title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 19. novembra 2009.#Christopher Sturgeon, Gabriel Sturgeon in Alana Sturgeon proti Condor Flugdienst GmbH (C-402/07) in Stefan Böck in Cornelia Lepuschitz proti Air France SA (C-432/07).#Predloga za sprejetje predhodne odločbe: Bundesgerichtshof - Nemčija in Handelsgericht Wien - Avstrija.#Zračni promet - Uredba (ES) št. 261/2004 - Členi 2, točka (l), 5, 6 in 7 - Pojma ‚zamuda‘ in ‚odpoved‘ leta - Pravica do odškodnine ob zamudi - Pojem ‚izredne razmere‘.#Združeni zadevi C-402/07 in C-432/07.

text:
      Združeni zadevi C-402/07 in C-432/07
      Christopher Sturgeon in drugi
      proti
      Condor Flugdienst GmbH
      in
      Stefan Böck in Cornelia Lepuschitz
      proti
      Air France SA
      (Predloga za sprejetje predhodne odločbe, ki sta ju vložili Bundesgerichtshof in Handelsgericht Wien)
      „Zračni promet – Uredba (ES) št. 261/2004 – Členi 2, točka (l), 5, 6 in 7 – Pojma ‚zamuda‘ in ‚odpoved‘ leta – Pravica do odškodnine ob zamudi – Pojem ‚izredne razmere‘“
      Povzetek sodbe
      1.        Promet – Zračni promet – Uredba št. 261/2004 – Skupna pravila glede odškodnine in pomoči potnikom v primerih zavrnitve vkrcanja,
            odpovedi ali velike zamude letov
      (Uredba št. 261/2004 Evropskega parlamenta in Sveta, členi 2, točka (l), 5 in 6)
      2.        Promet – Zračni promet – Uredba št. 261/2004 – Skupna pravila glede odškodnine in pomoči potnikom v primerih zavrnitve vkrcanja,
            odpovedi ali velike zamude letov
      (Uredba št. 261/2004 Evropskega parlamenta in Sveta, členi 5, 6 in 7)
      3.        Promet – Zračni promet – Uredba št. 261/2004 – Odškodnina in pomoč potnikom v primeru odpovedi leta
      (Uredba št. 261/2004 Evropskega parlamenta in Sveta, člen 5(3))
      1.        Člene 2, točka (l), 5 in 6 Uredbe št. 261/2004 o določitvi skupnih pravil glede odškodnine in pomoči potnikom v primerih zavrnitve
         vkrcanja, odpovedi ali velike zamude letov je treba razlagati tako, da ni mogoče šteti, da je let, ki ima zamudo, ne glede
         na njeno trajanje, oziroma čeprav je zamuda velika, odpovedan, če ga letalski prevoznik opravi, kot je bil prvotno načrtovan.

      Tako ima let zamudo v smislu člena 6 te uredbe, če je opravljen, kot je bil prvotno načrtovan, in je dejanski odhod ob poznejši
         uri od predvidene, medtem ko je v skladu s členom 2, točka (l), iste uredbe odpoved leta posledica tega, da prvotno predvideni
         let ni bil opravljen.

      (Glej točke 32, 33, 39 in točko 1 izreka.)
      2.        Člene 5, 6 in 7 Uredbe št. 261/2004 o določitvi skupnih pravil glede odškodnine in pomoči potnikom v primerih zavrnitve vkrcanja,
         odpovedi ali velike zamude letov je treba razlagati tako, da je za uporabo določb o pravici do odškodnine mogoče potnike,
         katerih let ima zamudo, izenačiti s potniki, katerih let je odpovedan, in da se tako lahko potniki, katerih let ima zamudo,
         sklicujejo na pravico do odškodnine iz člena 7 te uredbe, če zaradi zamude leta izgubijo tri ure ali več, to je če prispejo
         v končni namembni kraj tri ure ali več po uri prihoda, ki jo je prvotno predvidel letalski prevoznik. Vendar potniki nimajo
         pravice do odškodnine zaradi take zamude, če lahko letalski prevoznik dokaže, da so za veliko zamudo krive izredne razmere,
         ki se jim ne bi bilo mogoče izogniti, tudi če bi bili sprejeti vsi ustrezni ukrepi, to je okoliščine, nad katerimi letalski
         prevoznik nima dejanskega nadzora.

      (Glej točko 69 in točko 2 izreka.)
      3.        Člen 5(3) Uredbe št. 261/2004 o določitvi skupnih pravil glede odškodnine in pomoči potnikom v primerih zavrnitve vkrcanja,
         odpovedi ali velike zamude letov je treba razlagati tako, da tehnična napaka na letalu, zaradi katere je let odpovedan ali
         ima zamudo, ne spada med „izredne razmere“ v smislu te določbe, razen če je ta napaka nastala zaradi dogodkov, ki glede na
         značilnosti ali izvor niso neločljivo povezani z običajnim opravljanjem dejavnosti zadevnega letalskega prevoznika in nad
         katerimi ta nima dejanskega nadzora.

      (Glej točko 72 in točko 3 izreka.)
SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 19. novembra 2009(*)

      „Zračni promet – Uredba (ES) št. 261/2004 – Členi 2, točka (l), 5, 6 in 7 – Pojma ‚zamuda‘ in ‚odpoved‘ leta – Pravica do odškodnine ob zamudi – Pojem ‚izredne razmere‘“
      V združenih zadevah C‑402/07 in C‑432/07,
      katerih predmet sta predloga za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki sta ju vložili Bundesgerichtshof (Nemčija)
         in Handelsgericht Wien (Avstrija) z odločbama z dne 17. julija in 26. junija 2007, ki sta prispeli na Sodišče 30. avgusta
         in 18. septembra 2007, v postopkih

      Christopher Sturgeon,

      Gabriel Sturgeon,

      Alana Sturgeon
      proti
      Condor Flugdienst GmbH (C-402/07)

      in
      Stefan Böck,

      Cornelia Lepuschitz
      proti
      Air France SA (C-432/07),

      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi K. Lenaerts, predsednik tretjega senata v funkciji predsednika četrtega senata, R. Silva de Lapuerta, sodnica, E.
         Juhász, G. Arestis in J. Malenovský (poročevalec), sodniki,

      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodna tajnica: R. Şereş, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 24. septembra 2008,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za C. Sturgeona, G. Sturgeona in A. Sturgeon R. Schmid, odvetnik,
      –        za S. Böcka in C. Lepuschitz M. Wukoschitz, odvetnik,
      –        za Condor Flugdienst GmbH C. Marko in C. Döring, odvetnika,
      –        za Air France SA O. Borodajkewycz, odvetnik,
      –        za avstrijsko vlado E. Riedl, zastopnik,
      –        za grško vlado S. Chala in D. Tsagkaraki, zastopnici,
      –        za francosko vlado G. de Bergues in A. Hare, zastopnika,
      –        za italijansko vlado I. M. Braguglia, zastopnik, skupaj z W. Ferrante, avvocato dello Stato,
      –        za poljsko vlado M. Dowgielewicz, zastopnik,
      –        za švedsko vlado A. Falk, zastopnica,
      –        za vlado Združenega kraljestva T. Harris, zastopnica, skupaj z D. Beardom, barrister,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti R. Vidal-Puig in P. Dejmek, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 2. julija 2009
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predloga za sprejetje predhodne odločbe se nanašata na razlago členov 2, točka (l), 5, 6 in 7 Uredbe (ES) št. 261/2004 Evropskega
         parlamenta in Sveta z dne 11. februarja 2004 o določitvi skupnih pravil glede odškodnine in pomoči potnikom v primerih zavrnitve
         vkrcanja, odpovedi ali velike zamude letov ter o razveljavitvi Uredbe (EGS) št. 295/91 (UL L 46, str. 1).

      2        Ta predloga sta bila vložena v okviru sporov med tožečimi strankami C. Sturgeonom in njegovo družino (v nadaljevanju: družina
         Sturgeon) ter toženo stranko letalsko družbo Condor Flugdienst GmbH (v nadaljevanju: Condor) (C‑402/07) na eni strani ter
         med tožečima strankama S. Böckom in C. Lepuschitz in toženo stranko letalsko družbo Air France SA (v nadaljevanju: Air France)
         (C‑432/07) na drugi strani, ker sta ti letalski družbi zavrnili plačilo odškodnine tem potnikom, ki so na letališče v namembnem
         kraju prispeli s petindvajset- oziroma dvaindvajseturno zamudo glede na čas prihoda po voznem redu.

       Pravni okvir
      3        V uvodnih izjavah od 1 do 4 Uredbe št. 261/2004 je navedeno:

      „(1)      Ukrepanje Skupnosti na področju zračnega prevoza mora med drugim zagotavljati visoko raven varstva potnikov. Poleg tega je
         treba na splošno v celoti upoštevati zahteve o varstvu potrošnikov.

      (2)      Zavrnitev vkrcanja, odpovedi ali velike zamude letov povzročajo potnikom velike težave in nevšečnosti.
      (3)      Čeprav je Uredba Sveta (EGS) št. 295/91 z dne 4. februarja 1991 o vzpostavljanju skupnih pravil za sistem odškodnin za zavrnjeno
         vkrcanje v rednem zračnem prevozu [(UL L 36, str. 5)] uvedla osnovno varstvo potnikov, pa je število potnikov, ki jim je proti
         njihovi volji zavrnjeno vkrcanje, kakor tudi število potnikov, ki so prizadeti zaradi odpovedi brez predhodnega opozorila
         in zaradi velikih zamud, še vedno preveliko.

      (4)      Zato mora Skupnost zvišati standarde varstva, ki jih določa navedena uredba, da okrepi pravice potnikov in zagotovi letalskim
         prevoznikom delovanje na liberaliziranem trgu pod usklajenimi pogoji.“

      4        V uvodni izjavi 15 Uredbe št. 261/2004 je navedeno:

      „Šteje se, da izredne razmere obstajajo, kadar odločitev sistema upravljanja zračnega prometa za določen zrakoplov določenega
         dne vpliva na nastanek velike zamude, zamude prek noči ali na odpoved enega leta ali več letov tega zrakoplova, tudi če je
         zadevni letalski prevoznik sprejel vse ustrezne ukrepe, da bi se izognil zamudi ali odpovedi leta.“

      5        Člen 2 te uredbe, naslovljen „Opredelitve pojmov“, določa:

      „V tej uredbi:
      […]
      (l)      ‚odpoved‘ pomeni dejstvo, da let, ki je bil prvotno predviden, in na katerem je bilo rezervirano najmanj eno mesto, ni bil
         opravljen.“

      6        Člen 5 navedene uredbe, naslovljen „Odpoved leta“, določa:

      „1.      V primeru odpovedi leta:
      (a)      zadevnim potnikom ponudi pomoč dejanski letalski prevoznik v skladu s členom 8; in
      […]
      (c)      imajo zadevni potniki pravico do odškodnine, ki jim jo mora plačati dejanski letalski prevoznik v skladu s členom 7, razen
         če:

               […]
      (iii) so o odpovedi obveščeni manj kot sedem dni pred odhodom po voznem redu in jim je ponujena sprememba poti, ki jim zagotavlja
         odhod največ eno uro pred odhodom po voznem redu in prihod v njihov končni namembni kraj manj kot dve uri po prihodu po voznem
         redu.

