnim pravom. Po eni strani
         je bil G. Fuß namreč premeščen na delovno mesto z istim nazivom, ki spada v isti plačilni razred. Po drugi strani premestitev
         G. Fußa, tudi če je ni mogoče upravičiti z razlogi organizacije službe, temelji na utemeljenem razlogu, in sicer želji, da
         se prenehajo kršitve člena 6(b) Direktive 2003/88 v razmerju do tožeče stranke iz postopka v glavni stvari, ne da bi bilo
         pri tem treba spremeniti ali uskladiti sistem izmenskega dela ali delovni čas drugih gasilcev z direktivo.

      27      Nacionalno sodišče pa se vendarle sprašuje, ali je odločba o premestitvi v nasprotju s členom 22(1), prvi pododstavek, točka
         (b), Direktive 2003/88.

      28      Ugotavlja, da v času dejanskega stanja člen 2(1) ArbZVO-FW 1998 ni bil mišljen kot določba, ki odstopa od člena 6(b) Direktive
         2003/88 v smislu njenega člena 22(1), prvi pododstavek, in da nobena druga določba nacionalnega prava ni določala možnosti
         takega odstopanja ob upoštevanju vseh pogojev iz te določbe, zlasti iz njenega prvega pododstavka, točka (b), ki določa, da
         se ne sme škodovati nobenemu delavcu, ki ni pripravljen dati soglasja za delo, ki presega povprečje 48 ur na teden. Vendar,
         razen če bi se dopustilo, da se pravice iz Direktive 2003/88 spodkopavajo in da ta direktiva ne doseže svojega namena, se
         mora prepoved škodovanja delavcem a fortiori uporabiti, če delodajalec – kljub temu, da ni izrecne odločbe, ki bi mu to dovoljevala – od delavca zahteva, da opravlja
         delo prek najdaljšega delovnega časa, določenega v zgoraj omenjenem členu 6(b), ta delavec pa zahteva, da se ta določba spoštuje.

      29      Predložitveno sodišče meni, da pa se kljub temu postavlja vprašanje, ali je treba pojem „škodovati“ iz člena 22(1), prvi pododstavek,
         točka (b), Direktive 2003/88 razumeti subjektivno ali objektivno. S subjektivnega vidika naj bi se G. Fußu škodovalo, če bi
         ta premestitev dojemal kot kazen. Nasprotno, z objektivnega vidika naj se G. Fußu ne bi škodovalo, saj je novo delovno mesto
         manj nevarno od tega, ki ga je imel prej, in mu je ponujena možnost, da pridobi dodatne poklicne kvalifikacije. Res je, da
         je G. Fuß utrpel izgubo zaslužka zaradi zmanjšanja dodatka za delo ob neugodnem času. Vendar se to zmanjšanje upravičuje s
         tem, da G. Fuß dela manj ur ob neugodnem času in se izravna s pridobitvijo več prostega časa. Dalje, dejstvo, da je bila premestitev
         omejena na določen čas, nima nobenega vpliva, saj bi v skladu z ArbZVO-FW 2007, ki velja od 1. januarja 2008, G. Fuß lahko
         ostal na delovnem mestu izven službe za intervencije, če ne bi dal soglasja za prekoračitev najdaljšega delovnega časa 48
         ur na teden.

      30      Verwaltungsgericht Halle je v teh okoliščinah prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali je treba škodovanje delavcu iz člena 22(1), [prvi pododstavek,] točka (b), Direktive [2003/88] razumeti objektivno ali
         subjektivno?

      2.      Ali gre za škodovanje delavcu v smislu člena 22(1), [prvi pododstavek,] točka (b), Direktive [2003/88], če je javni uslužbenec
         v službi za intervencijo zaradi svoje prošnje, da se v prihodnje upošteva najdaljši delovni čas, proti svoji volji premeščen
         na drugo delovno mesto, ki pretežno zajema pisarniško delo?

      3.      Ali se šteje nižje plačilo za škodovanje delavcu v smislu člena 22(1), [prvi pododstavek,] točka b, Direktive [2003/88], če
         se s premestitvijo zmanjša obseg dela ob neugodnem času (ponoči, ob nedeljah in praznikih) in s tem tudi višina dodatka, ki
         je predviden za tako delo?

      4.      Če je odgovor na drugo […] ali tretje vprašanje pritrdilen, ali se lahko s premestitvijo povzročeno škodovanje izravna z drugimi
         prednostmi novega delovnega mesta, kot sta krajši delovni čas ali dodatno izobraževanje?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
      31      Z vprašanji, ki jih je treba preučiti skupaj, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba pojem „škodovanja“ iz
         člena 22(1), prvi pododstavek, točka (b), Direktive 2003/88 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, kakršna je
         ta v postopku v glavni stvari, ki delodajalcu v javnem sektorju omogoča premestitev brez soglasja delavca, zaposlenega kot
         gasilca v službi za intervencijo, ker je ta zahteval, da se v navedeni službi za intervencijo upošteva najdaljši povprečni
         tedenski delovni čas iz člena 6(b) te direktive.

      32      V zvezi s tem je treba opozoriti, da iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je namen Direktive 2003/88 določitev minimalnih
         zahtev, namenjenih izboljšanju življenjskih razmer in razmer dela za delavce s približevanjem nacionalnih zakonodaj, ki se
         nanašajo predvsem na delovni čas. Namen tega usklajevanja na ravni Evropske unije na področju organizacije delovnega časa
         je zagotavljanje boljše zaščite varnosti in zdravja delavcev s tem, da se jim zagotavlja pravica do minimalnega počitka, predvsem
         dnevnega in tedenskega, in do primernih odmorov, ter da se določi zgornja meja tedenskega delovnega časa (glej zlasti sodbe
         z dne 5. oktobra 2004 v združenih zadevah Pfeiffer in drugi, od C‑397/01 do C‑403/01, ZOdl., str. I‑8835, točka 76; z dne
         1. decembra 2005 v zadevi Dellas in drugi, C‑14/04, ZOdl., str. I‑10253, točki 40 in 41, in z dne 7. septembra 2006 v zadevi
         Komisija proti Združenemu kraljestvu, C‑484/04, ZOdl., str. I‑7471, točki 35 in 36).

      33      Tako člen 6(b) Direktive 2003/88 države članice obvezuje, da sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi v skladu s potrebo po varovanju
         zdravja in varnosti delavcev zagotovijo, da povprečni delovni čas za vsako sedemdnevno obdobje, vključno z nadurami, ne presega
         48 ur. Ta zgornja meja glede povprečnega tedenskega delovnega časa predstavlja pravilo socialnega prava Unije posebnega pomena,
         ki je sprejeto v korist vsakega delavca kot minimalna zahteva, namenjena zagotavljanju njegove varnosti in zdravja (glej zgoraj
         navedene sodbe Pfeiffer in drugi, točka 100; Dellas in drugi, točka 49, in Komisija proti Združenemu kraljestvu, točka 38).

      34      Čeprav člen 15 Direktive 2003/88 na splošno omogoča uporabo ali uvedbo nacionalnih določb, ki so ugodnejše za varovanje zdravja
         in varnosti delavcev, je mogoče v sistemu, ki ga ta direktiva vzpostavlja, odstopiti samo od nekaterih taksativno naštetih
         določb, ki jih določijo države članice ali socialni partnerji. Uporaba odstopanja od teh določb je poleg tega podrejena strogim
         pogojem, da bi se zagotovilo učinkovito varovanje varnosti in zdravja delavcev (glej zgoraj navedeno sodbo Pfeiffer in drugi,
         točki 77 in 96).

