title: Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 7. julija 2004. # Société des mines de Sacilor - Lormines SA proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Pogodba ESPJ - Železarstvo - Opustitev koncesij za izkoriščanje rudnika- Dajatve, ki jih je Francoska republika naložila rudarskim podjetjem - Pritožba - Odsotnost ugodnega odgovora Komisije - Tožba zaradi nedelovanja - Ničnostna tožba - Dopustnost - Procesno upravičenje - Podjetje v smislu člena 80 PJ. # Združeni zadevi T-107/01 in T-175/01.

text:
      Združeni zadevi T-107/01 in T-175/01
      Société des mines de Sacilor – Lormines SA
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Pogodba ESPJ – Železarstvo – Opustitev koncesij za izkoriščanje rudnika – Dajatve, ki jih je Francoska republika naložila rudarskim podjetjem – Pritožba – Odsotnost ugodnega odgovora Komisije – Tožba zaradi nedelovanja – Ničnostna tožba – Dopustnost – Procesno upravičenje – Podjetje v smislu člena 80 PJ“
      Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 7. julija 2004
      Povzetek sodbe
      1.     Postopek – Ugovor nedopustnosti – Procesne predpostavke javnega reda – Sodni preizkus po uradni dolžnosti
      (Člen 80 PJ; Poslovnik Sodišča prve stopnje, člen 113)
      2.     Ničnostna tožba – Tožba podjetij ali njihovih združenj, vložena na podlagi člena 33, drugi odstavek, PJ – Procesno upravičenje
            – Podjetja v smislu člena 80 PJ – Podjetje brez lastnosti tako med vložitvijo tožbe kot med storjenimi ravnanji, ki so navedena
            v pritožbi, v zvezi s katero izpodbija odločitev o njeni zavrnitvi – Neobstoj procesnega upravičenja
      (Člen 33, drugi odstavek, PJ in člen 80 PJ)
      3.     Tožba zaradi nedelovanja – Tožba podjetij ali njihovih združenj, vložena iz naslova člena 35 PJ – Procesno upravičenje – Podjetja
            v smislu 80 PJ
      (Člen 35 PJ in 80 PJ)
      1.     V smislu člena 113 Poslovnika lahko Sodišče prve stopnje kadar koli po uradni dolžnosti preizkusi procesne predpostavke javnega
         reda, ki so v pristojnosti sodišča Skupnosti, da dopusti tožbo. Nadzor Sodišča prve stopnje torej ni omejen na procesne predpostavke,
         ki jih navedejo stranke.

      Procesna predpostavka pomanjkanja lastnosti podjetja v smislu člena 80 PJ odpira vprašanje javnega reda, ker zadeva procesno
         upravičenje tožeče stranke in njen dostop do pravnih sredstev in jo torej lahko Sodišče prve stopnje preizkusi po uradni dolžnosti.

      (Glej točki 51 in 52.)
      2.     Naštevanje subjektov, ki imajo pravico vložiti ničnostno tožbo, je v členu 33, drugi odstavek, PJ taksativno, tako da subjekti,
         ki tam niso našteti, veljavno ne morejo vložiti take tožbe.

      Zato za vložitev ničnostne tožbe proti odločbi ESPJ nima procesnega upravičenja podjetje, ki se zaradi neizvajanja proizvodne
         dejavnosti ne more sklicevati na lastnost podjetja v smislu člena 80 PJ ob vložitvi tožbe in ki tega še toliko bolj ne more
         storiti med tem, ko so bila storjena ravnanja, ki so navedena v pritožbi, v zvezi s katero izpodbija odločitev o njeni zavrnitvi.

      (Glej točke 53, 54, 56 in od 59 do 62.)
      3.     Tožba zaradi nedelovanja na podlagi člena 35 PJ je dopustna samo, če ima tožeča stranka lastnost podjetja v smislu člena 80
         PJ.

      (Glej točko 55.)
SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (četrti senat)
      z dne 7. julija 2004(*)

      „Pogodba ESPJ – Železarstvo – Opustitev koncesij za izkoriščanje rudnika– Dajatve, ki jih je Francoska republika naložila rudarskim podjetjem – Pritožba – Odsotnost ugodnega odgovora Komisije – Tožba zaradi nedelovanja – Ničnostna tožba – Dopustnost – Procesno upravičenje – Podjetje v smislu člena 80 PJ“
      V združenih zadevah T-107/01in T-175/01,
      Société des mines de Sacilor – Lormines SA, s sedežem v Puteauxju (Francija), ki jo je najprej zastopal G. Marty, nato R. Schmitt, avocats,

      tožeča stranka,
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti, ki jo zastopata G. Rozet in L. Ström, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožena stranka,
      zaradi tožbe zaradi nedelovanja in podredno ničnostne tožbe zoper zavrnitev Komisije, da bi ugodila pritožbi tožeče stranke,
         naj se ugotovi, da je Francoska republika kršila določbe člen 4(b) in (c) PJ in člena 86 PJ, s tem ko je tožeči stranki naložila
         domnevno pretirane dajatve v okviru postopka opustitve in odpovedi njenih rudarskih koncesij,

      SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (četrti senat),
      v sestavi H. Legal, predsednik, V. Tiili, sodnica, in M. Vilaras, sodnik,
      sodni tajnik: J. Palacio González, glavni administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 18. februarja 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Pravni okvir
      1       Člen 4 PJ določa:
      „Znotraj Skupnosti so s skupnim trgom premoga in jekla nezdružljivi in se posledično odpravijo in prepovejo v pogojih, ki
         jih določa ta pogodba:

      [...]
      b)      ukrepi ali ravnanja, ki ustvarjajo diskriminacijo med proizvajalci, kupci ali uporabniki, zlasti, kar zadeva pogoje cene ali
         dobave in tarif prevoza, kot tudi ukrepi ali ravnanja, ki kupca ovirajo pri prosti izbiri svojega dobavitelja.

      c)      subvencije ali pomoči, ki jih podelijo države, ali posebne dajatve v kakršnikoli obliki, ki jih le- te naložijo;
      [...]“
      2       Člen 33 PJ določa:
      ,,Sodišče je pristojno za odločanje o ničnostnih tožbah, ki jih zoper odločbe in priporočila Komisije vloži država članica
         ali Svet zaradi nepristojnosti, bistvene kršitve postopka, kršitve pogodbe ali katerega koli pravnega pravila, ki se nanaša
         na njeno uporabo, ali zaradi zlorabe po organih. Vendarle preizkus Sodišča ne more obsegati presoje položaja, ki izvira iz
         ekonomskih dejstev ali okoliščin, v luči katerega so bile sprejete te odločbe ali priporočila, razen če se Komisiji očita
         zlorabo po organih ali očitno nespoštovanje določb pogodbe ali katerega koli pravnega pravila, ki se nanaša na njeno uporabo.