      […]
      3.      Dejanski letalski prevoznik ni obvezan plačati odškodnine v skladu s členom 7, če lahko dokaže, da so za odpoved leta krive
         izredne razmere, katerim se ne bi bilo mogoče izogniti, tudi če bi bili sprejeti vsi ustrezni ukrepi.

      […]“
      7        Člen 6 Uredbe št. 261/2004, naslovljen „Zamuda leta“, določa:

      „1.      Kadar dejanski letalski prevoznik utemeljeno pričakuje, da bo imel let zamudo glede na odhod po voznem redu:
      (a)      za dve uri ali več za lete do vključno 1500 kilometrov; ali
      (b)      za tri ure ali več za vse lete znotraj Skupnosti, daljše od 1500 kilometrov, in za vse druge lete med 1500 in 3500 kilometri;
         ali

      (c)      za štiri ure ali več za lete, ki jih ne zajemata točki (a) ali (b),
      tedaj dejanski letalski prevoznik ponudi potnikom:
      (i)      pomoč, opredeljeno v členu 9(1)(a) in 9(2); in
      (ii)      pomoč, opredeljeno v členu 9(1)(b) in 9(1)(c), kadar je utemeljeno pričakovani čas odhoda najmanj naslednji dan od prvotno
         navedene ure odhoda; in

      (iii) pomoč, opredeljeno v členu 8(1)(a), kadar je zamuda najmanj pet ur.
      2.      V vsakem primeru se pomoč ponudi v prej navedenih časovnih okvirih ob upoštevanju oddaljenosti leta.“
      8        Člen 7 te uredbe, naslovljen „Pravica do odškodnine“, določa:

      „1.      Pri sklicevanju na ta člen potniki prejmejo odškodnino v višini:
      (a)      250 eurov za lete do vključno 1500 kilometrov;
      (b)      400 eurov za vse lete znotraj Skupnosti nad 1500 kilometrov in za vse druge lete med 1500 in 3500 kilometri;
      (c)      600 eurov za lete, ki niso zajeti v točkah (a) ali (b).
      Za določitev oddaljenosti, ki jo je treba upoštevati, se šteje zadnji kraj, na katerega bo potnik zaradi zavrnitve vkrcanja
         ali odpovedi leta prispel z zamudo glede na predvideni vozni red letov.

      2.      Kadar se potnikom v skladu s členom 8 ponudi sprememba poti do njihovega končnega namembnega kraja z alternativnim letom,
         katerega čas prihoda ne presega predvidenega časa prihoda prvotno rezerviranega leta za

      (a)      dve uri za vse lete do vključno 1500 kilometrov; ali
      (b)      tri ure za vse lete znotraj Skupnosti nad 1500 kilometrov in za vse druge lete med 1500 in 3500 kilometri; ali
      (c)      štiri ure za vse lete, ki jih ne zajemata točki (a) ali (b),
      tedaj dejanski letalski prevoznik lahko zniža odškodnino iz odstavka 1 za 50 %.
      […]“
      9        Člen 8(1) navedene uredbe določa, da se pri sklicevanju na ta člen potnikom ponudi izbira med povračilom cene vozovnice skupaj
         s povratnim letom na izhodiščno mesto odhoda v skladu s točko (a) ali spremembo poti pod primerljivimi pogoji prevoza na njihov
         končni namembni kraj v skladu s točkama (b) in (c).

      10      Na podlagi člena 9 Uredbe št. 261/2004 se pri sklicevanju na ta člen potnikom brezplačno ponudi v skladu s točko (a) odstavka
         1 tega člena obroke hrane in osvežilne napitke, v skladu s točkama (b) in (c) istega odstavka hotelsko nastanitev in prevoz
         do kraja nastanitve ter v skladu z odstavkom 2 istega člena možnost, da brezplačno opravijo dva telefonska klica, brezplačno
         pošljejo dve sporočili po teleksu ali faksu ali po elektronski pošti.

       Spora o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
       Zadeva C-402/07
      11      Družina Sturgeon je pri družbi Condor rezervirala povratni let od Frankfurta na Majni (Nemčija) do Toronta (Kanada).

      12      Povratni let Toronto–Frankurt na Majni je bil predviden za 9. julij 2005 ob 16.20. Potniki za ta let so bili po prijavi na
         let obveščeni, da je ta odpovedan, kar je bilo prikazano tudi na tabli prihodov in odhodov. Prtljaga je bila potnikom vrnjena,
         ti pa so bili nato prepeljani v hotel, kjer so prenočili. Naslednji dan so se prijavili pri okencu druge letalske družbe na
         let, ki je imel isto številko kot rezervirani let. Družba Condor ni načrtovala novega leta z isto številko na zadevni dan.
         Potnikom so bili dodeljeni drugi sedeži kot prejšnji dan. Poleg tega rezervacija ni bila spremenjena v rezervacijo za predvideni
         let druge družbe. Potniki na zadevnem letu so prispeli v Frankfurt na Majni 11. julija 2005 okoli 7. ure, kar je s približno
         petindvajseturno zamudo glede na predvideni vozni red.

      13      Družina Sturgeon je menila, da glede na vse navedene okoliščine in zlasti glede na več kot petindvajseturno zamudo navedeni
         let ni imel zamude, ampak je bil odpovedan.

      14      Družina Sturgeon je pri Amtsgericht Rüsselsheim (Nemčija) vložila tožbo zoper družbo Condor, od katere je zahtevala odškodnino
         600 EUR na osebo in odškodnino za škodo, ker ta po njihovem mnenju ni nastala zaradi zamude, ampak zaradi odpovedi leta.

      15      Družba Condor je predlagala zavrnitev te tožbe, ker je zadevni let imel zamudo in ni bil odpovedan. To zamudo je pred postopkom
         razložila z orkanom nad Karibskim morjem, med postopkom pa je navedeno zamudo pripisala tehničnim napakam na letalu in bolezni
         posadke.

      16      Amtsgericht Rüsselsheim je odločilo, da je šlo za zamudo, in ne za odpoved, ter je zato zavrnilo odškodninski zahtevek družine
         Sturgeon. Ta je vložila pritožbo zoper to sodbo pri Landgericht Darmstadt, ki je potrdilo sodbo na prvi stopnji.

      17      Družina Sturgeon je zato vložila revizijo pri Bundesgerichtshof.

      18      Bundesgerichtshof je menilo, da je odločitev o navedeni reviziji odvisna od razlage členov 2, točka (l), in 5(1)(c) Uredbe
         št. 261/2004, zato je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

      „1.      Ali je za razlago izraza ‚odpoved‘ odločilno, ali je bil prvotno predvideni let odpravljen, tako da zamuda ne glede na njeno
         trajanje ne pomeni odpovedi, če letalski prevoznik prvotno predvidenega leta dejansko ne odpravi?

      2.      Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen: v katerih okoliščinah se zamuda predvidenega leta ne obravnava več kot zamuda, temveč
         kot odpoved? Ali je odgovor na to vprašanje odvisen od trajanja zamude?“

       Zadeva C-432/07
      19      S. Böck in C. Lepuschitz sta pri družbi Air France rezervirala povratni let na redni liniji od Dunaja (Avstrija) do Ciudada
         de Mexica (Mehika) prek Pariza (Francija).

      20      Odhod za let Ciudad de Mexico–Pariz, na katerem bi morala biti S. Böck in C. Lepuschitz, je bil predviden za 7. marec 2005
         ob 21.30. Ob prijavi na let sta bila zadevna potnika takoj obveščena, da je bil njun let odpovedan, ne da bi bila prijava
         na let opravljena. Let je bil odpovedan zaradi spremembe voznega reda letov med Ciudadom de Mexicom in Parizom zaradi tehnične
         napake na letalu, ki bi moralo leteti med Parizom in Ciudadom de Mexicom, ter zaradi upoštevanja obveznega počitka posadke.

      21      Da bi S. Böck in C. Lepuschitz čim prej prispela v namembni kraj, sta sprejela ponudbo družbe Air France za let z letalsko
         družbo Continental Airlines, pri katerem je bil odhod predviden za naslednji dan, 8. marca 2005, ob 12.20. Njuni vozovnici
         sta bili najprej stornirani, nato pa sta jima bili izdani novi vozovnici na okencu zadnjenavedene družbe.

      22      Drugi potniki za navedeni let Ciudad de Mexico–Pariz, ki niso izkoristili možnosti leta z družbo Continental Airlines, so
         poleteli iz Ciudada de Mexica skupaj z dodatnimi potniki 8. marca 2005 ob 19.35. Ta let, katerega prvotni številki je bila
         dodana črka „A“, je bil opravljen poleg rednega leta, ki ga je prav tako opravila družba Air France istega dne.

      23      S. Böck in C. Lepuschitz sta prispela na Dunaj s približno dvaindvajseturno zamudo glede na predvideni vozni red.

      24      Zadevna potnika sta pri Bezirksgericht für Handelssachen Wien (Avstrija) vložila tožbo zoper družbo Air France, od katere
         sta zahtevala 600 EUR odškodnine na osebo na podlagi členov 5 in 7(1)(c) Uredbe št. 261/2004 zaradi odpovedi njunega leta.
         Navedeno sodišče je zavrnilo ta zahtevek, ker kljub očitni zamudi leta na podlagi Uredbe št. 261/2004 ni mogoče sklepati,
         da je bil odpovedan. S. Böck in C. Lepuschitz sta zoper to sodbo vložila pritožbo pri Handelsgericht Wien.

      25      V teh okoliščinah je Handelsgericht Wien prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali je treba člen 5 v povezavi s členoma 2, točka (l), in 6 Uredbe […] št. 261/2004 […] razlagati tako, da dvaindvajseturna
         zamuda odhoda pomeni ‚zamudo‘ v smislu člena 6?

      2.      Ali je treba člen 2, točka (l), Uredbe […] št. 261/2004 razlagati tako, da primeri, v katerih so potniki prepeljani precej
         pozneje (dvaindvajset ur pozneje) z letom, ki se opravi pod daljšo številko leta (prvotni številki leta je dodan ‚A‘) in ki
         prevaža samo del – čeprav velik – potnikov, ki so imeli rezervacijo za prvotni let, vendar tudi dodatne potnike, ki niso imeli
         rezervacije za prvi let, pomenijo ‚odpovedi‘, in ne ‚zamude‘?

      Če je odgovor na drugo vprašanje pritrdilen:
      3.      Ali je treba člen 5(3) Uredbe […] št. 261/2004 razlagati tako, da tehnične težave z letalom in zaradi njih nastale spremembe
         voznega reda leta pomenijo izredne razmere (ki se jim ne bi bilo mogoče izogniti, tudi če bi bili sprejeti vsi ustrezni ukrepi)?“

      26      Zadevi C-402/07 in C-432/07 sta bili s sklepom predsednika Sodišča z dne 19. oktobra 2007 združeni za pisni in ustni postopek
         ter izdajo sodbe.