      35      Tako člen 22(1), prvi pododstavek, Direktive 2003/88, na katerega se nanašajo vprašanja za predhodno odločanje, državam članicam
         omogoča, da ne uporabljajo člena 6 te direktive, pod pogojem, da spoštujejo splošna načela varovanja varnosti in zdravja delavcev
         in da izpolnjujejo določeno število pogojev, kumulativno navedenih v tej določbi, zlasti določbo iz prvega pododstavka, točka
         (b), v skladu s katero je treba sprejeti ukrepe s katerimi se zagotovi, da delodajalec ne more škodovati nobenemu delavcu,
         ki ni pripravljen dati soglasja za delo, katerega najdaljši povprečni tedenski delovni čas presega zgornjo mejo, določeno
         v členu 6(b) te direktive.

      36      Vendar pa je v obravnavani zadevi nesporno, da niti Zvezna republika Nemčija – kot je Sodišče že ugotovilo v točki 85 sodbe
         z dne 9. septembra 2003 v zadevi Jaeger (C‑151/02, Recueil, str. I‑8389) in v točki 98 zgoraj navedene sodbe Pfeiffer in drugi
         – niti dežela Saška-Anhalt – kot je ugotovilo nacionalno sodišče v predložitvenem sklepu in kot sta v okviru tega postopka
         v svojih pisnih stališčih potrdili tako nemška vlada kot mesto Halle – v času dejanskega stanja iz spora v glavni stvari nista
         uporabili možnosti odstopanja, saj določbe nacionalnega prava, ki so takrat veljale, niso vsebovale nobenega ukrepa v skladu
         s členom 22(1), prvi pododstavek, Direktive 2003/88 ali namena prenesti te določbe. V odgovoru na pisno vprašanje Sodišča
         v zvezi s tem je mesto Halle potrdilo to ugotovitev, G. Fuβ in avstrijska vlada pa sta prav tako izrazila enako stališče.

      37      Predložitveno sodišče kvečjemu poudarja, da je dežela Saška-Anhalt pozneje uporabila možnost odstopanja iz člena 22(1), prvi
         pododstavek, točka (b), Direktive 2003/08 v okviru zakonodaje, ki jo je naknadno sprejela posebej za prenos te direktive glede
         gasilcev, ki jih zaposlujejo mesta in občine te dežele. Vendar je ta zakonodaja začela veljati šele 1. januarja 2008, kar
         je po datumu sprejetja odločbe o premestitvi.

      38      To pomeni, da če ne obstajajo nacionalni ukrepi za izvajanje možnosti odstopanja, ki jih imajo države članice na voljo na
         podlagi člena 22(1), prvi pododstavek, Direktive 2003/88, je ta določba popolnoma brezpredmetna za rešitev spora v glavni
         stvari in je zato – v delu, ki določa načelo, da morajo države članice spoštovati najdaljši povprečni delovni čas 48 ur za
         vsako sedemdnevno obdobje – treba upoštevati samo člen 6(b) te direktive.

      39      V zvezi s tem je treba spomniti, da je v okviru postopka sodelovanja med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, uvedenega s členom
         267 PDEU, naloga Sodišča nacionalnemu sodišču dati koristen odgovor, ki mu omogoča rešitev spora, o katerem odloča. V ta namen
         mora Sodišče po potrebi preoblikovati predložena vprašanja. Naloga Sodišča je namreč razložiti vse določbe prava Unije, ki
         jih nacionalna sodišča potrebujejo za odločanje v sporih, čeprav te določbe niso izrecno navedene v vprašanjih, ki jih postavijo
         ta sodišča (glej v tem smislu zlasti sodbe z dne 8. marca 2007 v zadevi Campina, C‑45/06, ZOdl., str. I‑2089, točki 30 in
         31; z dne 26. junija 2008 v združenih zadevah Wiedemann in Funk, C‑329/06 in C‑343/06, ZOdl., str. I‑4635, točka 45, in z
         dne 2. septembra 2010 v zadevi Kirin Amgen, C‑66/09, še neobjavljena v ZOdl., točka 27).

      40      Zato, čeprav je predložitveno sodišče svoja vprašanja formalno omejilo samo na razlago člena 22(1), prvi pododstavek, točka
         (b), Direktive 2003/88, to Sodišča ne ovira, da predložitvenemu sodišču sporoči vse vidike razlage prava Unije, ki bi mu lahko
         koristili pri presoji predložene zadeve, in sicer ne glede na to, ali se je nanje sklicevalo v predstavitvi svojih vprašanj
         ali ne. Glede tega mora Sodišče iz vseh dejstev in dokazov, ki jih je predložilo nacionalno sodišče, zlasti iz obrazložitve
         predložitvenega sklepa, zbrati elemente prava Unije, ki jih je treba razložiti ob upoštevanju predmeta spora (glej sodbo z
         dne 12. januarja 2010 v zadevi Wolf, C‑229/08, ZOdl., str. I-1, točka 32 in navedena sodna praksa).

      41      V obravnavani zadevi je iz predložitvenega sklepa razvidno, da sodišče, ki mu je bil predložen spor o glavni stvari, meni,
         da če se pogoj glede neškodovanja delavcu iz člena 22(1), prvi pododstavek, točka (b), Direktive 2003/88 uporablja, kadar
         delodajalec ob obstoju ukrepov nacionalnega prava za izvajanje te določbe ni pridobil soglasja delavca za odstopanje od člena
         6(b) iste direktive, se mora ta pogoj uporabljati a fortiori, kadar, kot v okoliščinah tega primera, delodajalec tako odstopanje vsiljuje kljub neobstoju nacionalnih določb, ki bi to
         dovoljevale, zadevni delavec pa takemu odstopanju nasprotuje in zahteva upoštevanje omenjenega člena 6(b).

      42      Predložitveno sodišče tako meni, da če se zadevnemu delavcu s tem, da ni dal soglasja za prekoračitev zgornje meje 48 ur iz
         člena 6(b) Direktive 2003/88 za povprečni tedenski delovni čas, ne škoduje, ni v nasprotju s to direktivo, da se lahko njegov
         delodajalec na podlagi nacionalnega prava odloči, da delavca proti njegovi volji premesti na drugo delovno mesto, ki upošteva
         zgornjo mejo iz te določbe, ker taka premestitev pomeni prenehanje kršitev te določbe v razmerju do tega delavca.

      43      Da bi se predložitvenemu sodišču dal koristen odgovor, je v teh okoliščinah treba navedena vprašanja preoblikovati v tem smislu,
         da predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 6(b) Direktive 2003/88 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni
         ureditvi, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, ki delodajalcu v javnem sektorju omogoča premestitev brez soglasja delavca,
         zaposlenega kot gasilca v službi za intervencijo, ker je ta zahteval, naj se v službi za intervencijo upošteva najdaljši povprečni
         tedenski delovni čas iz omenjene določbe, v primeru, da se delavcu s tako premestitvijo ne škoduje.

      44      V zvezi s tem je treba spomniti, da – kot je razvidno iz točke 61 zgoraj navedenega sklepa Personalrat der Feuerwehr Hamburg
         – dejavnosti, ki jih izvajajo intervencijske sile gasilske javne službe – razen v resnih okoliščinah izjemnega obsega, kjer
         mora cilj zagotovitve dobrega delovanja služb, ki so nujno potrebne zaradi javnih interesov, prevladati nad ciljem zagotovitve
         varnosti in zdravja delavcev, ki so dodeljeni enotam za intervencijo in pomoč, ki pa niso okoliščine iz postopka v glavni
         stvari – spadajo na področje uporabe Direktive 2003/88, tako da njen člen 6(b) načeloma nasprotuje temu, da se preseže meja
         48 ur, ki je določena kot najdaljši tedenski delovni čas, vključno z dežurstvi.