      Podjetja ali združenja iz člena 48 lahko ob enakih pogojih vložijo tožbo zoper posamične odločbe ali priporočila, ki se jih
         zadevajo, ali zoper splošne odločbe in priporočila, glede katerih menijo, da gre za zlorabo po organih v razmerju do njih.

      […]“
      3       Člen 35 PJ določa:
      ,,V primeru, ko Komisija, ki je na podlagi določbe te pogodbe ali izvedbenih predpisov dolžna sprejeti odločbo ali oblikovati
         priporočilo, ne izpolni te obveznosti, je, odvisno od primera, na državah, Svetu ali podjetjih in združenjih, da zadevo predložijo
         Komisiji.

      Enako velja v primeru, ko Komisija, ki je v skladu z določbo te pogodbe ali izvedbenih predpisov pooblaščena, da sprejme odločbo
         ali da oblikuje priporočilo, tega ne stori in ko to predstavlja zlorabo po organih.

      Če po izteku dvomesečnega roka Komisija ni sprejela nobene odločbe ali oblikovala nobenega priporočila, se lahko zoper domnevano
         zavrnilno odločbo, na katero je mogoče sklepati zaradi tega molka, vloži tožbo pred Sodiščem v roku enega meseca.“

      4       Člen 80 PJ določa:
      ,,Podjetja v smislu te pogodbe so tista, ki opravljajo dejavnost proizvodnje na področju premoga in jekla znotraj ozemelj
         iz člena 79, prvi odstavek, in tudi, kar zadeva člena 65 in 66 kot ter informacije, zahtevane za njuno uporabo in postopke
         v zvezi z njima, podjetja ali organi, ki običajno opravljajo dejavnost distribucije, ki ni prodaja domačim potrošnikom ali
         obrtnikom.“

       Dejansko stanje
      5       Tožeča stranka, takrat imenovana Lormines, družba vnukinja družbe Usinor, je bila ustanovljena leta 1978 za prevzem koncesij
         in zakupov rudnikov železa družbe Sacilor v Loreni. Tožeča stranka je postala javno podjetje zaradi nacionalizacije svoje
         družbe matere leta 1982. Upoštevajoč zaton dejavnosti pridobivanja železove rude v tej regiji se je francoska vlada v letu
         1991 odločila ustaviti proizvodnjo. Zadnji rudniki železa so prenehali opravljati dejavnost v juliju 1993. Tožeča stranka
         je bila privatizirana v letih 1995 in 1997.

      6       Zaradi prenehanja svoje dejavnosti se je tožeča stranka znašla v situaciji, ko bi morala biti likvidirana. Zato je začela
         postopke za opustitev in odpoved.

      7       Postopek opustitve je usmerjen v zaprtje in zavarovanje starih rudarskih naprav. V okviru opustitve je rudarska družba dolžna
         upoštevati posebna pravila za nadzor pri uresničevanju rudarske pravice, katerih namen je določiti dela, potrebna za zavarovanje
         starih rudarskih naprav.

      8       Postopek odpovedi je namenjen predhodnemu prenehanju koncesije. Ta koncesionarju omogoča, da se izogne obveznostim, ki izvirajo
         iz uporabe posebnih pravil za nadzor nad uresničevanjem rudarske pravice, oprošča pa ga tudi domneve odgovornosti zaradi škode,
         ki nastane na površju.

      9       Ukrepi opustitve več rudnikov tožeče stranke so bili izvedeni v skladu z določbami dekreta 80-330 z dne 7. maja 1980 o politiki
         rudnikov in kamnolomov (JORF z dne 10. maja 1980, str. 1179), kot je bil spremenjen, kot je to ugotovil pristojen državni
         organ med letom 1996.

      10     Vendar pa pristojni minister ni sprejel zahteve za predčasno odpoved ustreznim koncesijam in organ je nadaljeval izvajanje
         politike rudnikov na podlagi zakona 94-588 z dne 15. julija 1994, ki spreminja določene določbe zakonika o rudarstvu in člen
         L. 711-12 zakonika o delovnih razmerjih (JORF z dne 16. julija 1994, str. 10239). Tožeča stranka je tako še naprej nosila
         dajatve, povezane z ukrepi nadzora in javnih del.

      11     Poleg tega je bila z zakonom 99-245 z dne 30. marca 1999 o odgovornosti za škodo, ki izhaja iz izkoriščanja rudnika, in o
         zaščiti pred rudniškimi tveganji po koncu izkoriščanja (JORF z dne 31. marca 1999, str. 4767) razširjena domneva odgovornosti
         s področja rudarstva, tako da odslej velja domneva stalne odgovornosti prejšnjega koncesionarja. Ta zakon prav tako določa
         obveznost prejšnjega nosilca rudarske pravice, da mora plačati nadomestilo, namenjeno financiranju javnih stroškov za dobo
         desetih let.

      12     Na podlagi posvetovanja na izredni skupščini 3. marca 2000 je tožeča stranka začela postopek prostovoljne likvidacije.
      13     Ker je tožeča stranka menila, da sta bila s tem, da so francoski organi zavrnili prenehanje njenih koncesij, iz česar izhaja
         zavezanost k novim, nepredvidenim in čezmernim dajatvam, kršena člena 4 PJ in 86 PJ, je 9. februarja 2001 pri Komisiji vložila
         pritožbo, vpisano pri generalnem sekretariatu Komisije 21. februarja 2001.