       Vprašanja za predhodno odločanje
      27      Tožeče stranke iz postopkov v glavni stvari pri predložitvenih sodiščih zahtevajo od družb Condor in Air France plačilo odškodnine,
         določene v členu 7 Uredbe št. 261/2004, ker so s tema družbama prispeli na namembno letališče s petindvajset‑ oziroma dvaindvajseturno
         zamudo glede na prihod po voznem redu. Družbi Condor in Air France trdita, da te tožeče stranke nimajo pravice do odškodnine,
         ker zadevni leti niso bili odpovedani, ampak so imeli zamudo, in ker je v Uredbi št. 261/2004 določena pravica do odškodnine
         le ob odpovedi leta. Poleg tega ti letalski družbi trdita, da je zamuda na navedenih letih posledica tehničnih napak na letalu,
         ki spadajo v okvir pojma „izredne razmere“ v smislu člena 5(3) Uredbe št. 261/2004, kar naj bi ju oprostilo obveznosti plačila
         odškodnine.

      28      Da bi se v teh okoliščinah predložitvenima sodiščema dal koristen odgovor, je treba postavljena vprašanja razumeti tako, da
         se v bistvu nanašajo na vprašanja,

      –        ali je treba zamudo leta razumeti kot odpoved leta v smislu členov 2, točka (l), in 5 Uredbe št. 261/2004, če je ta zamuda
         velika;

      –        ali je treba člene 5, 6 in 7 Uredbe št. 261/2004 razlagati tako, da je za uporabo določb o pravici do odškodnine iz člena
         7 te uredbe mogoče potnike, katerih let ima zamudo, izenačiti s potniki, katerih let je odpovedan, in

      –        ali spada tehnična napaka na letalu v okvir pojma „izredne razmere“ v smislu člena 5(3) Uredbe št. 261/2004.
       Prvi del vprašanj za predhodno odločanje, ki se nanaša na pojem zamude
      29      Uredba št. 261/2004 ne vsebuje opredelitve pojma „zamuda leta“. Vendar je mogoče ta pojem natančneje opredeliti ob upoštevanju
         njegovega sobesedila.

      30      Prvič, v zvezi s tem je treba spomniti, da pojem „let“ v smislu Uredbe št. 261/2004 sestavlja en zračni prevoz, ki ga izvede
         letalski prevoznik, ki določi svojo pot (sodba z dne 10. julija 2008 v zadevi Emirates Airlines, C‑173/07, ZOdl., str. I‑5237,
         točka 40). Tako je pot bistveni element leta, pri čemer se ta opravi po voznem redu, ki ga vnaprej določi prevoznik.

      31      Poleg tega je iz člena 6 Uredbe št. 261/2004 razvidno, da je zakonodajalec Skupnosti uvedel pojem „zamuda leta“, ki je določen
         le glede na odhod po voznem redu, kar torej pomeni, da morajo drugi elementi leta po odhodu ostati nespremenjeni.

      32      Tako ima let „zamudo“ v smislu člena 6 Uredbe št. 261/2004, če je opravljen, kot je bil prvotno načrtovan, in je dejanski
         odhod ob poznejši uri od predvidene.

      33      Drugič, treba je poudariti, da je v skladu s členom 2, točka (l), Uredbe št. 261/2004 odpoved leta v nasprotju z zamudo posledica
         tega, da prvotno predvideni let ni bil opravljen. Iz tega izhaja, da tvorijo v zvezi s tem odpovedani leti in leti z zamudo
         dve jasno ločeni kategoriji letov. Na podlagi te uredbe torej ni mogoče sklepati, da se lahko let z zamudo opredeli kot „odpovedan
         let“ samo zato, ker je bila zamuda daljša oziroma celo velika.

      34      Zato ni mogoče šteti, da je let, ki ima zamudo, ne glede na njeno trajanje, oziroma čeprav je zamuda velika, odpovedan, če
         je odhod opravljen, kot je bil prvotno načrtovan.

      35      V teh okoliščinah, če so bili potniki prepeljani z letom, pri katerem je bila ura odhoda poznejša od prvotno predvidene, se
         lahko let opredeli kot „odpovedan“ le, če je letalski prevoznik prepeljal potnike z drugim letom, ki je bil prvotno drugače
         načrtovan od prvotno predvidenega leta.

      36      Tako je načeloma mogoče sklepati, da gre za odpoved, če se let, ki je bil prvotno predviden in ki ima zamudo, nadomesti z
         drugim letom, to je kadar se let ne opravi, kot je bil prvotno načrtovan, in se potniki tega leta pridružijo potnikom leta,
         ki je bil tudi načrtovan, ne glede na let, ki so ga tako premeščeni potniki rezervirali.

      37      Vendar pa načeloma ni mogoče sklepati, da gre za zamudo ali odpoved leta na podlagi navedbe „zamuda“ ali „odpovedan“ na tabli
         prihodov in odhodov na letališču ali na podlagi navedb zaposlenih pri letalskem prevozniku. Prav tako načeloma ni odločilno
         dejstvo, da je potnikom vrnjena prtljaga ali da ti dobijo nove vstopne kupone. Te okoliščine namreč niso povezane z objektivnimi
         značilnostmi leta. Pripisati jih je mogoče napakam pri opredelitvi ali dejavnikom na zadevnem letališču, lahko pa nastanejo
         zaradi čakanja in nujnosti, da zadevni potniki prenočijo v hotelu.

      38      Načeloma ni odločilno niti, da je sestava skupine potnikov s prvotno rezervacijo povsem enaka sestavi skupine, ki je pozneje
         prepeljana. Če se namreč zamuda glede na prvotno predvideno uro odhoda podaljša, se lahko število potnikov iz prve skupine
         zmanjša, ker je bil nekaterim ponujen drug let in ker nekateri iz osebnih razlogov niso več želeli potovati z letom, ki ima
         zamudo. In nasprotno, nič ne nasprotuje temu, da prevoznik pred vzletom letala, ki ima zamudo, sprejme dodatne potnike, če
         so se na prvotno predvidenem letu mesta sprostila.

      39      Glede na navedeno je treba na prvi del postavljenih vprašanj odgovoriti, da je treba člene 2, točka (l), 5 in 6 Uredbe št.
         261/2004 razlagati tako, da ni mogoče šteti, da je let, ki ima zamudo, ne glede na njeno trajanje, oziroma čeprav je zamuda
         velika, odpovedan, če ga letalski prevoznik opravi, kot je bil prvotno načrtovan.

       Drugi del vprašanj za predhodno odločanje, ki se nanaša na pravico do odškodnine ob zamudi
      40      Člen 5(1) Uredbe št. 261/2004 določa, da imajo zadevni potniki ob odpovedi leta pravico do odškodnine, ki jim jo mora plačati
         dejanski letalski prevoznik v skladu s členom 7 te uredbe.

      41      Vendar pa iz besedila Uredbe št. 261/2004 ni izrecno razvidno, da imajo tako pravico potniki, katerih let ima zamudo. Kot
         pa je Sodišče poudarilo v svoji sodni praksi, je treba pri razlagi določbe prava Skupnosti upoštevati ne le njene pojme, ampak
         tudi njeno sobesedilo in cilje, ki jim sledi ureditev, katere del je (glej zlasti sodbi z dne 19. septembra 2000 v zadevi
         Nemčija proti Komisiji, C‑156/98, Recueil, str. I‑6857, točka 50, in z dne 7. decembra 2006 v zadevi SGAE, C‑306/05, ZOdl.,
         str. I‑11519, točka 34).

      42      V zvezi s tem je treba navesti, da je izrek akta Skupnosti neločljivo povezan z obrazložitvijo tega akta, tako da ga je treba
         razlagati ob upoštevanju razlogov za njegovo sprejetje, če je to potrebno (sodba z dne 29. aprila 2004 v zadevi Italija proti
         Komisiji, C‑298/00 P, Recueil, str. I‑4087, točka 97 in navedena sodna praksa).

      43      Poudariti je treba, da čeprav je možnost sklicevanja na „izredne razmere“, zaradi česar so lahko letalski prevozniki oproščeni
         obveznosti plačila odškodnine iz člena 7 Uredbe št. 261/2004, določena le v členu 5(3) te uredbe, ki se nanaša na odpoved
         leta, pa je v uvodni izjavi 15 te uredbe navedeno, da se je mogoče na to utemeljitev sklicevati tudi, kadar odločitev sistema
         upravljanja zračnega prometa za določeno letalo določenega dne vpliva na nastanek „velike zamude [ali] zamude prek noči“.
         Ker je pojem velike zamude naveden v okviru izrednih razmer, je treba šteti, da ga je zakonodajalec povezal tudi s pravico
         do odškodnine.

      44      To je implicitno podprto tudi s ciljem Uredbe št. 261/2004, ker je iz uvodnih izjav od 1 do 4 te uredbe, zlasti iz uvodne
         izjave 2, razvidno, da je namen navedene uredbe zagotavljati visoko raven varstva letalskih potnikov, ne glede na to, ali
         so v položaju, v katerem jim je bilo zavrnjeno vkrcanje, je let odpovedan ali ima veliko zamudo, saj so bile vsem povzročene
         podobne velike težave in nevšečnosti, povezane z letalskim prevozom.

      45      To velja še zlasti, ker je treba določbe, ki letalskim potnikom dajejo pravice, vključno s tistimi, ki dajejo pravico do odškodnine,
         razlagati široko (glej v tem smislu sodbo z dne 22. decembra 2008 v zadevi Wallentin-Hermann, C-549/07, ZOdl., str. I-11061,
         točka 17).

      46      V teh okoliščinah ni mogoče vnaprej domnevati, da potniki, katerih let ima zamudo, nimajo pravice do odškodnine in da jih
         za priznanje take pravice ni mogoče izenačiti s potniki, katerih let je odpovedan.

      47      Dalje je treba opozoriti, da je treba v skladu s splošnim načelom razlage akt Skupnosti, kolikor je mogoče, razlagati tako,
         da se ne vzbuja dvom o njegovi veljavnosti (glej v tem smislu sodbo z dne 4. oktobra 2001 v zadevi Italija proti Komisiji,
         C-403/99, Recueil, str. I‑6883, točka 37). Če je določbo prava Skupnosti mogoče razlagati na več načinov, je prav tako treba
         dati prednost razlagi, ki ohrani njen polni učinek (glej zlasti sodbi z dne 22. septembra 1988 v zadevi Land de Sarre in drugi,
         187/87, Recueil, str. 5013, točka 19, in z dne 24. februarja 2000 v zadevi Komisija proti Franciji, C‑434/97, Recueil, str. I‑1129,
         točka 21).

      48      V zvezi s tem je treba navesti, da je treba vsak akt Skupnosti razlagati v skladu z vsem primarnim pravom, vključno z načelom
         enakega obravnavanja, ki zahteva, naj se primerljivi položaji ne obravnavajo različno in naj se različni položaji ne obravnavajo
         enako, razen če je tako obravnavanje objektivno utemeljeno (sodbi z dne 14. decembra 2004 v zadevi Swedish Match, C‑210/03,
         ZOdl. str. I‑11893, točka 70, in z dne 10. januarja 2006 v zadevi IATA in ELFAA, C‑344/04, ZOdl., str. I‑403, točka 95).

      49      Ob upoštevanju cilja Uredbe št. 261/2004, ki je izboljšanje varstva letalskih potnikov, tako da se nadomestijo škode, ki zadevnim
         potnikom nastanejo med letalskim prevozom, je treba položaje, za katere velja ta uredba, primerjati zlasti glede na vrsto
         in pomembnost različnih nevšečnosti in škod, ki nastanejo zadevnim potnikom (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo IATA
         in ELFAA, točke 82, 85, 97 in 98).