      45      V obravnavani zadevi pa ni sporno, da je ureditev dežele Saška-Anhalt v času dejanskega stanja iz postopka v glavni stvari
         za gasilce, ki so bili, tako kot G. Fuß, zaposleni v službi za intervencijo mest in občin te dežele, določala tedenski delovni
         čas, ki je presegal zgornjo mejo iz člena 6(b) Direktive 2003/88.

      46      Da bi odgovorili na vprašanja predložitvenega sodišča, je v teh okoliščinah treba preučiti, ali je, kot predlaga predložitveno
         sodišče, ugotovitev, da je bil kršen člen 6(b) Direktive 2003/08 pogojena s tem, da je zadevni delavec utrpel škodo, in ugotoviti,
         kakšne so posledice za nacionalna sodišča v primeru kršitve teh določb.

      47      Prvič, glede vprašanja, ali mora zadevni delavec utrpeti škodo, da bi bilo mogoče ugotoviti kršitev člena 6(b) Direktive 2003/88,
         je treba spomniti, kot je že razvidno iz zgoraj navedene točke 33, da ta določba predstavlja pravilo socialnega prava Unije
         posebnega pomena, ki državam članicam nalaga obveznost določitve zgornje meje 48 ur za povprečni tedenski delovni čas, vključno
         z nadurami, kot je izrecno določeno v tej določbi, in od katere v primeru neizvajanja člena 22(1), prvi pododstavek, točka
         (b), te direktive v nacionalnem pravu niso mogoča odstopanja kar zadeva dejavnosti, kot je gasilstvo iz postopka v glavni
         stvari.

      48      Kot je bilo že navedeno zgoraj v točki 34, je namreč mogoče odstopiti samo od nekaterih izrecno navedenih določb Direktive
         2003/88, ki jih določijo države članice ali socialni partnerji.

      49      Vendar pa je člen 6 Direktive 2003/88 omenjen samo v njenem členu 17(1), medtem ko ni sporno, da se zadnja določba nanaša
         na dejavnosti, ki v ničemer niso povezane s tistimi, ki jih izvajajo gasilci. Nasprotno pa so v členu 17(3)(c)(iii) navedene
         „dejavnosti, ki zahtevajo nepretrgano storitev“, med katerimi so tudi „storitve […] gasilcev“, vendar ta določba ne določa
         možnosti odstopanja od člena 6 te direktive, pač pa od drugih njenih določb (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Pfeiffer
         in drugi, točka 97).

      50      Kot je že razvidno iz zgoraj navedenih točk 35 in 36, ni sporno, da niti Zvezna republika Nemčija niti dežela Saška-Anhalt
         nista uporabili možnosti odstopanja iz člena 22(1), prvi pododstavek, Direktive 2003/88, ki državam članicam omogoča, da ne
         uporabijo člena 6 te direktive, če so izpolnjeni določeni, kumulativno navedeni pogoji (glej po analogiji zgoraj navedeno
         sodbo Pfeiffer in drugi, točka 98).

      51      Da bi se v teh okoliščinah zagotovil polni učinek Direktive 2003/88, morajo države članice preprečiti vsako preseganje najdaljšega
         tedenskega delovnega časa, kot je določen v členu 6(b) Direktive 2003/88 (zgoraj navedena sodba Pfeiffer in drugi, točka 118).

      52      Kot je Sodišče že razsodilo, države članice torej ne morejo enostransko določiti obsega omenjene določbe z določitvijo kakršnih
         koli pogojev ali omejitev za izvajanje pravice delavcev, da njihov povprečen tedenski delovni čas ne presega 48 ur (zgoraj
         navedena sodba Pfeiffer in drugi, točka 99).

      53      Zato preseganje najdaljšega povprečnega tedenskega delovnega časa, določnega v členu 6(b) Direktive 2003/88, pomeni samo po
         sebi kršitev te določbe, ne da bi bilo treba dokazovati, da je bila povzročena posebna škoda. Če v nacionalnem pravu ni ukrepov
         za izvajanje možnosti odstopanja iz člena 22(1), prvi pododstavek, te direktive, je pojem „škodovanja“ iz te določbe popolnoma
         brezpredmeten za razlago in uporabo člena 6(b).

      54      Kot je razvidno iz zgoraj navedene točke 32, ker je cilj Direktive 2003/88 zagotovitev varstva in zdravja delavcev z zagotavljanjem
         ustreznega počitka, je zakonodajalec Unije menil, da glede na to, da preseganje najdaljšega povprečnega tedenskega delovnega
         časa iz člena 6(b) delavca prikrajša za tak počitek, mu že to samo po sebi škoduje, saj se s tem ogrozita njegovo varstvo
         in zdravje.

      55      Iz tega sledi, da nacionalna ureditev, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, ki, kar zadeva delavce, zaposlene kot gasilce
         v službi za intervencijo, določa delovni čas, ki presega zgornjo mejo iz člena 6(b) Direktive 2003/88, krši to določbo, ne
         da bi bilo treba dokazovati, da je delavec utrpel posebno škodo.

      56      Drugič, glede posledic za nacionalna sodišče, ki izhajajo iz take kršitve člena 6(b) Direktive 2003/88, je treba spomniti,
         da iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da so v vseh primerih, ko se zdijo določbe direktive vsebinsko brezpogojne in
         dovolj natančne, posamezniki upravičeni, da se nanje sklicujejo nasproti državi, tudi ko ta nastopa kot delodajalec, zlasti
         če v roku ni prenesla te direktive v nacionalno pravo ali če jo je prenesla nepravilno (glej v tem smislu sodbi z dne 26. februarja 1986
         v zadevi Marshall, 152/84, Recueil, str. 723, točki 46 in 49, in z dne 23. aprila 2009 v združenih zadevah Angelidaki in drugi,
         od C‑378/07 do C‑380/07, ZOdl., str. I‑3071, točki 193 in 194).

      57      Člen 6(b) Direktive 2003/88 pa izpolnjuje ta merila, saj državam članicam z nedvoumnim besedilom nalaga natančno obligacijo
         rezultata, ki ni odvisna od nikakršnega pogoja, kar zadeva uporabo pravila, ki ga navaja, in ki določa zgornjo mejo 48 ur,
         vključno z nadurami, kar zadeva povprečni tedenski delovni čas (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Pfeiffer in drugi,
         točka 104).

      58      Čeprav v zvezi s tem Direktiva 2003/88 v členu 22(1), prvi pododstavek, državam članicam omogoča, da predvidijo odstopanja
         od določb njenega člena 6, ta okoliščina ne vpliva na natančnost in nepogojnost člena 6(b). Možnost držav članic, da ne uporabijo
         člena 6, je namreč podrejena spoštovanju vseh pogojev, navedenih v omenjenem členu 22(1), prvi pododstavek, tako da je mogoče
         določiti minimalno varstvo, ki se mora vsekakor izvajati (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Pfeiffer in drugi, točka 105).

      59      Zato člen 6(b) Direktive 2003/88 izpolnjuje vse zahtevane pogoje za neposredni učinek (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo
         Pfeiffer in drugi, točka 106).