      14     V tožbi je tožeča stranka trdila, da so francoski organi kršili člen 4(c) PJ, s tem ko so ji naložili ,,posebne dajatve“.
         Komisiji je predlagala, naj na podlagi člena 88 PJ ugotovi, da Francoska republika ni izpolnila obveznosti iz te pogodbe,
         in naj ji naloži, da:

      ,,– pripozna, da družba Lormines ni več nosilka koncesij in zakupov od dneva njihove dejanske opustitve;
      – pripozna, da družbe Lormines od dejanske opustitve koncesij in zakupov ne more več vezati domneva odgovornosti;
      – družbi Lormines preneha nalagati plačilo kakršnihkoli dajatev iz naslova zgoraj navedenih koncesij in zakupov;
      – družbi Lormines povrne dajatve, ki jih je morala plačati od dejanske opustitve koncesij in zakupov.“
      15     Komisija je v svojem dopisu z dne 30. marca 2001, za katerega pravni svetovalec tožeče stranke navaja, da ga je prejel 20.
         aprila 2001, in ki ga je podpisal direktor direktorata ,,Državne pomoči II“ v okviru generalnega direktorata ,,Konkurenca“,
         odgovorila tako:

      ,,Na podlagi razpoložljivih informacij so službe generalnega direktorata konkurence sklenile, da se v zadevi ne uporablja
         pravo Skupnosti, temveč le francosko pravo. Izpodbijane določbe, ki se nanašajo na pogoje, ki jih francoska država nalaga
         za odpoved družb, ki so nosilke rudarskih pravic, namreč niso izvedbeni ukrepi, ki bi veljali posebej za podjetja ESPJ. Določbe
         spadajo na področje varnosti in civilne odgovornosti, ti področji pa sta v pristojnosti držav članic in ne Skupnosti. Podjetja
         ESPJ niso oproščena obveznosti, ki jih nalagajo države in so določene iz razlogov javnega reda, kot so varnost, civilna odgovornost
         ali okolje. Finančnih stroškov, ki iz njih izhajajo, torej ni mogoče šteti za posebne dajatve, ki bremenijo podjetja ESPJ
         iz naslova člena 4(c)[PJ].

      Če imate nove dokaze, ki bi lahko dokazali nasprotno, vas prosim, da jih mojim službam predstavite v najkrajšem času.“
      16     Z dopisom z dne 9. maja 2001 je pravni svetovalec tožeče stranke odgovoril na dopis Komisije. Vztrajal je pri domnevni kršitvi
         člena 4(c) PJ glede pojma ,,posebne dajatve“ in naložitvi dajatev izključno podjetjem iz pogodbe ESPJ. Zatrjeval je tudi obstoj
         diskriminacije, ki je v nasprotju s členom 4(b) PJ. Sklenil je tako:

      ,,Iz tega razloga, kolikor je potrebno in za namene člena 35 [PJ], naprošam Komisijo, naj ugotovi, da Francoska republika
         ni izpolnila obveznosti iz členov 4(b) [PJ] in 86 [PJ].“

      17     Prav tako je predlagal, naj se naložijo enaki ukrepi, kot jih je že predlagal v pritožbi z dne 9. februarja 2001 (točka 14
         zgoraj).

      18     Komisija je v svojem dopisu z dne 10. julija 2001, za katerega pravni svetovalec tožeče stranke navaja, da ga je prejel 19.
         julija 2001, in ki ga je podpisal direktor direktorata ,,Okoljski vidiki politike podjetništva, izkoriščanje naravnih virov
         in posebne industrijske panoge“ generalnega direktorata ,,Podjetništvo“, odgovorila tako:

      ,,V svojem dopisu s 14. maja 2001 podredno zatrjujete diskriminacijo, ki je v nasprotju s členom 4(b) [PJ], katere žrtev naj
         bi bila družba Lormines. Moje službe, pristojne za to področje, so preizkusile to stališče. Izkazalo pa se je, da člen 4(b)
         [PJ] zadeva samo prodajo proizvodov ESPJ. Uporaba splošnega pravila prepovedi diskriminacije je bila natančneje določena v
         členu 60 [PJ] (prodajna cena) in v členu 70 [PJ] (prevozni stroški). Posebne dajatve po odpovedi družb, ki so nosilke rudarskih
         pravic, torej ne spadajo na področje uporabe člena 4(b) [PJ].

      Glede drugih vidikov vaše pritožbe se sklicujem na odgovor generalnega direktorata konkurence, povzet v njegovem dopisu z
         dne 30. marca 2001.“

       Postopek in predlogi strank
      19     Z vlogama, vloženima v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 9. maja 2001 in 31. julija 2001, vpisanima pod številkama T-107/01
         in T-175/01, je tožeča stranka vložila ti tožbi.

      20     Z ločeno vlogo, vloženo v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 19. junija 2001, je tožena stranka vložila ugovor nedopustnosti
         na podlagi člena 114 Poslovnika Sodišča v okviru zadeve T-107/01. S sklepom Sodišča prve stopnje z dne 11. oktobra 2001 je
         bil ugovor združen z odločanjem po temelju, odločitev o stroških pa je bila pridržana.

      21     Z ločeno vlogo, vloženo v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 12. oktobra 2001, je tožena stranka vložila ugovor nedopustnosti
         na podlagi člena 114 Poslovnika Sodišča v okviru zadeve T-175/01. S sklepom Sodišča prve stopnje z dne 12. marca 2002 je bilo
         odločanje o ugovoru pridržano za končno odločitev, odločitev o stroških pa je bila pridržana.

      22     Z ločeno vlogo, vloženo v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 29. maja 2002, vpisano pod številkama T-107/01 R in T-175/01
         R, je tožeča stranka vložila predlog za izdajo začasnih odredb. Ta predlog je bil 11. julija 2002 zavrnjen s sklepom predsednika
         Sodišča prve stopnje v zadevi Lormines proti Komisiji (T‑107/01 R in T-175/01 R, Recueil, str. II-3193), odločitev o stroških
         pa je bila pridržana.

      23     S sklepom z dne 15. novembra 2002 je predsednik četrtega senata Sodišča prve stopnje zadevi T-107/01 in T-175/01 združil za
         ustni postopek in zaradi izdaje odločbe v skladu s členom 50 Poslovnika Sodišča prve stopnje.

      24     Na podlagi poročila sodnika poročevalca je Sodišče prve stopnje (četrti senat) odločilo začeti ustni postopek in v okviru
         ukrepov procesnega vodstva, predvidenih v členu 64 poslovnika, povabilo toženo stranko, naj odgovori na pisno vprašanje. Tej
         zahtevi je bilo ugodeno v odrejenem roku.