      50      V obravnavanem primeru je treba primerjati položaj potnikov, katerih let ima zamudo, in položaj potnikov, katerih let je odpovedan.

      51      V zvezi s tem je treba spomniti, da je namen Uredbe št. 261/2004 standardizirano in takoj nadomestiti škodo, in sicer z različnimi
         oblikami ukrepov, ki so predmet ureditev v zvezi z zavrnitvijo vkrcanja, odpovedjo in veliko zamudo leta (glej v tem smislu
         zgoraj navedeno sodbo IATA in ELFAA, točka 43).

      52      Namen Uredbe št. 261/2004 je s temi ukrepi nadomestiti med drugim tudi škodo, ki jo za zadevne potnike predstavlja izguba
         časa, ki se lahko glede na njegovo nepovrnljivost nadomesti le z odškodnino.

      53      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da navedena škoda nastane tako potnikom, katerih let je odpovedan, kot potnikom, katerih
         let ima zamudo, če je pred prihodom v namembni kraj potovalni čas daljši od tistega, ki ga je prvotno določil letalski prevoznik.

      54      Zato je treba ugotoviti, da potnikom, katerih let je odpovedan, in potnikom, katerih let ima zamudo, nastane podobna škoda,
         ki jo predstavlja izguba časa, in da so tako v primerljivih položajih za uporabo določb o pravici do odškodnine iz člena 7
         Uredbe št. 261/2004.

      55      Natančneje, položaj potnikov, katerih let ima zamudo, se le malo razlikuje od položaja potnikov, katerih let je bil odpovedan
         in katerih pot je bila spremenjena v skladu s členom 5(1)(c)(iii) Uredbe št. 261/2004 in ki so v skrajnem primeru lahko o
         odpovedi leta obveščeni, ko pridejo na letališče (glej sodbo z dne 9. julija 2009 v zadevi Rehder, C‑204/08, še neobjavljena
         v ZOdl., točka 19).

      56      Na eni strani sta namreč ti skupini potnikov načeloma ob istem času obveščeni o dogodku, zaradi katerega je njihov letalski
         prevoz otežen. Na drugi strani, čeprav so potniki iz obeh skupin prepeljani do končnega namembnega kraja, ga dosežejo pozneje,
         kot je bilo prvotno predvideno, in zato podobno izgubijo čas.

      57      Vendar pa imajo potniki, katerih pot je bila spremenjena v skladu s členom 5(1)(c)(iii) Uredbe št. 261/2004, pravico do odškodnine
         iz člena 7 te uredbe, če jim sprememba poti, ki jo ponudi prevoznik, ne zagotavlja odhoda največ eno uro pred odhodom po voznem
         redu in prihoda v njihov končni namembni kraj manj kot dve uri po prihodu po voznem redu. Ti potniki tako pridobijo pravico
         do odškodnine, če izgubijo tri ure ali več glede na trajanje, ki ga je prvotno predvidel prevoznik.

      58      Če nasprotno potniki, katerih let je imel zamudo, ne bi pridobili pravice do odškodnine, bi bili obravnavani manj ugodno,
         čeprav morebiti med prevozom podobno izgubijo tri ure ali več.

      59      Takega različnega obravnavanja pa ni mogoče utemeljiti z nobenim objektivnim preudarkom.

      60      Ker je škoda, ki nastane letalskim potnikom ob odpovedi ali veliki zamudi leta, podobna, ni mogoče različno obravnavati potnikov,
         katerih let ima zamudo, in potnikov, katerih let je odpovedan, ne da bi se kršilo načelo enakega obravnavanja. To velja še
         zlasti ob upoštevanju cilja, ki mu sledi Uredba št. 261/2004, namreč povečati varstvo vseh letalskih potnikov.

      61      V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da se lahko potniki, katerih let je imel zamudo, sklicujejo na pravico do odškodnine
         iz člena 7 Uredbe št. 261/2004, če zaradi takega leta izgubijo tri ure ali več, to je kadar prispejo v končni namembni kraj
         tri ure ali več po uri prihoda, ki jo je prvotno predvidel letalski prevoznik.

      62      Ta rešitev je poleg tega v skladu z uvodno izjavo 15 Uredbe št. 261/2004. Kot je bilo namreč navedeno v točki 43 te sodbe,
         je treba šteti, da je s to uvodno izjavo zakonodajalec povezal s pravico do odškodnine tudi pojem „velika zamuda“. Poudariti
         je treba, da ta pojem ustreza zamudi, na katero je zakonodajalec vezal nekatere pravne posledice. Ker so že v členu 6 te uredbe
         priznane take pravne posledice, če imajo nekateri leti dve uri zamude, uvodna izjava 15 navedene uredbe nujno zajema tri‑
         ali večurne zamude.

      63      Pojasniti je treba, da je mogoče znesek odškodnine, ki ga je treba plačati potniku na podlagi odstavka 1 člena 7 Uredbe št.
         261/2004, zmanjšati za 50 odstotkov, če so izpolnjeni pogoji iz odstavka 2 tega člena. Čeprav se ta zadnja določba nanaša
         na spremembo potnikove poti, pa je treba ugotoviti, da je znesek predvidene odškodnine odvisen le od zamude, ki nastane potniku,
         tako da nič ne nasprotuje uporabi te določbe mutatis mutandis za odškodnine, izplačane potnikom, katerih let je imel zamudo. Iz tega je razvidno, da je mogoče znesek odškodnine, ki ga
         je treba izplačati potniku, katerega let je imel zamudo in ki prispe v končni namembni kraj tri ure ali več po prvotno predvideni
         uri prihoda, zmanjšati za 50 odstotkov v skladu s točko (c) odstavka 2 člena 7 Uredbe št. 261/2004, če je zamuda manjša od
         štirih ur za let, ki ne spada pod točki (a) in (b) tega odstavka.

      64      Dejstvo, da člen 6 Uredbe št. 261/2004 za potnike, katerih let ima zamudo, določa različne oblike pomoči na podlagi členov
         8 in 9 te uredbe, ne izpodbija sklepa iz točke 61 te sodbe.

      65      Kot je namreč Sodišče že poudarilo, Uredba št. 261/2004 določa različne oblike ukrepov za standardizirano in takojšnjo nadomestitev
         škod, ki jih pomenijo nevšečnosti, nastale zaradi zamud v letalskem prevozu potnikov (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo
         IATA in ELFAA, točki 43 in 45).

      66      Ti ukrepi so avtonomni v tem smislu, da ustrezajo različnim ciljem in so namenjeni nadomestitvi različnih škod, ki jih povzročijo
         navedene zamude.

      67      Vendar pa je treba spomniti, da je s sprejetjem Uredbe št. 261/2004 zakonodajalec nameraval tudi uravnotežiti interese letalskih
         potnikov in letalskih prevoznikov. Uvedel je nekatere pravice v korist teh potnikov in hkrati v uvodni izjavi 15 in členu
         5(3) te uredbe določil, da letalski prevozniki niso dolžni plačati odškodnine, če lahko dokažejo, da so za odpoved ali veliko
         zamudo leta krive izredne razmere, ki se jim ne bi bilo mogoče izogniti, tudi če bi bili sprejeti vsi ustrezni ukrepi, to
         je okoliščine, nad katerimi letalski prevoznik nima dejanskega nadzora.

      68      Treba je še poudariti, da izpolnitev obveznosti v skladu z Uredbo št. 261/2004 ne vpliva na pravico letalskega prevoznika,
         da kot določa člen 13 te uredbe, zahteva regres od katere koli osebe, ki je povzročila zamudo, vključno s tretjimi. S takim
         regresom se lahko omili oziroma izniči finančno breme, ki ga nosijo navedeni prevozniki zaradi teh obveznosti. Poleg tega
         se ne zdi nerazumno, da te obveznosti, s pridržkom zgoraj navedene pravice do regresa, najprej nosijo letalski prevozniki,
         ki jih s potniki veže prevozna pogodba, na podlagi katere imajo ti pravico do leta, ki ne sme biti niti odpovedan niti imeti
         zamude (zgoraj navedena sodba IATA in ELFAA, točka 90).

      69      Glede na navedeno je treba na drugi del vprašanj za predhodno odločanje odgovoriti, da je treba člene 5, 6 in 7 Uredbe št.
         261/2004 razlagati tako, da je za uporabo določb o pravici do odškodnine mogoče potnike, katerih let ima zamudo, izenačiti
         s potniki, katerih let je odpovedan, in da se tako lahko potniki, katerih let ima zamudo, sklicujejo na pravico do odškodnine
         iz člena 7 te uredbe, če zaradi zamude leta izgubijo tri ure ali več, to je če prispejo v končni namembni kraj tri ure ali
         več po uri prihoda, ki jo je prvotno predvidel letalski prevoznik. Vendar potniki nimajo pravice do odškodnine zaradi take
         zamude, če lahko letalski prevoznik dokaže, da so za veliko zamudo krive izredne razmere, ki se jim ne bi bilo mogoče izogniti,
         tudi če bi bili sprejeti vsi ustrezni ukrepi, to je okoliščine, nad katerimi letalski prevoznik nima dejanskega nadzora.

       Tretje vprašanje v zadevi C-432/07, ki se nanaša na izredne razmere zaradi tehnične napake na letalu
      70      Sodišče je že presodilo, da je treba člen 5(3) Uredbe št. 261/2004 razlagati tako, da tehnična napaka na letalu, zaradi katere
         je let odpovedan, ne spada med „izredne razmere“ v smislu te določbe, razen če je ta napaka nastala zaradi dogodkov, ki glede
         na značilnosti ali izvor niso neločljivo povezani z običajnim opravljanjem dejavnosti zadevnega letalskega prevoznika in nad
         katerimi ta nima dejanskega nadzora (zgoraj navedena sodba Wallentin-Hermann, točka 34).

      71      Enako je treba sklepati ob sklicevanju na člen 5(3) Uredbe št. 261/2004 ob zamudi leta.

      72      Tako je treba na tretje vprašanje v zadevi C‑432/07 odgovoriti, da je treba člen 5(3) Uredbe št. 261/2004 razlagati tako,
         da tehnična napaka na letalu, zaradi katere je let odpovedan ali ima zamudo, ne spada med „izredne razmere“ v smislu te določbe,
         razen če je ta napaka nastala zaradi dogodkov, ki glede na značilnosti ali izvor niso neločljivo povezani z običajnim opravljanjem
         dejavnosti zadevnega letalskega prevoznika in nad katerimi ta nima dejanskega nadzora.