      60      Posledično, ker je v času dejanskega stanja iz postopka v glavni stvari rok za prenos Direktive 93/104 že potekel in ker je
         dežela Saška-Anhalt, kar zadeva gasilce, zaposlene v službi za intervencijo, v tistem času ni prenesla v svoje notranje pravo,
         se lahko delavec, kot je G. Fuß, zaposlen v taki službi pri mestu Halle, neposredno sklicuje na določbe člena 6(b) Direktive
         2003/88 proti temu delodajalcu, da se zagotovi spoštovanje pravice do nepreseganja povprečnega tedenskega delovnega časa 48
         ur, ki je zagotovljena na podlagi te določbe.

      61      V zvezi s tem je treba pojasniti, da ker ima omenjena določba neposredni učinek, je zavezujoča za vse organe držav članic,
         kar pomeni ne samo za nacionalna sodišča, temveč tudi za vse organe uprave, tudi decentralizirane, kakršne so dežele, mesta
         in občine, ti organi pa jo morajo uporabljati (glej v tem smislu sodbo z dne 22. junija 1989 v zadevi Costanzo, 103/88, Recueil,
         str. 1839, točke od 30 do 33).

      62      V postopku v glavni stvari mesto Halle meni, da premestitev brez soglasja G. Fußa po tem, ko je ta od svojega delodajalca
         zahteval upoštevanje najdaljšega tedenskega delovnega časa iz člena 6(b) Direktive 2003/88, na drugo delovno mesto, na katerem
         se upošteva zgornja meja, zagotavlja polno izvajanje te direktive v razmerju do G. Fußa, saj se s to premestitvijo zoper njega
         preneha kršiti pravo Unije.

      63      V zvezi s tem je treba poudariti, da morajo v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišče, nacionalna sodišča in organi uprave
         v celoti uporabiti pravo Unije in zavarovati pravice, ki jih to pravo priznava posameznikom, pri čemer po potrebi ne uporabijo
         nasprotujočih določb nacionalnega prava (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Costanzo, točka 33, in sodbo z dne 11. januarja 2007
         v zadevi ITC, C‑208/05, ZOdl., str. I‑181, točki 68 in 69 in navedena sodna praksa).

      64      V obravnavani zadevi je pomembno, da je polni učinek pravic, ki jih člen 6(b) Direktive 2003/88 neposredno podeljuje delavcem,
         v nacionalnem pravu v celoti zagotovljen (glej zgoraj navedeno sodbo Dellas in drugi, točka 53).

      65      Treba pa je ugotoviti, da premestitev brez soglasja delavca, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, pravici do najdaljšega
         tedenskega delovnega časa 48 ur v službi za intervencijo – ki jo podeljuje člen 6(b) Direktive 2003/88 in jo je Sodišče priznalo
         v zgoraj navedenem sklepu Personalrat der Feuerwehr Hamburg gasilcu, zaposlenemu v taki službi, kot je G. Fuß – odvzema ves
         pomen in zato, kar zadeva tega delavca, tak ukrep uniči polni učinek te določbe. Jasno je torej, da tak ukrep ne zagotavlja
         niti uporabe omenjenega člena 6(b) Direktive 2003/88 v celoti niti varstva pravic, ki jih ta določba podeljuje delavcem v
         zadevni državi članici.

      66      Poleg tega, kot je pravilno navedla Komisija, bi bila temeljna pravica do učinkovitega sodnega varstva – ki jo zagotavlja
         člen 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, ki ima v skladu s členom 6(1), prvi pododstavek, PEU „enako pravno veljavnost
         kot Pogodbe“ – bistveno prizadeta, če bi delodajalec v odgovor na pritožbo ali sodni postopek, ki ga sproži delavec, da bi
         se zagotovilo upoštevanje določb direktive o zaščiti njegove varnosti in zdravja, imel pravico sprejeti ukrep, kakršen je
         ta v postopku v glavni stvari. Strah pred takim povračilnim ukrepom, zoper katerega ni nobenega pravnega sredstva, bi lahko
         delavce, ki menijo, da so bili prizadeti z ukrepom, ki ga je sprejel njihov delodajalec, odvračal od uveljavljanja svojih
         pravic v sodnem postopku in bi zato lahko resno ogrozil uresničitev cilja, ki mu sledi direktiva (glej po analogiji sodbo
         z dne 22. septembra 1998 v zadevi Coote, C‑185/97, Recueil, str. I‑5199, točki 24 in 27).

      67      Zato je treba na predložena vprašanja odgovoriti, da je treba člen 6(b) Direktive 2003/88 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni
         ureditvi, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, ki delodajalcu v javnem sektorju omogoča premestitev brez soglasja delavca,
         zaposlenega kot gasilca v službi za intervencijo, ker je ta zahteval, da se najdaljši povprečni tedenski delovni čas iz omenjene
         določbe upošteva znotraj službe za intervencijo. Dejstvo, da tak delavec zaradi te premestitve ni utrpel nobene posebne škode
         razen te, ki je posledica kršitve omenjenega člena 6(b), v zvezi s tem ni pomembno.

       Stroški
      68      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      Člen 6(b) Direktive 2003/88/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. novembra 2003 o določenih vidikih organizacije delovnega
            časa je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, ki delodajalcu
            v javnem sektorju omogoča premestitev brez soglasja delavca, zaposlenega kot gasilca v službi za intervencijo, ker je ta zahteval,
            da se najdaljši povprečni tedenski delovni čas iz omenjene določbe upošteva znotraj službe za intervencijo. Dejstvo, da tak
            delavec zaradi te premestitve ni utrpel nobene posebne škode razen te, ki je posledica kršitve omenjenega člena 6(b), v zvezi
            s tem ni pomembno.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča z dne 25. februarja 1969. # Johannes Gerhardus Klomp proti Inspektie der Belastingen. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Gerechtshof 's-Gravenhage - Nizozemska. # Zadeva 23-68.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 11. decembra 2008.#A.T. proti Finanzamt Stuttgart-Körperschaften.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesfinanzhof - Nemčija.#Direktiva 90/434/EGS - Čezmejna zamenjava kapitalskih deležev - Davčna nevtralnost - Pogoji - Člena 43 ES in 56 ES - Pravila države članice, ki ohranitev računovodske vrednosti prenesenih kapitalskih deležev, prejetih v zameno za nove kapitalske deleže, in s tem davčno nevtralnost prenosa pogojujejo s tem, da je ta vrednost prenesena v davčno bilanco tuje družbe prevzemnice - Združljivost.#Zadeva C-285/07.

text:
      Zadeva C-285/07
      A. T.
      proti
      Finanzamt Stuttgart-Körperschaften
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesfinanzhof)
      „Direktiva 90/434/EGS – Čezmejna zamenjava kapitalskih deležev – Davčna nevtralnost – Pogoji – Člena 43 ES in 56 ES – Pravila države članice, ki ohranitev računovodske vrednosti prenesenih kapitalskih deležev, prejetih v zameno za nove kapitalske
         deleže, in s tem davčno nevtralnost prenosa pogojujejo s tem, da je ta vrednost prenesena v davčno bilanco tuje družbe prevzemnice
         – Združljivost“

      Povzetek sodbe
      Približevanje zakonodaj – Skupni sistem obdavčitve za združitve, delitve, prenose sredstev in zamenjave kapitalskih deležev
            družb iz različnih držav članic – Direktiva 90/434
      (Direktiva Sveta 90/434, člen 8(1) in (2))
      Člen 8(1) in (2) Direktive 90/434, ki se nanaša na skupni sistem obdavčitve za združitve, delitve, prenose sredstev in zamenjave
         kapitalskih deležev družb iz različnih držav članic, nasprotuje pravilom države članice, v skladu s katerimi se pri zamenjavi
         kapitalskih deležev nastali dobiček iz prenosa, v višini razlike med prvotnimi stroški nakupa deležev in njihovo prodajno
         vrednostjo, obdavči, če družba prevzemnica ne določi zgodovinske računovodske vrednosti prenesenih kapitalskih deležev v lastni
         davčni bilanci.