      25     Stranki sta podali svoje ustne navedbe in odgovore na vprašanja Sodišča prve stopnje na obravnavi 18. februarja 2004.
      26     V zadevi T-107/01 tožeča stranka predlaga Sodišču prve stopnje, naj:
      –       ugotovi, da je tožba dopustna;
      –       na podlagi člena 35 PJ razglasi za nično domnevno zavrnilno odločbo Komisije z dne 21. aprila 2001, s katero ta ni ugodila
         njeni pritožbi z dne 21. februarja 2001;

      –       podredno in alternativno na podlagi člena 33 PJ razglasi za nično odločbo Komisije z dne 30. marca 2001, s katero je ta ugodila
         isti pritožbi;

      –       Komisiji naloži plačilo stroškov.
      27     V zadevi T-107/01 tožena stranka predlaga Sodišču prve stopnje, naj:
      –       ugotovi, da je tožba nedopustna;
      –       podredno ugotovi, da je glavna tožba neutemeljena in jo zavrne, ter ugotovi, da ni treba odločati o podredni in alternativni
         tožbi;

      –       tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
      28     V zadevi T-175/01 tožeča stranka predlaga Sodišču prve stopnje, naj:
      –       ugotovi, da je tožba dopustna;
      –       na podlagi člena 35 PJ razglasi za nično domnevno zavrnilno odločbo Komisije z dne 9. julija 2001, s katero ta ni ugodila
         njeni pritožbi z dne 9. maja 2001;

      –       na podlagi člena 33 PJ razglasi za nično domnevno zavrnilno odločbo Komisije z dne 10. julija 2001, s katero slednja ni ugodila
         navedeni pritožbi;

      –       Komisiji naloži plačilo stroškov.
      29     V repliki tožeča stranka podredno predlaga, naj Sodišče prve stopnje ugotovi neobstoj odločbe Komisije, vsebovane v njenem
         dopisu z dne 10. julija 2001.

      30     V zadevi T-175/01 tožena stranka predlaga Sodišču prve stopnje, naj :
      –       ugotovi, da je tožba nedopustna;
      –       podredno ugotovi, da je tožba neutemeljena in jo zavrne;
      –       tožeči stranki naloži plačilo stroškov, vključno s stroški, ki se nanašajo na postopek za izdajo začasne odredbe.
       Pravno stanje
      31     V obeh postopkih se Komisija sklicuje na nedopustnost tožb zaradi nedelovanja in ničnostnih tožb na podlagi različnih razlogov.

      32     Treba je analizirati razlog, po katerem tožeča stranka nima procesnega upravičenja na podlagi členov 33 PJ in 35 PJ, ker ni
         podjetje v smislu člena 80 PJ, kar je vprašanje prehodnega značaja, ki je skupno predlogom zaradi nedelovanja in ničnosti.

       O lastnosti podjetja v smislu člena 80 PJ
       Trditve strank
      33     Komisija zatrjuje, da tožeča stranka ni podjetje v smislu člena 80 PJ, saj ni opravljala nikakršne dejavnosti iz pogodbe ESPJ,
         tako ne v času vložitve te tožbe, niti v trenutku, ko se je obrnila na Komisijo, in tudi ne v trenutku, ko so ji bile naložene
         zadevne dajatve. Poudarja, da elementi, ki jih je navedla tožeča stranka, kažejo, da se je njena dejavnost pridobivanja železa
         končala 31. julija 1993 in da nima več zaposlenih od 31. decembra 1999.

      34     Tožeča stranka meni, da je predlog Komisije, ki temelji na odsotnosti lastnosti podjetja v smislu člena 80 PJ, nedopusten
         na podlagi člena 48(2) Poslovnika. Zatrjuje, da je bil ta predlog predstavljen le v odgovoru na tožbo v okviru zadeve T-107/01
         in ne v ločeni vlogi, s katero je bil vložen ugovor nedopustnosti.

      35     Dodaja, da Komisija ne more uveljavljati tega tožbenega razloga, kajti procesnega upravičenja sposobnosti osebe ni mogoče
         izpodbijati med sodnim postopkom, če so jo institucije Skupnosti priznale v okviru predhodnega upravnega postopka (sodba Sodišča
         z dne 8. oktobra 1974 v zadevi Union syndicale in drugi proti Svetu, 175/73, Recueil, str. 917, in sodba Sodišča prve stopnje
         z dne 11. julija 1996 v zadevi Sinochem Heilongjiang proti Svetu, T-161/94, Recueil, str. II-695, točka 34).

      36     Glede temelja tega vprašanja tožeča stranka zatrjuje, da je podjetje v smislu člena 80 PJ in da ima torej procesno upravičenje
         na podlagi členov 33 PJ in 35 PJ.

      37     Ocenjuje, da je ta razlaga edina, ki je v skladu z besedilom in s polnim učinkom Pogodbe ESPJ, ki mora pokriti ves postopek
         proizvodnje, od vstopa do dejanskega izstopa s trga premoga in jekla, vključno z ustavitvijo dejavnosti proizvodnje.

      38     Prav tako poudarja, da ji je dajatve, glede katerih se je pritožila Komisiji, Francoska republika naložila zaradi njene dejavnosti
         pridobivanja železove rude in ker je bila prisiljena obdržati v posesti številne koncesije rudnikov železa. Meni, da mora
         podjetje v smislu člena 80 PJ, ki mu država zavrne odpoved koncesijam rudnikov železa, medtem ko bi mu zgolj sprejem te odpovedi
         omogočil izstop s trga, uživati zaščito iz navedene pogodbe.

      39     Med obravnavo je tožeča stranka v odgovoru na vprašanje, kako lahko dajatve, zaradi katerih se je pritožila, vplivajo na njen
         konkurenčni položaj, če ni več dejavna, zatrjevala, da te dajatve vplivajo na njen položaj pred prenehanjem dejavnosti, kajti,
         zlasti če bi jih lahko predvidela, ko je še delovala, morda ne bi prevzela drugih koncesij, kot je to storila. Dodala je,
         da bi dajatve, povezane z zaprtjem rudnikov, morale biti predvidljive med njeno dejavnostjo, tako da bi bile predmet rezervacij
         in drugačnega davčnega obravnavanja. Navedla je še, da je ob začetku veljavnosti zakona z dne 15. julija 1994 še vedno posedovala
         rudo.