       Stroški
      73      Ker je ta postopek za stranke v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopkih pred predložitvenima sodiščema, ti odločita
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:
      1)      Člene 2, točka (l), 5 in 6 Uredbe (ES) št. 261/2004 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. februarja 2004 o določitvi skupnih
            pravil glede odškodnine in pomoči potnikom v primerih zavrnitve vkrcanja, odpovedi ali velike zamude letov ter o razveljavitvi
            Uredbe (EGS) št. 295/91 je treba razlagati tako, da ni mogoče šteti, da je let, ki ima zamudo, ne glede na njeno trajanje,
            oziroma čeprav je zamuda velika, odpovedan, če ga letalski prevoznik opravi, kot je bil prvotno načrtovan.
      2)      Člene 5, 6 in 7 Uredbe št. 261/2004 je treba razlagati tako, da je za uporabo določb o pravici do odškodnine mogoče potnike,
            katerih let ima zamudo, izenačiti s potniki, katerih let je odpovedan, in da se tako lahko potniki, katerih let ima zamudo,
            sklicujejo na pravico do odškodnine iz člena 7 te uredbe, če zaradi zamude leta izgubijo tri ure ali več, to je če prispejo
            v končni namembni kraj tri ure ali več po uri prihoda, ki jo je prvotno predvidel letalski prevoznik. Vendar potniki nimajo
            pravice do odškodnine zaradi take zamude, če lahko letalski prevoznik dokaže, da so za veliko zamudo krive izredne razmere,
            ki se jim ne bi bilo mogoče izogniti, tudi če bi bili sprejeti vsi ustrezni ukrepi, to je okoliščine, nad katerimi letalski
            prevoznik nima dejanskega nadzora.
      3)      Člen 5(3) Uredbe št. 261/2004 je treba razlagati tako, da tehnična napaka na letalu, zaradi katere je let odpovedan ali ima
            zamudo, ne spada med „izredne razmere“ v smislu te določbe, razen če je ta napaka nastala zaradi dogodkov, ki glede na značilnosti
            ali izvor niso neločljivo povezani z običajnim opravljanjem dejavnosti zadevnega letalskega prevoznika in nad katerimi ta
            nima dejanskega nadzora.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 17. oktobra 2013. # Evropska komisija proti Helenski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države - Državne pomoči - Odločba Komisije o odreditvi izterjave pomoči - Neizpolnitev. # Zadeva C-263/12.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 26. oktobra 2004. # Philippe Brendel proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki - Odškodninska tožba. # Zadeva T-55/03.

text:
      SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (drugi senat)
      z dne 26. oktobra 2004
      Zadeva T-55/03
      Philippe Brendel
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Uradniki – Imenovanje – Razporeditev v naziv in plačilni razred – Bonifikacija plačilnega razreda zaradi dobe službovanja – Odškodninska tožba“
      Celotno besedilo v francoskem jeziku II - 0000
      Predmet:         Tožba, katere predmet je na eni strani predlog za razglasitev ničnosti odločbe Komisije o razporeditvi tožeče stranke v naziv
         A 7, plačilni razred 2, in na drugi strani zahtevek za povrnitev škode, ki naj bi jo tožeča stranka utrpela.

      Odločitev:         Komisiji se naloži plačilo zamudnih obresti za znesek, ki je razlika med osebnim prejemkom, do katerega je upravičena tožeča
         stranka in ki ustreza nazivu A 7, plačilni razred 3, in osebnim prejemkom, ki ustreza nazivu A 7, plačilni razred 2, od dne
         16. aprila 2001 dalje; te obresti je treba obračunati od različnih trenutkov zapadlosti, ko bi moral biti posamezen znesek
         izplačan na podlagi Kadrovskih predpisov, in do celotnega izplačila. Obrestna mera, ki jo je treba uporabiti, se izračuna
         na podlagi obrestne mere, ki jo je za različne faze zadevnega obdobja določila Evropska centralna banka za glavne refinančne
         operacije, povečane za dve točki. O predlogu za plačilo razlike med osebnim prejemkom, do katerega je tožeča stranka upravičena
         in ki ustreza nazivu A 7, plačilni razred 3, in osebnim prejemkom za naziv A 7, plačilni razred 2, od 16. marca 2001 dalje,
         ni treba odločiti. V preostalem delu se tožba zavrne. Komisija nosi svoje stroške in tri četrtine stroškov tožeče stranke.
         Tožeča stranka nosi eno četrtino svojih stroškov.

      Povzetek
      1.     Uradniki – Tožba – Dopustnost – Akt, ki med postopkom nadomesti izpodbijani akt – Obveznost uporabe predhodnega postopka –
            Izjema
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člena 90 in 91)
      2.     Uradniki – Zaposlovanje – Imenovanje v naziv in razporeditev v plačilni razred – Imenovanje v višji karierni naziv – Pooblastilo
            za odločanje po prostem preudarku organa, pristojnega za imenovanja – Sodni nadzor – Omejitve – Obveznost preučitve možnosti
            za tako imenovanje v določenih primerih – Pravica do imenovanja v višji karierni naziv – Odsotnost
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 31(2))
      3.     Uradniki – Zaposlovanje – Imenovanje v naziv in razporeditev v plačilni razred – Imenovanje v višji karierni naziv – Določitev
            ravni delovnih izkušenj – Upoštevanje kategorije prejšnjega delovnega mesta – Dokaz zadevne osebe o višji dejanski ravni –
            Dopustnost
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 31(2))
      4.     Uradniki – Zaposlovanje – Imenovanje v naziv in razporeditev v plačilni razred – Imenovanje v višji karierni naziv – Dolžnost
            obrazložitve – Obseg
      5.     Uradniki – Dolžna skrbnost uprave – Obseg – Omejitve
      6.     Uradniki – Nepogodbena odgovornost institucij – Nezakonita razporeditev v plačilni razred ob zaposlitvi – Poznejša retroaktivna
            poprava – Škoda, ki nastane zaradi zamude pri plačilu osebnega prejemka – Dodelitev zamudnih obresti
      1.     V skladu z zahtevo po ekonomičnosti postopka pomeni akt, ki med postopkom nadomesti izpodbijani akt z istim predmetom, novo
         okoliščino, ki tožečim strankam omogoči prilagoditev predlogov in tožbenih razlogov.

      Nasprotno iz členov 90 in 91 Kadrovskih predpisov izhaja, da je tožba, vložena zoper akt, ki posega v položaj posameznika
         in ki ima obliko odločbe organa, pristojnega za imenovanja, dopustna le, če je zadevna oseba predhodno pri tem organu vložila
         pritožbo in če je bila ta izrecno ali z molkom zavrnjena, kar velja tudi za novo odločbo, ki po preučitvi nadomesti prejšnjo
         odločbo.

      Vendar pa, v primeru, ko je bila pred tožbo, ki je bila prvotno vložena zoper akt, ki je bil medtem nadomeščen, vložena pritožba
         in so bile s tem izpolnjene zahteve iz člena 90(2) Kadrovskih predpisov in ko od tedaj izpodbijani akt, ki je retroaktivno
         med postopkom nadomestil izvirni akt, temelji na istih dejanskih in pravnih okoliščinah kot akt, zoper katerega je bila tožba
         prvotno vložena, je treba šteti za izpolnjeno obveznost, vključno glede novega izpodbijanega akta, uradnikov, da pri organu,
         pristojnemu za imenovanja, vložijo pritožbo zoper akte, ki posegajo v njihov položaj, katere spoštovanje je v skladu s členom
         91(2) Kadrovskih predpisov pogoj za dopustnost tožb v okviru sporov.

      (Glej točke od 50 do 52 in 56.)
      Napotitev na: Sodišče, 3. marec 1982, Alpha Steel proti Komisiji, 14/81, Recueil, str. 749, točka 8; Sodišče, 17. januar 1989,
         Vainker proti Parlamentu, 293/87, Recueil, str. 23, točka 7; Sodišče prve stopnje, 15. september 1998, De Persio proti Komisiji,
         T-23/96, RecFP, str. I-A-483 in II-1413, točka 32; Sodišče prve stopnje, 6. julij 2001, Tsarnavas proti Komisiji, T-161/00,
         RecFP, str. I-A-155 in II-721, točka 30.

      2.     Člen 31(2) Kadrovskih predpisov določa možnost odstopanja od načela, v skladu s katerim je vsak uradnik razporejen v osnovni
         naziv svoje kategorije. Odločba o razporeditvi, na podlagi člena 31(2) Kadrovskih predpisov, temelji ob upoštevanju pogojev
         razporeditve, za katere se je organ, pristojen za imenovanja, morebiti zavezal v obvestilu o prostem delovnem mestu, na širokem
         pooblastilu za odločanje po prostem preudarku tega organa. V okviru nadzora, ki ga opravlja na tem področju, Sodišče prve
         stopnje pri presojanju ne more nadomestiti organa, pristojnega za imenovanja. Omejiti se mora na preverjanje, ali so bila
         kršena bistvena pravila postopka, ali je organ, pristojen za imenovanja, svojo odločbo utemeljil z nepravilnim ali nepopolnim
         dejanskim stanjem in ali je v okviru odločbe prišlo do zlorabe pooblastil, očitne napačne presoje ali nezadostne obrazložitve.

      Organ, pristojen za imenovanja, je v posebnih okoliščinah, kot je na primer izredna usposobljenost kandidata, dolžan opraviti
         dejansko presojo morebitne uporabe člena 31(2) Kadrovskih predpisov, pri čemer je ta obveznost pomembna zlasti takrat, kadar
         posebne potrebe službe zahtevajo zaposlitev posebej usposobljenega kandidata ali kadar je oseba, ki je bila zaposlena, izredno
         usposobljena in zahteva uporabo teh določb. Novozaposleni uradniki, tudi če izpolnjujejo zahteve za razporeditev v višji karierni
         naziv, kljub temu nimajo pravice do take razporeditve.

      (Glej točki 60 in 61.)
      Napotitev na: Sodišče, 29. junij 1994, Klinke proti Sodišču, C-298/93 P, Recueil, str. I-3009, točka 31; Sodišče prve stopnje,
         5. oktober 1995, Alexopoulou proti Komisiji, T-17/95, RecFP, str. I-A-227 in II-683, točka 21; Sodišče prve stopnje, 13. februar
         1998, Alexopoulou proti Komisiji, T-195/96, RecFP, str. I-A-51 in II‑117, točke 38, 39 in 44, potrdilo Sodišče, 1. julij 1999,
         Alexopoulou proti Komisiji, C-155/98 P, Recueil, str. I-4069, in navedena sodna praksa; Sodišče prve stopnje, 11. julij 2002,
         Wasmeier proti Komisiji, T-381/00, RecFP, str. I‑A‑125 in II-677, točka 56; Sodišče prve stopnje, 17. december 2003, Chawdhry
         proti Komisiji, T-133/02, RecFP, str. I-A-329 in II-1617, točka 44.

      3.     Uprava, ki se za določitev ravni delovnih izkušenj, pridobljenih pred prevzemom dolžnosti, navezuje na kategorijo prejšnjega
         delovnega mesta, pri tem ne prekorači meja svojega širokega pooblastila za odločanje po prostem preudarku na področju razporejanja.
         Kljub temu mora biti uradniku zaradi razporeditve ob zaposlitvi omogočeno, da dokaže, da je bila raven nalog, ki jih je opravljal
         v okviru institucije, višja od tiste, ki ustreza kategoriji, ki ji je pripadal.

      (Glej točki 93 in 94.)
      Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 11. februar 1999, Carrasco Benítez proti EMEI, T-79/98, RecFP, str. I-A-29 in II-127,
         točki 45 in 46.