      Zavezujoče in jasno besedilo člena 8(1) in (2) Direktive 90/434 nikakor ne izraža volje zakonodajalca Skupnosti, da je državam
         članicam dana možnost za prenos po prosti presoji, na podlagi katere bi lahko bila davčna nevtralnost, predvidena v korist
         družbenika prevzete družbe, pogojena z dodatnimi pogoji, poleg tistih iz odstavka 2 tega člena. Poleg tega bi takšna prepustitev
         možnosti za prenos po prosti presoji državam članicam nasprotovala cilju iste direktive, ki je uvedba skupnega davčnega sistema,
         namesto razširitve sistemov, veljavnih v državah članicah, na raven Skupnosti, saj lahko razlike med temi sistemi povzročijo
         izkrivljanja konkurence.

      Poleg tega takšna davčna ureditev – s katero naj bi se preprečilo izognitev obdavčitvi zamenjave kapitalskih deležev tudi
         v obdobju po tej zamenjavi in načeloma izključuje odobritev davčnih ugodnosti, predvidenih v Direktivi 90/434, iz enega samega
         razloga, ker družba prevzemnica v svoji davčni bilanci ni uporabila zgodovinske računovodske vrednosti prenesenih kapitalskih
         deležev – ne temelji na členu 11(1)(a) Direktive 90/434 in se tako ne more šteti, da je z njo združljiva. Države članice morajo
         pri operacijah zamenjave kapitalskih deležev, določenih v členu 2(d) Direktive 90/434, zagotavljati davčne olajšave, če te
         operacije nimajo za glavno posledico ali za enega od glavnih ciljev davčne utaje ali izogibanja plačilu davka v smislu člena
         11(1)(a) te direktive. Države članice lahko v skladu s tem členom le izjemoma in v posebnih primerih zavrnejo uporabo ali
         odvzamejo ugodnosti vseh ali nekaterih določb. Zato se pristojni nacionalni organi pri preučitvi, ali ima načrtovana operacija
         tak cilj, ne smejo omejiti na uporabo vnaprej določenih splošnih meril, temveč morajo globalno preučiti posamezne primere.

      V teh okoliščinah zato država članica, če je namen takšne ureditve tudi omogočiti obdavčitev v primerih, v katerih je očitno,
         da je davčni sistem pomanjkljiv, ne sme enostransko zapolniti takšne praznine, če obstaja, ker bi bila lahko ogrožena uresničitev
         cilja Direktive 90/434, ki je uvedba skupnega davčnega sistema. Okoliščina, da je družbenik prevzete družbe v skladu predpisi,
         ki jih je treba uporabiti, zavezan k poznejši odsvojitvi pridobljenih kapitalskih deležev in da je vrednost delnic družbe
         prevzemnice na borzi močno padla, ne upravičuje tega, da se za obdavčitev vzame zgolj okoliščino zamenjave kapitalskih deležev,
         ker so skrite rezerve tedaj ostale še nerealizirane.

      (Glej točke 26, 27, od 30 do 32, 34, 36 in 39 ter izrek.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 11. decembra 2008(*)

      „Direktiva 90/434/EGS – Čezmejna zamenjava kapitalskih deležev – Davčna nevtralnost – Pogoji – Člena 43 ES in 56 ES – Pravila države članice, ki ohranitev računovodske vrednosti prenesenih kapitalskih deležev, prejetih v zameno za nove kapitalske
         deleže, in s tem davčno nevtralnost prenosa pogojujejo s tem, da je ta vrednost prenesena v davčno bilanco tuje družbe prevzemnice
         – Združljivost“

      V zadevi C-285/07,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Bundesfinanzhof (Nemčija)
         z odločbo z dne 7. marca 2007, ki je prispela na Sodišče 14. junija 2007, v postopku

      A.T.
      proti
      Finanzamt Stuttgart-Körperschaften,

      ob udeležbi
      Bundesministerium der Finanzen,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann (poročevalec), predsednik senata, A. Tizzano, A. Borg Barthet, E. Levits in J. J. Kasel, sodniki,
      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodni tajnik: B. Fülöp, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 17. aprila 2008,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za družbo A.T. M. Schaden in H. Winkler, odvetnika, ter W. Schön, profesor,
      –        za nemško vlado M. Lumma in C. Blaschke, zastopnika,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti R. Lyal in W. Mölls, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 6. novembra 2008
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 8(1) in (2) Direktive Sveta 90/434/EGS z dne 23. julija 1990
         o skupnem sistemu obdavčitve za združitve, delitve, prenose sredstev in zamenjave kapitalskih deležev družb iz različnih držav
         članic (UL L 225, str. 1) ter členov 43 ES in 56 ES.

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo A.T. in Finanzamt Stuttgart‑Körperschaften (davčni organ, pristojen za
         družbe s sedežem v Stuttgartu, v nadaljevanju: Finanzamt) zaradi odločitve slednjega, da obdavči kapitalske dobičke v okviru
         čezmejne zamenjave kapitalskih deležev.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        V skladu s prvo uvodno izjavo Direktive 90/434 je njen namen zagotoviti, da operacij prestrukturiranja družb iz različnih
         držav članic, kot so združitve, delitve, prenosi sredstev in zamenjave kapitalskih deležev, ne ovirajo omejitve, pomanjkljivosti
         ali izkrivljanja, ki izhajajo predvsem iz davčnih predpisov držav članic.

      4        Zato ta direktiva vzpostavlja sistem, v katerem navedene operacije kot take ne smejo imeti za posledico obdavčitve. Morebitni,
         s temi operacijami povezani, dobički so načeloma lahko obdavčeni, vendar le takrat, ko se dejansko realizirajo.

      5        Prve štiri in deveta uvodna izjava Direktive 90/434 določajo:

      „ker so lahko združitve, delitve, prenosi sredstev in zamenjave kapitalskih deležev družb iz različnih držav članic potrebne,
         da se v Skupnosti ustvarijo pogoji, podobni tistim na notranjem trgu, in da se s tem zagotovi oblikovanje in dejansko delovanje
         skupnega trga; ker teh operacij ne smejo ovirati omejitve, pomanjkljivosti in izkrivljanja, ki izhajajo predvsem iz davčnih
         predpisov držav članic; ker je treba za te operacije zato uvesti davčna pravila, ki so s stališča konkurence nevtralna, in
         podjetjem omogočiti, da se prilagodijo zahtevam skupnega trga, povečajo produktivnost in izboljšajo svojo konkurenčno moč
         na mednarodni ravni;

      ker so te operacije zaradi davčnih predpisov v slabšem položaju v primerjavi z operacijami, ki se nanašajo na družbe iz iste
         države članice; ker je treba ta neugodni položaj odpraviti;

      ker tega cilja ni mogoče doseči z razširitvijo sistemov, veljavnih v državah članicah, na raven Skupnosti, saj lahko razlike
         med temi sistemi ustvarijo izkrivljanja; ker lahko ustrezno rešitev zagotovi le skupni davčni sistem;

      ker je skupni davčni sistem odpravil obdavčitev v zvezi z združitvami, delitvami, prenosi sredstev ali zamenjavo kapitalskih
         deležev ter hkrati zavaroval finančne interese države, v kateri je prenosna družba ali prevzeta družba;

      […]
      ker je treba dati državam članicam možnost, da zavrnejo uporabo te direktive, kadar je namen združitve, delitve, prenosa sredstev
         ali zamenjave kapitalskih deležev davčna utaja ali izogibanje plačilu davka […]“

      6        V skladu s členom 2(d) Direktive 90/434 „‚zamenjava kapitalskih deležev‘ pomeni operacijo, s katero družba pridobi delež v
         kapitalu druge družbe, tako da pridobi večino glasovalnih pravic v tej družbi v zamenjavo za izdajo vrednostnih papirjev,
         ki predstavljajo kapital prve družbe, družbenikom druge družbe, z njihovimi vrednostnimi papirji, in, če je primerno, gotovinsko
         plačilo, ki ne presega 10 % nominalne vrednosti, ali, v odsotnosti nominalne vrednosti, računovodske vrednosti vrednostnih
         papirjev, izdanih v zameno“.