      40     Opominja tudi, da obstajajo predpisi Skupnosti glede pomoči za zapiranje železarskih podjetij. Zatrjuje, da je treba ravno
         tako dajatve, naložene pri ustavitvi dejavnosti proizvodnje premoga ali jekla podjetja, kot v obravnavanem primeru, oceniti
         z ozirom na določbe pogodbe ESPJ, saj so stroški zaradi izstopa s trga, kot vsi neposredni in posredni stroški, del poslovanja
         podjetja.

      41     Prav tako opozarja, da je Sodišče prve stopnje že sprejelo, da je družba, katere uvedba stečaja je povzročila prenehanje dejavnosti
         pred vložitvijo njene tožbe pred sodiščem Skupnosti, imela lastnost podjetja v smislu člena 33 PJ, 35 PJ in 80 PJ (sodba Sodišča
         prve stopnje z dne 25. marca 1999 v zadevi Forges de Clabecq proti Komisiji, T-37/97, Recueil, str. II‑859).

      42     Na obravnavi je tožeča stranka v istem smislu zatrjevala, da sta sodbi Sodišča z dne 17. maja 1983 v zadevi ESPJ proti Ferriere
         Sant’Anna (168/82, Recueil, str. 1681) in z dne 22. februarja 1990 v zadevi Busseni (C-221/88, Recueil, str. I-495), sprejeli,
         da lahko Visoka oblast terjatve (ki izhajajo iz dajatev iz naslova členov 59 PJ in 60 PJ ali denarnih kazni) vključi v dolg
         stečajne mase določenih podjetij, ki so že prenehala svojo dejavnost. Tožeča stranka navaja, da zaradi skladnosti vnos teh
         terjatev v dolg stečajne mase teh podjetij pomeni, da lahko podjetje, ki je v njenem položaju, vloži tožbo na podlagi členov
         33 PJ in 35 PJ.

      43     Tožeča stranka še zatrjuje, da je Komisija priznala, da morajo biti ukrepi, sprejeti s strani države zoper podjetje med zapiranjem
         njegovih rudnikov železa, v skladu s pogodbo ESPJ celo po prenehanju dejavnosti pridobivanja, saj se ti ukrepi nanašajo na
         izvajanje ekonomske dejavnosti, ki jo pokriva ta pogodba. Navaja, da je Komisija v takšni situaciji posredovala na podlagi
         člena 95 PJ (Odločba Komisije 96/269/ESPJ z dne 29. novembra 1995 o načrtu pomoči Avstrije za Voest-Alpine Erzberg Gesellschaft
         mbH, UL 1996, L 94, str. 17). Ta odločba naj bi zadevala pomoči, ki so delno pokrivale obdobje, v katerem so se podjetja,
         ki so bila prejemniki pomoči, umaknila s trga.

      44     Komisija odgovarja, da pozna sodbo Sodišča z dne 20. marca 1959 v zadevi Nold proti Visoki oblasti (18/57, Recueil, str. 89),
         v kateri je bilo družbi v likvidaciji priznano procesno upravičenje na podlagi člena 33 PJ. Vendar poudarja, da je ta družba
         nadaljevala z dejavnostmi kot v preteklosti, za razliko od tožeče stranke, ki že več kot deset let ne izvaja več nobene dejavnosti,
         ki bi lahko učinkovala na trg proizvodov, za katere se uporablja pogodba ESPJ.

      45     Komisija tudi zatrjuje, da argument tožeče stranke glede obstoja pomoči za zaprtje železarskih podjetij, ni utemeljen. Opominja,
         da zadnji kodeks pomoči železarski industriji (Odločba Komisije št. 2496/96/ESPJ z dne 18. decembra 1996, ki vzpostavlja pravila
         Skupnosti za pomoči železarski industriji, UL L 338, str. 42) predvideva samo pomoči podjetjem, ki so še dejavna in ki dokončno
         prenehajo z dejavnostjo železarske proizvodnje. Vendar prevladujoč položaj v tej zadevi ni dejanski umik s trga premoga in
         jekla, temveč položaj, ki je mnogo kasnejši od umika s tega trga.

      46     Glede argumenta, ki ga tožeča stranka izvaja iz sodbe Forges de Clabecq proti Komisiji, točka 41 zgoraj, tožena stranka opozarja,
         da je kljub dejstvu, da je zadevno podjetje šlo v stečaj, nacionalno sodišče odločilo, da mora nadaljevati s svojo dejavnostjo
         zaradi svojega prestrukturiranja in sanacije.

      47     Glede argumenta iz odločbe 96/269 tožena stranka poudarja, da je bil položaj zadevnega podjetja v tej odločbi bistveno drugačen
         od položaja tožeče stranke. V tej odločbi je bilo določeno, da je treba železov rudnik zapreti. Vendar pa je podjetje v času
         pridobitve zadevne pomoči še vedno delovalo.

      48     Komisija v odgovor na tožbeni razlog tožeče stranke iz člena 48(2) Poslovnika poudarja, da v ugovoru nedopustnosti, ki ga
         vloži z ločeno vlogo, ni obvezana navesti vseh razlogov nedopustnosti in da lahko v odgovoru na tožbo uveljavlja druge razloge
         nedopustnosti. V vsakem primeru naj bi bilo Sodišče prve stopnje po uradni dolžnosti pristojno preizkusiti vsak razlog javnega
         reda.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      49     Pred presojo utemeljenosti ugovora neizpolnjenosti procesne predpostavke, ki ga uveljavlja Komisija, Sodišče prve stopnje
         ocenjuje, da je treba presoditi njegovo dopustnost. Treba je namreč opomniti, da je Komisija zadevni ugovor uveljavljala šele
         v odgovoru na tožbo v zadevi T-107/01 in v ugovoru nedopustnosti v zadevi T-175/01.