      4.     Dolžnost obrazložitve odločbe o razporeditvi v naziv je lahko ustrezno izpolnjena v fazi odločbe o pritožbi in zadošča, da
         se obrazložitev nanaša na izpolnjevanje zakonskih pogojev, s katerimi Kadrovski predpisi pogojujejo pravilnost postopka razporeditve,
         pri čemer razkritje primerjalne presoje, ki jo je opravil organ, pristojen za imenovanja, ni potrebno. Dovolj je, da organ,
         pristojen za imenovanja, zadevnemu uradniku poda posamezen in primeren razlog za upravičenje odločbe, ki je bila glede njega
         sprejeta. Institucija zadevni osebi ni dolžna predložiti natančnih statističnih podatkov v zvezi z razporeditvijo v naziv
         in v plačilni razred drugih uradnikov, ki so bili izbrani na primerljivem natečaju. Tako natančni podatki niso primerni za
         preverjanje pravilnosti ocene usposobljenosti zadevne osebe, zlasti glede na posebnost te ocene in njeno omejenost na obravnavani
         primer.

      (Glej točke 120, 123 in 124.)
      Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 5 oktober 1995, zgoraj navedena sodba Alexopoulou proti Komisiji, točka 27; Sodišče prve
         stopnje, 14. junij 2001, McAuley proti Svetu, T-230/99, RecFP, str. I-A-127 in II-583, točka 52, in navedena sodna praksa;
         zgoraj navedena sodba Chawdhry proti Komisiji, točke od 119 do 122.

      5.     Dolžnost skrbnosti, ki jo ima uprava do svojih uslužbencev, je izraz ravnovesja medsebojnih pravic in dolžnosti, ki so jih
         Kadrovski predpisi oblikovali v odnosih med javnimi organi in uslužbenci v javnih službah. Ta dolžnost pomeni zlasti, da uprava,
         kadar odloča o položaju uradnika ali uslužbenca, upošteva vse okoliščine, ki bi lahko vplivale na njeno odločitev, in da pri
         tem upošteva ne samo interes službe, temveč interes zadevnega uradnika. Zaščita pravic in interesov uradnikov pa je omejena
         s spoštovanjem veljavnih pravil.

      (Glej točko 133.)
      Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 6. julij 1999, Forvass proti Komisiji, T‑203/97, RecFP, str. I-A-129 in II-705, točki
         53 in 54, in navedena sodna praksa.

      6.     Uradnik, ki je bil prvotno razporejen v plačilni razred nezakonito, kar pa je bilo pozneje popravljeno z retroaktivno odločbo,
         je upravičen do zamudnih obresti za zneske, dolgovane na podlagi tega popravka, in sicer od dneva, ko je imel organ, pristojen
         za imenovanja, na voljo vse dejavnike za ustrezno razporeditev.

      (Glej točke od 153 do 155.)


title: Sodba Sodišča (peti senat) z dne 12. junija 2014.#Užsienio reikalų ministerija in Finansinių nusikaltimų tyrimo tarnyba proti Vladimiru Peftievu in drugim.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas.#Predhodno odločanje – Skupna zunanja in varnostna politika – Omejevalni ukrepi proti Belorusiji – Zamrznitev sredstev in gospodarskih virov – Odstopanja – Plačilo honorarjev, povezanih s pravnimi storitvami – Diskrecijska pravica pristojnega nacionalnega organa – Pravica do učinkovitega sodnega varstva – Vpliv nezakonitega izvora sredstev – Neobstoj.#Zadeva C‑314/13.

text:
         SODBA SODIŠČA (peti senat)
      z dne 12. junija 2014 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Skupna zunanja in varnostna politika — Omejevalni ukrepi proti Belorusiji — Zamrznitev sredstev in gospodarskih virov — Odstopanja — Plačilo honorarjev, povezanih s pravnimi storitvami — Diskrecijska pravica pristojnega nacionalnega organa — Pravica do učinkovitega sodnega varstva — Vpliv nezakonitega izvora sredstev — Neobstoj“
      V zadevi C‑314/13,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litva) z odločbo z dne 3. maja 2013, ki je prispela na Sodišče 7. junija 2013, v postopku

         Užsienio reikalų ministerija,

         Finansinių nusikaltimų tyrimo tarnyba

      proti

         Vladimirju Peftievu,

         BelTechExport ZAO,

         Sport-Pari ZAO,

         BT Telecommunications PUE,
      SODIŠČE (peti senat),
      v sestavi T. von Danwitz, predsednik senata, E. Juhász, A. Rosas (poročevalec), D. Šváby in C. Vajda, sodniki,
      generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za V. Peftieva ter družbe BelTechExport ZAO, Sport-Pari ZAO in BT Telecommunications PUE V. Vaitkutė Pavan in E. Matulionytė, odvetnika,

               —

               za litovsko vlado D. Kriaučiūnas in J. Nasutavičienė, agenta,

               —

               za Evropsko komisijo M. Konstantinidis in A. Steiblytė, agenta,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 3(1)(b) Uredbe Sveta (ES) št. 765/2006 z dne 18. maja 2006 o omejevalnih ukrepih proti Belorusiji (UL L 134, str. 1), kakor je bila spremenjena z Izvedbeno uredbo Sveta (EU) št. 84/2011 z dne 31. januarja 2011 (UL L 28, str. 17) in z Uredbo Sveta (EU) št. 588/2011 z dne 20. junija 2011 (UL L 161, str. 1, v nadaljevanju: Uredba št. 765/2006).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Užsienio reikalų ministerija (ministrstvo za zunanje zadeve) ter Finansinių nusikaltimų tyrimo tarnyba (služba za preiskovanje finančne kriminalitete pri ministrstvu za notranje zadeve) na eni in V. Peftievom ter družbami BelTechExport ZAO, Sport-Pari ZAO in BT Telecommunications PUE na drugi strani glede omejevalnih ukrepov, ki so bili sprejeti proti zadnjenavedenim.

         Pravni okvir

               3

               V uvodni izjavi 1 Uredbe št. 765/2006 je navedeno:
               „Evropski svet je 24. marca 2006 obžaloval, da beloruski organi niso izpolnili zavez [Organizacije za varnost in sodelovanje v Evropi (OVSE)] o demokratičnih volitvah, in menil, da so bile predsedniške volitve z dne 19. marca 2006 zelo pomanjkljive ter obsodil akcijo beloruskih organov, ki so istega dne odvzeli prostost mirnim demonstrantom, ki so izvajali svojo legitimno pravico do svobodnega zbiranja in protestirali proti načinu poteka predsedniških volitev. Evropski svet je zato sklenil, da je proti odgovornim za kršenje mednarodnih volilnih načel treba uporabiti omejevalne ukrepe.“

               4

               Člen 2(1) Uredbe št. 765/2006 določa zamrznitev vseh sredstev in gospodarskih virov, ki pripadajo predsedniku Aleksandru Lukašenku in nekaterim uradnikom Republike Belorusije, pa tudi z njimi povezanim fizičnim ali pravnim osebam, subjektom ali organom, kot so navedeni v Prilogi I k tej uredbi.

               5

               Člen 2(2) Uredbe št. 765/2006 določa, da fizičnim ali pravnim osebam, subjektom ali organom, navedenim v Prilogi I k tej uredbi, niso neposredno ali posredno dani na razpolago ali v korist nobena sredstva ali gospodarski viri.

               6

               Člen 3(1) Uredbe št. 765/2006 določa:
               „Z odstopanjem od člena 2 lahko pristojni organi držav članic, navedeni na spletnih straneh iz Priloge II, odobrijo sprostitev nekaterih zamrznjenih sredstev ali gospodarskih virov ali dajanje na razpolago nekaterih zamrznjenih sredstev ali gospodarskih virov pod takšnimi pogoji, ki se jim zdijo primerni, potem ko so ugotovili, da so zadevna sredstva ali gospodarski viri:

                        (a)

                        potrebni za zadovoljevanje osnovnih potreb oseb, navedenih v Prilogi I ali v Prilogi IA, in njihovih nepreskrbljenih družinskih članov, vključno s plačili za živila, najemnine ali hipoteke, zdravila in zdravstveno oskrbo, davke, zavarovalne premije in pristojbin za javne storitve;

                        (b)

                        namenjeni izključno za plačilo zmernih honorarjev in povračilo nastalih stroškov, povezanih z zagotavljanjem pravnih storitev; […]

                  […]“

               7

               V skladu s podatki s spletnih strani, navedenih v Prilogi II k Uredbi št. 765/2006, je pristojni organ za Republiko Litvo Užsienio reikalų ministerija.

               8

               V skladu s točko 3 dokumenta Sveta z naslovom „Najboljše prakse [Evropske unije] za učinkovito izvajanje omejevalnih ukrepov“ v različici z dne 24. aprila 2008 (dokument 8666/1/08 REV 1, v nadaljevanju: najboljše prakse) naj bi te prakse veljale za splošna priporočila, ki niso izčrpna, v zvezi z učinkovitim izvajanjem omejevalnih ukrepov v skladu z veljavnim pravom Unije in nacionalno zakonodajo. Te prakse niso pravno zavezujoče in naj se ne bi razlagale v smislu priporočanja kakršnega koli ukrepa, ki ne bi bil združljiv s pravom Unije ali nacionalnimi zakonodajami, vključno z zakonodajami o varstvu podatkov.

               9

               Točki 54 in 55, ki spadata pod naslov C, poglavje VII, naslovljeno „Izvzetja v humanitarne namene“, najboljših praks, določata:

                        „54

                        Ta del obravnava le uporabo t. i. izvzetja ‚v humanitarne namene‘, s katerim naj bi se pripomoglo, da se zadovoljijo osnovne potrebe določenih oseb, drugih izvzetij pa ne zadeva (npr. v zvezi s pravdnimi stroški ali izrednimi stroški).

                        55

                        Pristojni organ, ki ukrepa skladno s črko uredb in v njihovem duhu, upošteva pri odobritvi izvzetij zaradi zadovoljevanja osnovnih potreb tudi temeljne pravice.“

               10

               Točke 57 in od 59 do 61, ki spadajo pod naslov C, poglavje VIII, naslovljeno „Vodilo pri obravnavi zahtevkov za izvzetja“, najboljših praks, določajo:

                        „57

                        Določene osebe in subjekti lahko zaprosijo za dovoljenje za uporabo njihovih zamrznjenih denarnih sredstev ali gospodarskih virov, na primer, če želijo izpolniti obveznosti do upnika. […]

                  […]

                        59

                        Oseba ali subjekt, ki želi dati določeni osebi ali subjektu na razpolago denarna sredstva ali gospodarske vire, mora zaprositi za dovoljenje. Pri obravnavi takšnih zahtevkov naj bi pristojni organi med drugim upoštevali dokaze, ki se priskrbijo glede utemeljenosti zahtevka, obenem pa naj bi tudi presodili, ali so vezi prosilca z določeno osebo ali subjektom takšne narave, da bi lahko posumili na njuno sodelovanje v namen izogibanja ukrepom zamrznitve.