      7        V skladu s členom 2(g) in (h) navedene direktive „‚prevzeta družba‘ pomeni družbo, v kateri druga družba pridobi delež z zamenjavo
         vrednostnih papirjev“ in „‚družba prevzemnica‘ pomeni družbo, ki pridobi delež z zamenjavo vrednostnih papirjev“.

      8        V členu 8(1) in (2) Direktive 90/434, ki je pod naslovom II in se nanaša na pravila, ki se uporabljajo za združitve, delitve
         in zamenjave kapitalskih deležev, je določeno:

      „1. Dodelitev vrednostnih papirjev ob združitvi, delitvi ali zamenjavi kapitalskih deležev, ki predstavljajo kapital družbe
         prejemnice ali prevzemnice, družbeniku prenosne družbe ali prevzete družbe v zamenjavo za vrednostne papirje, ki predstavljajo
         kapital slednje, sama po sebi ne povzroči obdavčitve dohodka, dobičkov ali kapitalskih dobičkov tega družbenika.

      2. Države uporabljajo odstavek 1 pod pogojem, da družbenik ne pripiše prejetim vrednostnim papirjem višje vrednosti za davčne
         namene, kakor so jo imeli zamenjani vrednostni papirji tik pred združitvijo, delitvijo ali zamenjavo.

      Uporaba odstavka 1 ne preprečuje državam članicam, da obdavčijo dobiček, ki izhaja iz poznejšega prenosa sprejetih vrednostnih
         papirjev, enako kakor dobiček, ki izhaja iz prenosa vrednostnih papirjev pred pridobitvijo.

      V tem odstavku izraz ‚vrednost za davčne namene‘ pomeni znesek, na osnovi katerega se izračuna dobiček ali izguba za namene
         davka od dohodka, dobičkov ali kapitalskih dobičkov družbenika družbe.“

      9        Člen 11(1)(a) Direktive 90/434 med drugim določa, da lahko država članica v celoti ali deloma zavrne uporabo ali odvzame ugodnosti
         vseh ali nekaterih določb pod naslovom II te direktive, kadar je glavni namen ali eden glavnih namenov zamenjave kapitalskih
         deležev davčna utaja ali izogibanje plačilu davka.

       Nemška zakonodaja
      10      Člen 23(4) zakona o obdavčitvi reorganizacije podjetij z dne 28. oktobra 1994 (Umwandlungssteuergesetz) (BGBl. 1994 I, str. 3267,
         v nadaljevanju: UmwStG), kot je bil spremenjen, ureja prenos kapitalskih deležev kapitalske družbe Evropske unije, kot je
         opredeljena v členu 3 Direktive 90/434 glede svojih tipičnih značilnosti, na drugo kapitalsko družbo Unije.

      11      Če se lahko dokaže, da ima kapitalska družba prejemnica po takšnem prenosu zaradi svojega deleža, vključno s prejetimi kapitalskimi
         deleži, dokazljivo in neposredno večino glasovalnih pravic v družbi, katere kapitalski deleži so bili preneseni, potem za
         ovrednotenje kapitalskih deležev, ki jih prejme družba prejemnica, po analogiji velja člen 20(2), stavki od ena do štiri in
         šest, UmwStG, medtem ko za ovrednotenje novih kapitalskih deležev, ki jih prenosna družba prejme od družbe prejemnice, po
         analogiji velja člen 20(4), prvi stavek, UmwStG.

      12      V skladu s členom 20(2), prvi stavek, UmwStG lahko kapitalska družba ovrednoti prenesena sredstva po njihovi računovodski
         vrednosti ali po višji vrednosti. V skladu z drugim stavkom te določbe je računovodsko vrednost mogoče uporabiti tudi, če
         je treba za namene gospodarskega prava v bilanci stanja uporabiti višjo vrednost.

      13      Člen 20(4), prvi stavek, UmwStG določa, da je vrednost, po kateri kapitalska družba ovrednoti prenesena sredstva, za prenosno
         družbo cena prenosa in nabavni stroški deležev družbe. S to zadnjo določbo UmwStG nalaga dvojni pripis računovodske vrednosti,
         pri čemer prenosna družba lahko ohrani računovodsko vrednost kapitalskih deležev, ki so predmet prenosa, samo, če družba prejemnica
         sama ovrednoti te deleže po računovodski vrednosti. Glede tega UmwStG ne razlikuje med prenosi, realiziranimi v Nemčiji, in
         prenosi v tujini, ampak oba primera obravnava enako.

       Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      14      A.T., ki je nemška delniška družba, je v poslovni skupini vključevala tudi nemško družbo z omejeno odgovornostjo C-GmbH, v
         kateri je imela 89,5‑odstoten kapitalski delež.

      15      Družba A.T. je 28. aprila 2000 ta delež prenesla na francosko delniško družbo G‑SA, in v zameno v tej družbi pridobila nove
         kapitalske deleže v obliki povečanja kapitala, ki je ustrezalo 1,47 % njenega kapitala. Te kapitalske deleže, katerih vrednost
         na borzi se je nato močno zmanjšala, je bilo treba nato na podlagi določb o nadzoru finančnih trgov odsvojiti v roku petih
         let.

      16      Ker deleži matične družbe A.T. v družbi C-GmbH po njihovi odsvojitvi v poslovni in davčni bilanci stanja družbe G‑SA niso
         bili ovrednoteni po njihovi računovodski vrednosti, kot je bila dotlej navedena v davčni bilanci družbe A.T., temveč po prodajni
         vrednosti, določeni v pogodbi o prenosu, Finanzamt, ob sklicevanju na člena 23(4), prvi stavek, in 20(4), prvi stavek, UmwStG,
         kot tudi na v zvezi s tem izdano navodilo Bundesministerium der Finanzen (BMF – zvezno ministrstvo za finance), družbi A.T.
         ni odobrilo, da v okviru obdavčevanja za leto 2000 ohrani zgodovinske računovodske vrednosti za kapitalske deleže, ki jih
         je na podlagi zamenjave pridobila v kapitalu družbe G‑SA. Finanzamt je zato operacijo prenosa štelo za obdavčljivo in je temu
         ustrezno obdavčil kapitalski dobiček iz prenosa v višini razlike med prvotnimi stroški nakupa deležev v družbi C-GmbH in njihovo
         prodajno vrednostjo.