      50     Glede trditve tožeče stranke, po kateri procesnega upravičenja v okviru sodnega postopka ni mogoče izpodbijati, če so ga v
         okviru predhodnega upravnega postopka priznale institucije Skupnosti, je treba poudariti, da sodb Union syndicale in drugi
         proti Svetu in Sinochem Heilongjiang proti Svetu, točka 35 zgoraj, na kateri se sklicuje za utemeljitev te trditve, nikakor
         ni mogoče upoštevati. Okoliščine so v tem primeru drugačne od tistih, ki so bile razlog za navedeni sodbi. Sodba Union syndicale
         in drugi proti Svetu se je namreč nanašala na vprašanje pristojnosti Sodišča za odločanje o direktni tožbi, ki jo je vložilo
         profesionalno združenje v okviru člena 91 kadrovskih predpisov uradnikov Evropskih skupnosti. Tudi v zadevi Sinochem Heilongjiang
         proti Svetu ni šlo za vprašanje, ali se v fazi postopka tožena stranka še lahko sklicuje na razlog nedopustnosti, temveč za
         vprašanje, ali ima tožeča stranka lastnost pravne osebe v smislu člena 230 ES, glede na to, da so jo institucije Skupnosti
         med upravnim postopkom smatrale za neodvisno pravno entiteto.

      51     Glede tožbenega razloga tožeče stranke, v skladu s katerim člen 48(2) Poslovnika Komisiji prepoveduje, da bi v odgovoru na
         tožbo v zadevi T-107/01 uveljavljala odsotnost lastnosti podjetja v smislu člena 80 PJ, ker ga ni uveljavljala v ugovoru nedopustnosti,
         je treba spomniti, da lahko v smislu člena 113 Poslovnika Sodišče prve stopnje po uradni dolžnosti v vsakem trenutku preizkusi,
         ali so izpolnjene procesne predpostavke javnega reda, med katere po sodni praksi spada pristojnost sodišča Skupnosti, da odloča
         o tožbi (sodbe Sodišča z dne 18. marca 1980, Valsabbia in drugi proti Komisiji, 154/78, 205/78, 206/78, od 226/78 do 228/78,
         263/78 in 264/78, 31/79, 39/79, 83/79 in 85/79, Recueil, str. 907, točka 7, in Sodišča prve stopnje z dne 17. junija 1998
         v zadevi Svenska Journalistförbundet proti Svetu, T-174/95, Recueil, str. II-2289, točka 80). Nadzor Sodišča prve stopnje
         torej ni omejen na ugovore neizpolnitve procesnih predpostavk, ki jih uveljavljajo stranke (sklep Sodišča prve stopnje z dne
         10. julija 2000 v zadevi Comitato organizzatore del convegno internazionale proti Komisiji, T-387/00, Recueil, str. II-3031,
         točka 36).

      52     V tem primeru ugovor nedopustnosti, ki ga uveljavlja Komisija, odpira vprašanje javnega reda, saj zadeva procesno upravičenje
         tožeče stranke kot tudi njen dostop do pravnih sredstev, zato jo lahko v skladu z zgoraj navedeno sodno prakso Sodišče preizkusi
         po uradni dolžnosti (sodba Sodišča prve stopnje z dne 24. oktobra 1997 v zadevi EISA proti Komisiji, T-239/94, Recueil, str. II-1839,
         točka 27).

      53     Glede utemeljenosti tega ugovora nedopustnosti je treba ugotoviti, da člen 33, drugi odstavek, PJ določa, da lahko ,,podjetja
         ali združenja iz člena 48 [PJ]“ v enakih pogojih kot tistih, ki so predvidena v njegovem prvem odstavku, vložijo ničnostno
         tožbo proti posamičnim odločbam in priporočilom, ki jih zadevajo, ali proti splošnim odločbam in priporočilom, glede katerih
         menijo, da je prišlo do zlorabe po organih. V skladu z uveljavljeno sodno prakso so pravni subjekti, pooblaščeni za vložitev
         ničnostne tožbe, v tem členu našteti taksativno, tako da subjekti, ki v njem niso omenjeni, ne morejo veljavno vložiti takšne
         tožbe (sodbi Sodišča z dne 11. julija 1984 v zadevi Commune de Differdange in drugi proti Komisiji, 222/83, Recueil, str. 2889,
         točka 8, in Sodišča prve stopnje z dne 8. julija 2003 v zadevi Verband der freien Rohrwerke in drugi proti Komisiji, T‑374/00,
         Recueil, str. II-2275, točka 33).

      54     Treba je tudi poudariti, da se na podlagi členov 80 PJ in 81 PJ pravila Pogodbe ESPJ uporabljajo le za podjetja, ki opravljajo
         dejavnost proizvodnje na področju premoga in jekla, in da izraza ,,premog“ in ,,jeklo“ pokrivata v tem pogledu samo proizvode,
         naštete v Prilogi I PJ (sodba Sodišča z dne 28. januarja 2003 v zadevi Nemčija proti Komisiji, C-334/99, Recueil, str. I-1139,
         točka 77).

      55     Tožba zaradi nedelovanja na podlagi člena 35 PJ je enako dopustna le, če ima tožeča stranka lastnost podjetja v smislu člena
         80 PJ (sodba Sodišča z dne 14. julija 1961 v zadevi Vloeberghs proti Visoki oblasti, 9/60 in 12/60, Recueil, str. 391, 422).

      56     Res je, da iz sodne prakse Sodišča izhaja, da se ne zahteva, da bi tožeča stranka imela to lastnost v času vložitve tožbe
         (sodba Sodišča z dne 10. januarja 2002 v zadevi Plant in drugi proti Komisiji in South Wales Small Mines, C-480/99 P, Recueil,
         str. I-265, točka 44).

      57     V tej tožbi je Sodišče zavrnilo predlog Komisije za nedopustnost tožbe, ki so jo vložila podjetja, ki so izkoriščala rudnike,
         in ki je temeljila na dejstvu, da niso dokazala, da so v času vložitve tožbe pred sodiščem Skupnosti še vedno opravljala dejavnost
         pridobivanja premoga (točki 37 in 44).

      58     Sodišče je poudarilo, da ni bilo sporno, da so tožeče stranke v času ravnanj, ki so jih izpodbijale v svoji pritožbi, ki jo
         je Komisija zavrnila, imele lastnost podjetja v smislu člena 80 PJ, in razsodilo, da ,,[z]aradi dejstva, da so kasneje izgubile
         to lastnost, ne morejo izgubiti interesa, da se ugotovi kršitev pravil konkurence, katerih posledice so utrpele, ko so imele
         to lastnost, in zaradi katere so imele pravico vložiti pritožbo“ (točka 44).