                        60

                        Pri obravnavanju zahtevkov za dovoljenje za uporabo zamrznjenih denarnih sredstev ali gospodarskih virov ali za dajanje na razpolago denarnih sredstev ali gospodarskih virov naj bi pristojni organi opravili kakršnekoli nadaljnje poizvedbe, ki bi se jim zdele ustrezne glede na okoliščine, med drugim bi se lahko posvetovali tudi z drugimi zainteresiranimi državami članicami. Prav tako naj bi pristojni organi upoštevali pogoje ali nadzorne ukrepe, s katerimi bi se izognilo temu, da se sproščena denarna sredstva ali gospodarski viri uporabijo v namene, ki niso združljivi z namenom izvzetja. Tako bi na primer neposredna bančna nakazila lahko imela prednost pred gotovinskimi plačili.
                        Kjer je to potrebno, naj bi se ob odobritvi dovoljenja predvideli tudi ustrezni pogoji ali omejitve (npr. glede količine ali vrednosti denarnih sredstev ali gospodarskih virov, ki bi se lahko dali na razpolago vsak mesec), in sicer ob upoštevanju meril, določenih v uredbah. Vsa dovoljenja naj bi bila izdana v pisni obliki in pred uporabo zadevnih denarnih sredstev ali gospodarskih virov oziroma njihovim dajanjem na razpolago.

                        61

                        Po uredbah morajo pristojni organi obvestiti osebo, ki vloži zahtevek, in druge države članice, ali je bilo zahtevku ugodeno. […]“

         Dejansko stanje v postopku v glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               11

               Tožene stranke v postopku v glavni stvari so bile z Uredbo št. 588/2011 in Sklepom Sveta 2011/357/SZVP z dne 20. junija 2011 o spremembah Sklepa 2010/639/SZVP o omejevalnih ukrepih proti nekaterim uradnikom Belorusije (UL L 161, str. 25) vpisane na sezname oseb, za katere veljajo omejevalni ukrepi, ki se uporabljajo v državah članicah Unije.

               12

               Da bi izpodbijale te omejevalne ukrepe, so se obrnile na litovsko odvetniško pisarno, ki je pri Splošnem sodišču Evropske unije vložila ničnostne tožbe (zadeve BelTechExport/Svet, T‑438/11 (UL 2011, C 290, str. 15); Sport-Pari/Svet, T‑439/11 (UL 2011, C 290, str. 15); BT Telecommunications/Svet, T‑440/11 (UL 2011, C 290, str. 16) in Peftiev/Svet, T‑441/11 (UL 2011, C 290, str. 17)).

               13

               Ta odvetniška pisarna je 3. avgusta 2011 toženim strankam v postopku v glavni stvari za opravljene pravne storitve izdala štiri račune, na podlagi katerih so te stranke na bančni račun navedene pisarne nakazale zadevne zneske. Nakazani zneski pa so bili v skladu z omejevalnimi ukrepi, ki jih je uvedla Unija, zamrznjeni na bančnem računu zadevne odvetniške pisarne.

               14

               Tožene stranke v postopku v glavni stvari so v skladu z določbami člena 3 Uredbe št. 765/2006 med 2. decembrom 2011 in 6. decembrom 2011 Užsienio reikalų ministerija in Finansinių nusikaltimų tyrimo tarnyba zaprosile, naj ne uporabita ukrepov zamrznitve finančnih sredstev, ker so ta potrebna za poplačilo zadevnih pravnih storitev.

               15

               Užsienio reikalų ministerija je z odločbami z dne 4. januarja 2012 odločilo, da toženim strankam v postopku v glavni stvari ne odobri odstopanja, določenega v členu 3(1)(b) Uredbe št. 765/2006. V teh odločbah je navedlo, da „so bile upoštevane vse pravne in politične okoliščine“. Predložitveno sodišče navaja, da je Užsienio reikalų ministerija pri preučitvi upravne zadeve poudarilo, da poseduje podatke, da so bila finančna sredstva toženih strank v postopku v glavni stvari, namenjena poplačilu pravnih storitev, ki jih je opravila zadevna odvetniška pisarna, pridobljena nezakonito.

               16

               Finansinių nusikaltimų tyrimo tarnyba je 19. januarja 2012 sprejela odločbe, v katerih navaja, da glede na zavrnitev Užsienio reikalų ministerija ne more ugoditi prošnjam za odstopanje, ki so jih predložile tožene stranke v postopku v glavni stvari.

               17

               Tožene stranke v postopku v glavni stvari so pri Vilniaus apygardos administracinis teismas (regionalno upravno sodišče v Vilniusu) vložile tožbo, pri čemer so temu sodišču predlagale, naj razglasi ničnost odločb Užsienio reikalų ministerija z dne 4. januarja 2012 in odločb Finansinių nusikaltimų tyrimo tarnyba z dne 19. januarja 2012 ter tema organoma naloži, naj ponovno preučita njihove prošnje in ob upoštevanju veljavne zakonodaje sprejmeta obrazložene odločbe.

               18

               Vilniaus apygardos administracinis teismas je s sodbo z dne 27. avgusta 2012 v celoti ugodilo tožbi toženih strank v postopku v glavni stvari in je njihove prošnje posredovalo Užsienio reikalų ministerija in Finansinių nusikaltimų tyrimo tarnyba, naj jih ponovno preučita.

               19

               Užsienio reikalų ministerija je pri Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (vrhovno upravno sodišče Litve) vložilo pritožbo zoper sodbo Vilniaus apygardos administracinis teismas, s katero je predlagalo razveljavitev te sodbe in sprejetje nove. Finansinių nusikaltimų tyrimo tarnyba je vložilo enak predlog.

               20

               Užsienio reikalų ministerija pred predložitvenim sodiščem ob opiranju na besedilo člena 3(1)(b) Uredbe št. 765/2006 navaja, da ima absolutno diskrecijsko pravico pri odločanju, ali naj odobri navedeno odstopanje. Ta razlaga naj bi bila podprta s tem, da gre za politična vprašanja, povezana z zunanjimi odnosi držav članic z drugimi državami, ki je področje, na katerem naj bi organi držav članic morali imeti več svobode pri ukrepanju.

               21

               Predložitveno sodišče glede na najboljše prakse in sodno prakso Sodišča vseeno meni, da je treba pri razlagi navedene določbe upoštevati potrebo po zagotovitvi varstva temeljnih pravic, med katerimi je pravica do pravnega sredstva. V zvezi s tem poudarja, da je edina možnost za dosego ničnosti omejevalnih ukrepov vložitev tožbe pri Splošnem sodišču, da pa je za to na podlagi členov 43 in 44 Poslovnika Splošnega sodišča nujno zastopanje po odvetniku. Predložitveno sodišče nazadnje poudarja, da v tovrstnih zadevah Splošno sodišče izčrpno preuči prošnje tožečih strank za dodelitev brezplačne pravne pomoči in, če je treba, to pomoč odobri.

               22

               Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas je v teh okoliščinah prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali je treba člen 3(1)(b) Uredbe […] št. 765/2006 […] razlagati tako, da ima organ, pristojen za uporabo odstopanja iz člena 3(1)(b) navedene uredbe, absolutno diskrecijsko pravico pri odločanju o odobritvi navedenega odstopanja?

                        2.

                        Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen, po katerih merilih bi se moral navedeni organ ravnati in katera merila ga zavezujejo pri odločanju o odobritvi odstopanja iz člena 3(1)(b) Uredbe […] št. 765/2006 […]?

                        3.

                        Ali je treba člen 3(1)(b) Uredbe […] št. 765/2006 […] razlagati tako, da ima organ, pristojen za odobritev zgoraj navedenega odstopanja, pravico ali obveznost, da pri odločanju o odobritvi zaprošenega odstopanja med drugim upošteva to, da tožeče stranke, ki so vložile prošnjo, želijo uveljavljati temeljne pravice (v tem primeru pravico do pravnega sredstva), čeprav mora hkrati zagotoviti, da če se odstopanje odobri, v posameznem primeru ne bo izničen cilj predvidene kazni in odstopanje ne bo zlorabljeno (na primer če bi bil znesek, namenjen zagotovitvi pravnega sredstva, očitno nesorazmeren glede na obseg opravljenih pravnih storitev)?

                        4.

                        Ali je treba člen 3(1)(b) Uredbe […] št. 765/2006 […] razlagati tako, da je ena od podlag za utemeljitev zavrnitve odobritve odstopanja iz navedene določbe lahko nezakonita pridobitev finančnih sredstev, v zvezi z uporabo katerih naj bi se navedeno odstopanje uporabilo?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Prvo, drugo in tretje vprašanje

               23

               Predložitveno sodišče s prvimi tremi vprašanji, ki jih je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 3(1)(b) Uredbe št. 765/2006 razlagati tako, da ima pristojni nacionalni organ pri odločanju o prošnji za odstopanje, predloženi na podlagi te določbe zaradi vložitve tožbe, katere predmet je izpodbijanje zakonitosti omejevalnih ukrepov, ki jih je naložila Unija, absolutno diskrecijsko pravico, in če je odgovor nikalen, katere elemente in merila mora upoštevati ta organ.

               24

               Ugotoviti je treba, da pristojni nacionalni organ pri odločanju o prošnji za sprostitev zamrznjenih sredstev v skladu s členom 3(1)(b) Uredbe št. 765/2006 izvaja pravo Unije. Iz tega sledi, da je v skladu s členom 51(1) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina) dolžan spoštovati Listino.

               25

               Ker je cilj člena 3(1)(b) Uredbe št. 765/2006 olajšati dostop do pravnih storitev, ga je torej treba razlagati v skladu z zahtevami, ki izhajajo iz člena 47 Listine. Člen 47, drugi odstavek, drugi stavek, Listine, ki se nanaša na učinkovito pravno sredstvo, določa, da ima vsakdo možnost svetovanja, obrambe in zastopanja. Tretji odstavek navedenega člena izrecno določa, da se osebam, ki nimajo zadostnih sredstev, odobri pravna pomoč, če je ta potrebna za učinkovito zagotovitev dostopa do sodnega varstva.

               26

               Tako je treba člen 3(1)(b) Uredbe št. 765/2006 v skladu s členom 47 Listine razlagati tako, da zamrznitev sredstev ne sme povzročiti, da so osebe, katerih sredstva so bila zamrznjena, prikrajšane za učinkovit dostop do sodnega varstva.

               27

               V obravnavanem primeru je treba spomniti, da lahko v skladu s členom 19, tretji odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije in členom 43(1), prvi pododstavek, Poslovnika Splošnega sodišča tožbo, kakršno so vložile tožene stranke v postopku v glavni stvari in za katero gre v predložitveni odločbi, podpiše le odvetnik.

               28

               Zahteva, ki jo nalaga člen 19 Statuta Sodišča, temelji na tem, da odvetnik velja za sodelavca pravosodja, ki je poklican, da popolnoma neodvisno in v višjem interesu pravosodja stranki nudi potrebno pravno pomoč (glej v tem smislu sodbe AM & S Europe/Komisija (155/79, EU:C:1982:157, točka 24); Akzo Nobel Chemicals in Akcros Chemicals/Komisija (C‑550/07 P, EU:C:2010:512, točka 42) in Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej in Poljska/Komisija (C‑422/11 P in C‑423/11 P, EU:C:2012:553, točka 23)). Sodišče je poleg tega že razsodilo, da glede na to, da niti v Statutu niti v Poslovniku Sodišča nista določena ne odstopanje ne izjema od te obveznosti, predložitev tožbe, ki jo tožeča stranka podpiše sama, ne more zadostovati za vložitev tožbe (glej sklep Correia de Matos/Parlament (C‑502/06 P, EU:C:2007:696, točka 12)).