      17      Tožbi družbe A.T. zoper davčne odločbe, sprejete na podlagi teh določb, je bilo na prvi stopnji ugodeno. Finanzamt je pri
         predložitvenem sodišču vložilo zahtevo za „revizijo“. Slednje je navedlo, da je treba v skladu z UmwStG zavrniti tožbo družbe
         A.T. Kajti kapitalskih deležev v bilanci družbe C‑GmbH naj ne bi bilo treba, tako kot je to potrebno v skladu z UmwStG, valorizirati
         po njihovi vrednosti, določeni v bilanci družbe G‑SA, kar naj bi bilo med drugim možno na podlagi francoskega prava.

      18      Bundesfinanzhof je imelo pomisleke glede tega, ali je zahteva glede dvojnega prenosa računovodske vrednosti v primeru čezmejnih
         prenosov združljiva s pravom Skupnosti, zato je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

      „1.      Ali je člen 8(1) in (2) Direktive (90/434) v nasprotju z davčnimi pravili države članice, na podlagi katerih lahko družbenik
         prevzete družbe ob prenosu deležev ene kapitalske družbe EU na drugo ohrani računovodsko vrednost prenesenih kapitalskih deležev
         le, če je družba prejemnica sama ovrednotila prenesene kapitalske deleže po njihovi računovodski vrednosti (dvojni prenos
         računovodske vrednosti (‚doppelte Buchwertverknüpfung‘))?

      2.      Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen: ali zgornja pravila nasprotujejo členoma 43 ES in 56 ES, čeprav se dvojni prenos
         računovodske vrednosti zahteva tudi ob prenosu deležev kapitalske družbe na družbo, ki je v celoti zavezana za plačilo davka?“

       Vprašanji za predhodno odločanje
      19      Predložitveno sodišče s svojim prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali člen 8(1) in (2) Direktive 90/434 nasprotuje pravilom
         države članice, v skladu s katerimi se pri zamenjavi kapitalskih deležev nastali dobiček iz prenosa v višini razlike med prvotnimi
         stroški nakupa prenesenih kapitalskih deležev in njihovo prodajno vrednostjo obdavči, če družba prevzemnica ne določi zgodovinske
         računovodske vrednosti prenesenih kapitalskih deležev v lastni davčni bilanci.

      20      Najprej je treba spomniti, da v skladu s členom 8(1) Direktive 90/434 dodelitev vrednostnih papirjev ob združitvi, delitvi
         ali zamenjavi kapitalskih deležev, ki predstavljajo kapital družbe prejemnice ali prevzemnice, družbeniku prenosne družbe
         ali prevzete družbe v zamenjavo za vrednostne papirje, ki predstavljajo kapital slednje, sama po sebi ne povzroči obdavčitve
         dohodka, dobičkov ali kapitalskih dobičkov tega družbenika.

      21      S to zahtevo glede davčne nevtralnosti v razmerju do družbenikov prevzete družbe je namen Direktive 90/434, kot izhaja iz
         prve in četrte uvodne izjave, zagotoviti, da operacij zamenjave kapitalskih deležev družb iz različnih držav članic ne ovirajo
         omejitve, pomanjkljivosti ali izkrivljanja, ki izhajajo predvsem iz davčnih pravil držav članic.

      22      Vendar ta zahteva glede davčne nevtralnosti ne velja brezpogojno. V skladu s členom 8(2) Direktive 90/434 države uporabljajo
         odstavek 1 pod pogojem, da družbenik ne pripiše prejetim vrednostnim papirjem višje vrednosti za davčne namene, kakor so jo
         imeli zamenjani vrednostni papirji tik pred združitvijo, delitvijo ali zamenjavo.

      23      Kot izhaja tudi iz predložitvene odločbe, zlasti pa iz prvega vprašanja za predhodno odločanje, lahko v skladu z nemškimi
         pravili, ki so sporna v zadevi v postopku v glavni stvari, družbenik prevzete družbe za prevzete kapitalske deleže ohrani
         računovodsko vrednost prenesenih kapitalskih deležev samo, če tudi družba prevzemnica določi zgodovinske računovodske vrednosti
         prenesenih kapitalskih deležev.

      24      Nemška vlada v zvezi s tem navaja, da je takšna zahteva glede dvojnega prenosa računovodske vrednosti združljiva z Direktivo
         90/434, saj slednja, ker ne omenja ovrednotenja prenesenih kapitalskih deležev v bilanci družbe prevzemnice, državam članicam
         pušča diskrecijsko pravico.

      25      Takšne razlage te direktive ni mogoče sprejeti.

      26      Najprej je treba ugotoviti, da zavezujoče in jasno besedilo člena 8(1) in (2) Direktive 90/434 nikakor ne izraža volje zakonodajalca
         Skupnosti, da je državam članicam dana možnost za prenos po prosti presoji, na podlagi katere bi lahko bila davčna nevtralnost,
         predvidena v korist družbenika prevzete družbe, pogojena z dodatnimi pogoji.

      27      Poleg tega bi takšna prepustitev možnosti za prenos po prosti presoji državam članicam nasprotovala cilju iste direktive,
         ki je, tako kot izhaja že iz njenega naslova, zlasti pa iz njene tretje uvodne izjave, uvedba skupnega davčnega sistema, namesto
         razširitve sistemov, veljavnih v državah članicah, na raven Skupnosti, saj lahko razlike med temi sistemi povzročijo izkrivljanja
         konkurence.

      28      Še več, pravila – v skladu s katerimi bi bila v členu 8(1) in (2) Direktive 90/434 predvidena davčna nevtralnost zamenjave
         kapitalskih deležev, ki se nanaša na družbe različnih držav članic, odvisna od dodatnega pogoja, da družba prevzemnica v davčni
         bilanci določi zgodovinsko vrednost prenesenih kapitalskih deležev – bi bila v nasprotju s ciljem te direktive, ki je odpraviti
         davčne ovire za čezmejna prestrukturiranja podjetij, s tem da se zagotovi, da se morebitno povečanje vrednosti [kapitalskih]
         deležev ne obdavči, preden dejansko ne pride do njega (glej v zvezi s tem sodbo z dne 5. julija 2007 v zadevi Kofoed, C‑321/05,
         ZOdl., str. I‑5795, točka 32).

      29      Vendar pa nemška vlada navaja, da so nemška pravila, ki so sporna v zadevi v postopku v glavni stvari, v skladu s ciljem Direktive
         90/434, ki je zagotoviti odlog plačila davkov in ne dokončna oprostitev plačila davkov. Z zahtevo glede dvojnega prenosa računovodske
         vrednosti v primeru čezmejne izmenjave kapitalskih deležev naj bi se preprečilo, da se izkrivi – enkratna – obdavčitev s prenosom
         kapitalskih deležev preko meje, kar bi imelo za posledico popolno neobdavčitev odsvojenih kapitalskih deležev tako pri tuji
         družbi prevzemnici kot pri nacionalni prenosni družbi.

      30      Če namerava nemška vlada s tem uveljavljati, da so nemška pravila, ki so sporna v postopku v glavni stvari, potrebna zato,
         da se prepreči izognitev obdavčitvi tudi v obdobju po zamenjavi kapitalskih deležev, je treba spomniti, da je Sodišče že razsodilo,
         da morajo države članice pri operacijah zamenjave kapitalskih deležev, določenih v členu 2(d) Direktive 90/434, zagotavljati
         davčne olajšave, če te operacije nimajo za glavno posledico ali za enega od glavnih ciljev davčne utaje ali izogibanja plačilu
         davka v smislu člena 11(1)(a) te direktive (sodba z dne 17. julija 1997 v zadevi Leur-Bloem, C‑28/95, Recueil, str. I‑4161,
         točka 40).