      59     V tem primeru je nesporno, da je tožeča stranka prenehala s svojo dejavnostjo proizvodnje julija 1993.
      60     Poleg tega njeni pritožbi z dne 9. februarja 2001 in z dne 9. maja 2001 pri Komisiji, na katerih temeljita ta postopka, zadevata
         dajatve, ki niso obstajale ob prenehanju dejavnosti proizvodnje tožeče stranke, ker sta jih uvedla francoska zakona 94-588
         z dne 15. julija 1994 in 99-245 z dne 30. marca 1999.

      61     V teh okoliščinah je treba skleniti, da tožeče stranke ni mogoče šteti za podjetje v smislu člena 80 PJ, tega sklepa pa ne
         more omajati dejstvo, da je ob začetku veljave zakona z dne 15. julija 1994 še vedno imela rudnike.

      62     Ker dajatve, nad katerimi se pritožuje tožeča stranka, izhajajo iz določb, ki so kasnejšega datuma kot prenehanje njene rudarske
         dejavnosti, tožeče stranke niso prizadele posledice domnevnih kršitev Pogodbe ESPJ, ko je še imela lastnost podjetja v smislu
         člena 80 PJ. Torej ravnanja, ki jih je izpodbijala v svojih pritožbah, niso imela nikakršnega učinka na trg premoga in jekla
         Skupnosti.

      63     Drugi argumenti tožeče stranke ne postavljajo pod vprašaj ugotovitve neobstoja lastnosti podjetja tožeče stranke v smislu
         člena 80 PJ.

      64     Glede argumentov tožeče stranke, utemeljenih na dejstvu, da mora Pogodba ESPJ pokriti ves postopek proizvodnje, in na gospodarski
         povezavi med dajatvami, glede katerih je podala pritožbo, ter njeno predhodno dejavnostjo je treba presoditi, da nobeden od
         teh argumentov ne postavi pod vprašaj dejstva, da tožeča stranka, v nasprotju s tem, kar se zahteva v členu 80 PJ v času ravnanj,
         ki jih je izpodbijala v svojih pritožbah, niti v času, ko se je s pritožbo proti dajatvam, ki ji jih je naložila Francoska
         republika, obrnila na Komisijo, ni opravljala dejavnosti proizvodnje na področju premoga in jekla. Ne gre za kršitve, katerih
         posledice naj bi utrpela tožeča stranka, ko je še bila podjetje v smislu člena 80 PJ.

      65     Prav tako ni mogoče upoštevati argumenta tožeče stranke, po katerem bi moralo podjetje uživati sodno varstvo, ki ga ponuja
         pogodba ESPJ, do njenega dejanskega izstopa s trga. Tako kot so večkrat navedla sodišča Skupnosti, sama ne smejo odstopiti
         od sodnega sistema, ki ga vzpostavljajo pogodbe (kar zadeva pravna sredstva, ki jih predvideva pogodba ESPJ, glej podrobneje
         sodbo Sodišča z dne 4. julija 1963 v zadevi Schlieker proti Visoki oblasti, 12/63, Recueil, str. 173, 186, in sodbo Verband
         der freien Rohrwerke in drugi proti Komisiji, točka 53 zgoraj, točka 38).

      66     Če je namreč treba pogoje za vložitev tožbe pred sodiščem Skupnosti razlagati v luči načela učinkovitega pravnega varstva,
         takšna razlaga ne more privesti do neupoštevanja v pogodbi ESPJ izrecno navedenega pogoja, ne da bi prekoračila pristojnosti,
         ki jih daje ta pogodba sodiščem Skupnosti (sklep Sodišča z dne 28. marca 2003 v zadevi Diputación Foral de Alava in drugi
         proti Komisiji, C‑75/02 P, Recueil, str. I-2903, točka 34).

      67     Trditev tožeče stranke glede sodnega varstva pogodbe ESPJ za ves postopek proizvodnje, od vstopa do dejanskega izstopa s trga,
         torej vse do prenehanja podjetja, tudi ni mogoče upravičiti z obstojem predpisov Skupnosti glede pomoči za zaprtje železarskih
         podjetij. Komisija namreč pravilno poudarja, da se zadnji zakonik pomoči železarski industriji (odločba št. 2496/96) nanaša
         na podjetja, ki so še dejavna. Člen 4(2) zgoraj navedene odločbe namreč predvideva, da ,,[j]e mogoče pomoči v korist podjetjem,
         ki dokončno prenehajo s svojo dejavnostjo železarske proizvodnje ESPJ […], šteti kot združljive s skupnim trgom pod pogojem
         […], da so vse do dneva naznanitve zadevne pomoči skladno s členom 6 […] redno proizvajala železarske izdelke ESPJ“. Iz obrazložitve
         te odločbe izhaja, da je cilj odobritve teh pomoči ,,vzpodbujati delno zaprtje naprav ali financirati dokončno prenehanje
         vseh aktivnosti ESPJ manj konkurenčnih podjetij“.

      68     Glede trditve tožeče stranke, po kateri je Sodišče prve stopnje podjetju v stečaju v sodbi Forges de Clabecq proti Komisiji,
         točka 41 zgoraj, priznalo lastnost podjetja v smislu 80 PJ, je treba poudariti, da je zadevna sodba zadevala železarsko podjetje, ki je bilo, ko je Komisija sprejela odločbo o pomočeh
         v njegovo korist, predmet sanacije, da bi se izognilo stečaju in da bi se mu omogočilo nadaljevanje dejavnosti. Odločba Komisije
         v tej zadevi z dne 18. decembra 1996 je bila izdana pred stečajem, ki ga je začel pristojni tribunal de commerce s sodbo z
         dne 3. januarja 1997 (točke od 6 do 11, 18 in 19 iste sodbe). Ta situacija pa je bistveno drugačna od te, ki prevladuje v
         tem primeru.