               29

               Iz teh ugotovitev izhaja, da pristojni nacionalni organ pri odločanju o prošnji za odstopanje od zamrznitve sredstev in gospodarskih virov v skladu s členom 3(1)(b) Uredbe št. 765/2006 nima absolutne diskrecijske pravice, temveč mora svoje pristojnosti izvajati ob spoštovanju pravic, določenih v členu 47, drugi odstavek, drugi stavek, Listine, in – v položaju, kakršen je v postopku v glavni stvari – upoštevanju nujnosti zastopanja po odvetniku za vložitev tožbe, katere predmet je izpodbijanje zakonitosti omejevalnih ukrepov.

               30

               Litovska vlada trdi, da sama zavrnitev odobritve odstopanja iz člena 3(1)(b) Uredbe št. 765/2006 ne ogroža bistva pravice do učinkovitega sodnega varstva, saj bo fizična ali pravna oseba, ki zagotavlja pravne storitve, s finančnimi viri, ki so ji dolgovani, lahko razpolagala po ukinitvi ukrepa zamrznitve sredstev in gospodarskih virov. Ta argument pa temelji na domnevi, da bo vložena tožba uspešna, čeprav je lahko neuspešna. Poleg tega država članica od strokovnjaka s področja pravnih storitev ne more zahtevati, naj nosi takšno tveganje in takšen finančni strošek ob tem, da člen 3(1)(b) Uredbe št. 765/2006 določa dodelitev odstopanja od zamrznitve sredstev in gospodarskih virov, da bi se zagotovilo plačilo zmernih honorarjev in povračilo nastalih stroškov, povezanih z zagotavljanjem pravnih storitev.

               31

               Kar zadeva ugovor litovske vlade, da bi lahko tožene stranke v postopku v glavni stvari zaprosile za brezplačno pravno pomoč, določeno z nacionalnim pravom, da bi prejele pomoč odvetnika, je treba ugotoviti, da je zakonodajalec Unije s členom 3(1)(b) Uredbe št. 765/2006 vzpostavil dosleden sistem, ki omogoča zagotovitev spoštovanja pravic, zagotovljenih s členom 47 Listine, ne glede na zamrznitev sredstev. Kadar mora oseba, navedena na seznamu iz Priloge I k tej uredbi, uporabiti pravne storitve, ki jih potrebuje, zaradi te zamrznitve sredstev ne sme veljati kot oseba brez sredstev, temveč mora, nasprotno, v ta namen zahtevati sprostitev nekaterih zamrznjenih sredstev ali virov, če so izpolnjeni vsi pogoji iz te določbe. Tako člen 3(1)(b) sam po sebi nasprotuje temu, da pristojni nacionalni organ zavrne odobritev sprostitve sredstev, ker bi takšna oseba lahko pridobila brezplačno pravno pomoč.

               32

               V zvezi z merili, ki jih mora pristojni nacionalni organ upoštevati pri odločitvi o prošnji za odstopanje, je treba ugotoviti, da člen 3(1)(b) Uredbe št. 765/2006 določa omejitve za uporabo sredstev, saj morajo biti ta namenjena izključno za plačilo zmernih honorarjev in povračilo nastalih stroškov, povezanih z zagotavljanjem pravnih storitev.

               33

               Nazadnje, pristojni nacionalni organ lahko za to, da najbolje nadzira porabo sproščenih sredstev, upošteva priporočila, določena pod naslovom C, poglavje VII, ki se nanaša na izvzetja v humanitarne namene, najboljših praks, ki se mutatis mutandis uporabljajo za prošnjo za odstopanje, za kakršno gre v sporu o glavni stvari, saj se z njo želi doseči učinkovito sodno varstvo z vložitvijo tožbe zoper omejevalne ukrepe, naložene proti toženim strankam v postopku v glavni stvari. V skladu z najboljšimi praksami lahko pristojni nacionalni organ določi pogoje, ki se mu zdijo primerni za zagotovitev zlasti tega, da cilj izrečene kazni ne bo izničen in da dodeljeno odstopanje ne bo zlorabljeno. Ta organ lahko med drugim dodeli prednost bančnim nakazilom pred gotovinskimi plačili.

               34

               Glede na te ugotovitve je treba na prva tri vprašanja odgovoriti tako:

                        —

                        člen 3(1)(b) Uredbe št. 765/2006 je treba razlagati tako, da pristojni nacionalni organ pri odločanju o prošnji za odstopanje, predloženi na podlagi te določbe zaradi vložitve tožbe, katere predmet je izpodbijanje zakonitosti omejevalnih ukrepov, ki jih je naložila Unija, nima absolutne diskrecijske pravice, temveč mora svoje pristojnosti izvajati ob spoštovanju pravic, določenih v členu 47, drugi odstavek, drugi stavek, Listine, in ob upoštevanju nujnosti zastopanja po odvetniku za vložitev takšne tožbe pri Splošnem sodišču;

                        —

                        pristojni nacionalni organ ima pravico preveriti, ali so sredstva, za katerih sprostitev se prosi, namenjena izključno za plačilo zmernih honorarjev in povračilo nastalih stroškov, povezanih z zagotavljanjem pravnih storitev. Ravno tako lahko določi pogoje, ki se mu zdijo primerni za zagotovitev predvsem tega, da cilj izrečene kazni ne bo izničen in da dodeljeno odstopanje ne bo zlorabljeno.

         Četrto vprašanje

               35

               Predložitveno sodišče s četrtim vprašanjem sprašuje, ali je treba člen 3(1)(b) Uredbe št. 765/2006 razlagati tako, da je eden od razlogov za utemeljitev neuporabe odstopanja iz te določbe lahko nezakonita pridobitev sredstev, v zvezi z uporabo katerih naj bi se to odstopanje uporabilo.

               36

               Kot poudarjajo tožene stranke v postopku v glavni stvari in Evropska komisija, so lahko nezakonito pridobljena sredstva zaplenjena ali odvzeta na podlagi različnih predpisov, ki imajo izvor tako v pravu Unije kot v nacionalnem pravu.

               37

               Ti predpisi se razlikujejo od Uredbe št. 765/2006, na podlagi katere so bila zamrznjena sredstva toženih strank v postopku v glavni stvari. Namen te uredbe namreč ni kaznovanje nezakonite pridobitve sredstev, temveč, kot izhaja iz uvodne izjave 1 te uredbe, uporaba omejevalnih ukrepov proti odgovornim za kršenje mednarodnih volilnih načel med volitvami 19. marca 2006 v Belorusiji.

               38

               Zamrznitev sredstev in gospodarskih virov toženih strank v postopku v glavni stvari je torej treba opraviti v skladu z določbami Uredbe št. 765/2006, ki določa način te zamrznitve sredstev in gospodarskih virov ter ureditev, ki se uporabi za ta sredstva in gospodarske vire.

               39

               Torej ker gre za odstopanje od zamrznitve sredstev in gospodarskih virov zaradi poplačila pravnih storitev, ga je treba presojati v skladu s členom 3(1)(b) Uredbe št. 765/2006, ki ne vsebuje nobene navedbe glede izvora sredstev in njihove morebitne nezakonite pridobitve.

               40

               Zato je na četrto vprašanje treba odgovoriti, da je treba člen 3(1)(b) Uredbe št. 765/2006 razlagati tako, da je treba v položaju, kakršen je v postopku v glavni stvari, v katerem zamrznitev sredstev in gospodarskih virov temelji na navedeni uredbi, odstopanje od zamrznitve sredstev in gospodarskih virov zaradi poplačila pravnih storitev presojati v skladu s to določbo, ki ne vsebuje nobene navedbe glede izvora sredstev in njihove morebitne nezakonite pridobitve.

         Stroški

               41

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:

                           1.

                           Člen 3(1)(b) Uredbe Sveta (ES) št. 765/2006 z dne 18. maja 2006 o omejevalnih ukrepih proti Belorusiji, kakor je bila spremenjena z Izvedbeno uredbo Sveta (EU) št. 84/2011 z dne 31. januarja 2011 (UL L 28, str. 17) in Uredbo Sveta (EU) št. 588/2011 z dne 20. junija 2011, je treba razlagati tako, da pristojni nacionalni organ pri odločanju o prošnji za odstopanje, predloženi na podlagi te določbe zaradi vložitve tožbe, katere predmet je izpodbijanje zakonitosti omejevalnih ukrepov, ki jih je naložila Evropska unija, nima absolutne diskrecijske pravice, temveč mora svoje pristojnosti izvajati ob spoštovanju pravic, določenih v členu 47, drugi odstavek, drugi stavek, Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, in ob upoštevanju nujnosti zastopanja po odvetniku za vložitev takšne tožbe pri Splošnem sodišču Evropske unije.

                           Pristojni nacionalni organ ima pravico preveriti, ali so sredstva, za katerih sprostitev se prosi, namenjena izključno za plačilo zmernih honorarjev in povračilo nastalih stroškov, povezanih z zagotavljanjem pravnih storitev. Ravno tako lahko določi pogoje, ki se mu zdijo primerni za zagotovitev predvsem tega, da cilj izrečene kazni ne bo izničen in da dodeljeno odstopanje ne bo zlorabljeno.

                           2.

                           Člen 3(1)(b) Uredbe št. 765/2006, kakor je bila spremenjena z Izvedbeno uredbo št. 84/2011 in Uredbo št. 588/2011, je treba razlagati tako, da je treba v položaju, kakršen je v postopku v glavni stvari, v katerem zamrznitev sredstev in gospodarskih virov temelji na navedeni uredbi, odstopanje od zamrznitve sredstev in gospodarskih virov zaradi poplačila pravnih storitev presojati v skladu s to določbo, ki ne vsebuje nobene navedbe glede izvora sredstev in njihove morebitne nezakonite pridobitve.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: litovščina.


title: Sodba Splošnega sodišča (osmi senat) z dne 8. decembra 2011. # Aktieselskabet af 21. november 2001 proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava figurativne znamke Skupnosti only givenchy - Prejšnji besedni nacionalni in Skupnostni znamki ONLY - Relativni razlog za zavrnitev - Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009 - Ugled - Člen 8(5) Uredbe št. 207/2009. # Zadeva T-586/10.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (osmi senat) z dne 8. decembra 2011 – Aktieselskabet af 21. november 2001 proti UUNT – Parfums Givenchy
            (only givenchy)
      (Zadeva T-586/10)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne znamke Skupnosti only givenchy – Prejšnji besedna znamka Skupnosti in nacionalna besedna znamka ONLY – Relativni razlog za zavrnitev – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009 – Ugled – Člen 8(5) Uredbe št. 207/2009“
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede zaradi prejšnje znamke (Uredba Sveta št. 207/2009, člen 8(1)(b)) (Glej točke 23, 24, od 35 do 37, 48 in
         53.)

      Predmet

               Predlog za razveljavitev odločbe drugega odbora za pritožbe UUNT z dne 7. oktobra 2010 (zadeva R 1556/2009-2), ki se nanaša
                  na postopek z ugovorom med družbama Aktieselskabet af 21. november 2001 in Parfums Givenchy SA.

            Izrek:

                  1.

                  	Tožba se zavrne.

                  2.

                  	Družbi Aktieselskabet af 21. november 2001 se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 4. julija 1985. # J. P. Ambrosetti in drugi proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki - Obresti zaradi neizplačanih plač. # Zadeva 247/83.


Sodba Sodišča z dne 17. septembra 1987. # Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Nizozemski. # Neizpolnitev obveznosti. # Zadeva 291/84.