      31      Države članice lahko v skladu s členom 11(1)(a) Direktive 90/434 le izjemoma in v posebnih primerih zavrnejo uporabo ali odvzamejo
         ugodnosti vseh ali nekaterih določb (zgoraj navedena sodba Kofoed, točka 37). Pri preučitvi, ali ima načrtovana operacija
         tak cilj, se pristojni nacionalni organi ne smejo omejiti na uporabo vnaprej določenih splošnih meril, temveč morajo globalno
         preučiti posamezne primere (zgoraj navedena sodba Leur-Bloem, točka 41).

      32      Zato je treba ugotoviti, da davčna pravila države članice – ki tako kot ta v zadevi v postopku v glavni stvari pri operacijah
         zamenjave kapitalskih deležev, ki spadajo v okvir Direktive 90/434, izključujejo odobritev davčnih ugodnosti, predvidenih
         v tej direktivi, iz enega samega razloga, ker družba prevzemnica v svoji davčni bilanci ni uporabila zgodovinske računovodske
         vrednosti prenesenih kapitalskih deležev – ne temeljijo na členu 11(1)(a) Direktive 90/434 in se tako ne more šteti, da so
         z njo združljiva.

      33      V zvezi s tem je treba navesti tudi to, da družba A.T. v svojih pojasnilih, ne da bi ji nemška vlada glede tega nasprotovala,
         navaja, da naj bi bila zamenjava kapitalskih deležev v zadevi v postopku v glavni stvari izvedena zgolj zato, da se ugodi
         ameriškim borznim predpisom, in da je družba G‑SA kapitalske deleže, ki jih je pridobila od nje, obdržala do danes.

      34      Če namen pravil iz postopka v glavni stvari, tako kot je navedla nemška vlada na obravnavi, ni zgolj preprečiti zlorabe, temveč
         tudi omogočiti obdavčitev v primerih, v katerih je očitno, da je davčni sistem pomanjkljiv, je treba ugotoviti, da bi bila
         lahko ogrožena uresničitev cilja Direktive 90/434, ki je, tako kot je navedeno v točki 27 zgoraj, uvedba skupnega davčnega
         sistema, če bi države članice lahko enostransko zapolnile takšne praznine, če te obstajajo.

      35      V zvezi s tem je treba spomniti, da je namen same Direktive 90/434, v skladu z njeno četrto uvodno izjavo, zavarovati finančne
         interese države, v kateri je prenosna družba. V členu 8(2), drugi odstavek, Direktive 90/434 je določeno, da uporaba odstavka
         1 ne preprečuje državam članicam, da obdavčijo dobiček, ki izhaja iz poznejšega prenosa sprejetih vrednostnih papirjev, enako
         kakor dobiček, ki izhaja iz prenosa vrednostnih papirjev pred pridobitvijo.

      36      Kot je navedla Komisija, okoliščina, da je v postopku v glavni stvari družba A.T. v skladu z borznimi predpisi zavezana k
         poznejši odsvojitvi pridobljenih kapitalskih deležev in da je vrednost delnic družbe G‑SA na borzi močno padla, ne upravičuje
         tega, da se za obdavčitev vzame zgolj okoliščino zamenjave kapitalskih deležev, ker so skrite rezerve tedaj ostale še nerealizirane.

      37      V preostalem je treba navesti, tako kot navaja nemška vlada, da z vidika obdavčitve pri kasnejši odsvojitvi prenesenih kapitalskih
         deležev na podlagi njihove zgodovinske računovodske vrednosti ne bi bil deležen dobička nemški državni proračun, temveč v
         najboljšem primeru francoski državni proračun, tako da je interes nemškega zakonodajalca, da postavi takšne zahteve, še manj
         očiten.

      38      Sicer pa je še toliko težje odkriti dejanski interes v zvezi z zahtevo po dvojnem prenosu računovodske vrednosti, ki se nanaša
         na zgodovinsko vrednost prenesenih kapitalskih deležev, saj je bil, tako kot sta navedli družba A.T. in Komisija v svojih
         pisnih stališčih in kot je potrdila nemška vlada, UmwStG spremenjen tako, da ta zahteva od leta 2007 ne velja več za zamenjavo
         kapitalskih deležev, ki se nanašajo na družbe iz različnih držav članic.

      39      Ob upoštevanju vsega navedenega je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da člen 8(1) in (2) Direktive 90/434 nasprotuje pravilom
         države članice, v skladu s katerimi se pri zamenjavi kapitalskih deležev nastali dobiček iz prenosa, v višini razlike med
         prvotnimi stroški nakupa deležev in njihovo prodajno vrednostjo, obdavči, če družba prevzemnica ne določi zgodovinske računovodske
         vrednosti prenesenih kapitalskih deležev v lastni davčni bilanci.

      40      Glede na odgovor na prvo vprašanje za predhodno odločanje na drugo vprašanje ni treba odgovoriti.

       Stroški
      41      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      Člen 8(1) in (2) Direktive Sveta 90/434/EGS z dne 23. julija 1990 o skupnem sistemu obdavčitve za združitve, delitve, prenose
            sredstev in zamenjave kapitalskih deležev družb iz različnih držav članic nasprotuje pravilom države članice, v skladu s katerimi
            se pri zamenjavi kapitalskih deležev nastali dobiček iz prenosa, v višini razlike med prvotnimi stroški nakupa deležev in
            njihovo prodajno vrednostjo, obdavči, če družba prevzemnica ne določi zgodovinske računovodske vrednosti prenesenih kapitalskih
            deležev v lastni davčni bilanci.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Splošnega sodišča (drugi senat) z dne 9. marca 2010. # hofherr communikation GmbH proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Mednarodna registracija, ki opisuje Evropsko skupnost - Besedna znamka NATURE WATCH - Absolutni razlog za zavrnitev - Opisnost - Člen 7(1)(c) Uredbe št. 40/94 (postal člen 7(1)(c) Uredbe št. 207/2009). # Zadeva T-77/09.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (drugi senat) z dne 9. marca 2010 – hofherr communikation proti UUNT (NATURE WATCH)
      (Zadeva T-77/09)
      „Znamka Skupnosti – Mednarodna registracija, ki opisuje Evropsko skupnost – Besedna znamka NATURE WATCH – Absolutni razlog za zavrnitev – Opisnost – Člen 7(1)(c) Uredbe št. 40/94 (postal člen 7(1)(c) Uredbe št. 207/2009)“
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Absolutni razlogi za zavrnitev – Znamke, ki jih sestavljajo izključno znaki ali podatki, ki označujejo lastnosti blaga (Uredba Sveta št. 40/94, člen 7(1)(c))
         (Glej točki 23 in 39.)

      Predmet

               Tožba zoper odločbo prvega odbora za pritožbe UUNT z dne 4. decembra 2008 (zadeva R 1410/2008‑1) glede mednarodne registracije,
                  ki opisuje Evropsko skupnost, besednega znaka NATURE WATCH.

            Podatki o zadevi

               Prijavitelj znamke Skupnosti:

               hofherr communikation GmbH

               Zadevna znamka Skupnosti:

               besedna znamka NATURE WATCH za proizvode in storitve 9, 39, 41 in 43 – mednarodna registracija št. WOO957541

               Odločba preizkuševalca:

               zavrnitev registracije

               Odločba odbora za pritožbe:

               zavrnitev pritožbe

      Izrek
      1.      Tožba se zavrne.

                  2.

                  	Družbi hofherr communikation GmbH se naloži plačilo stroškov.