      69     Glede argumentov tožeče stranke, ki izhajajo iz sodbe ESPJ proti Ferriere Sant’Anna in Busseni, točka 42 zgoraj, je dovolj
         poudariti, da je šlo v teh zadevah za vprašanje, ali se terjatve Visoke oblasti sme ali ne sme vpisati kot privilegirane terjatve
         v stečajne mase določenih podjetij. Torej je treba poudariti, da se te sodbe nanašajo na vprašanje, ki je povsem drugačno
         od predmeta obravnave v tem primeru, in da tožeča stranka ni navedla, zakaj dejstvo, da se te terjatve lahko vpiše v dolgovane
         stečajne mase podjetja v smislu člena 80 PJ, pomeni, da lahko veljavno vloži ničnostno tožbo. Treba je pripomniti, da so zadevne
         terjatve odgovarjale denarnim obveznostim, ki so jih podjetja imela do Visoke oblasti in ki so bile povezane z njihovo dejavnostjo.

      70     Nazadnje je glede Odločbe 96/269 treba ugotoviti, da je odobrila pomoči v korist podjetja, ki je bilo v nasprotju s tožečo
         stranko še dejavno takrat, ko je Komisija sprejela odločbo (glej točko II te odločbe).

      71     V teh okoliščinah je treba zavrniti trditve tožeče stranke, naj se jo šteje kot podjetje v smislu člena 80 PJ.
      72     Iz vsega zgoraj navedenega sledi, da je treba tožbi tožeče stranke zavreči kot nedopustni.
       Stroški
      73     V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Tožeča stranka ni
         uspela, zato se ji v skladu s predlogi tožene stranke naloži plačilo stroškov, vključno s tistimi, ki so nastali v postopku
         za izdajo začasne odredbe.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE PRVE STOPNJE (četrti senat)
      razsodilo:
      1)      Tožbi se zavržeta kot nedopustni.
      2)      Tožeči stranki se naloži plačilo stroškov, vključno s tistimi, ki so nastali v postopku za izdajo začasne odredbe.

               Legal

                Tiili

                Vilaras

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 7. julija 2004.

               Sodni tajnik

                      Predsednik

               H. Jung

                      H. Legal

         * Jezik postopka: francoščina.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 16. decembra 2008. # Miguel Torres, SA proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava besedne znamke Skupnosti MANSO DE VELASCO - Prejšnja besedna nacionalna znamka VELASCO - Relativni razlog za zavrnitev - Verjetnost zmede - Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94. # Zadeva T-259/06.

text:
      Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 16. decembra 2008 – Torres proti UUNT – Navisa Industrial Vinícola Española
            (MANSO DE VELASCO)
      (Zadeva T-259/06)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava besedne znamke Skupnosti MANSO DE VELASCO – Prejšnja besedna nacionalna znamka VELASCO – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94“
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede s prejšnjo znamko (Uredba Sveta (ES) št. 40/94, člen 8(1)(b)) (Glej točki 27 in 73.)
      Predmet

               Tožba zoper odločbo prvega odbora za pritožbe UUNT z dne 29. junija 2006 (zadeva R 865/2005‑1) v zvezi s postopkom z ugovorom
                  med družbama Navisa Industrial Vinícola Española, SA in Miguel Torres, SA.

            Podatki o zadevi

               Prijavitelj znamke Skupnosti:

               Miguel Torres, SA

               Zadevna znamka Skupnosti:

               besedna znamka MANSO DE VELASCO za proizvode iz razreda 33 – prijava št. 2261527

               Imetnik znamke ali znaka, navajanega v postopku z ugovorom:

               Navisa Industrial Vinícola Española, SA

               Znamka ali znak, navajan v postopku z ugovorom:

               španska besedna znamka VELASCO za proizvode iz razreda 33

               Odločba oddelka za ugovore:

               ugoditev ugovoru in zavrnitev prijave

               Odločba odbora za pritožbe:

               zavrnitev pritožbe

      Izrek

                  1)

                  	Tožba se zavrne.

                  2)

                  	Miguel Torres, SA se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 6. novembra 2003.#Kraljevina Nizozemska proti Komisiji Evropskih skupnosti.#Zadeva C-293/00.


Sodba Sodišča z dne 3. aprila 1968. # Firma Molkerei-Zentrale Westfalen/Lippe GmbH proti Hauptzollamt Paderborn. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesfinanzhof - Nemčija. # Zadeva 28-67.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 11. januarja 2001. # Hans Gevaert proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Pritožba - Uradniki. # Zadeva C-389/98 P.


title: Sodba Sodišča (peti senat) z dne 21. januarja 2016.#„Eturas“ UAB in drugi proti Lietuvos Respublikos konkurencijos taryba.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas.#Predhodno odločanje – Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Usklajeno ravnanje – Potovalne agencije, ki uporabljajo skupni informacijski sistem za ponudbe potovanj – Samodejna omejitev stopnje popusta za nakupe potovanj na spletu – Sporočilo skrbnika sistema o navedeni omejitvi – Tihi sporazum, ki ga je mogoče opredeliti kot usklajeno ravnanje – Konstitutivni elementi sporazuma in usklajenega ravnanja – Presoja dokazov in zahtevani dokazni standard – Procesna avtonomija držav članic – Načelo učinkovitosti – Domneva nedolžnosti.#Zadeva C-74/14.

text:
         SODBA SODIŠČA (peti senat)
      21. januar 2016 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Konkurenca — Omejevalni sporazumi — Usklajeno ravnanje — Potovalne agencije, ki uporabljajo skupni informacijski sistem za ponudbe potovanj — Samodejna omejitev stopnje popusta za nakupe potovanj na spletu — Sporočilo skrbnika sistema o navedeni omejitvi — Tihi sporazum, ki ga je mogoče opredeliti kot usklajeno ravnanje — Konstitutivni elementi sporazuma in usklajenega ravnanja — Presoja dokazov in zahtevani dokazni standard — Procesna avtonomija držav članic — Načelo učinkovitosti — Domneva nedolžnosti“
      V zadevi C‑74/14,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (vrhovno upravno sodišče Litve) z odločbo z dne 17. januarja 2014, ki je na Sodišče prispela 10. februarja 2014, v postopku

         „Eturas“ UAB

         „AAA Wrislit“ UAB

         „Baltic Clipper“ UAB

         „Baltic Tours Vilnius“ UAB

         „Daigera“ UAB

         „Ferona“ UAB

         „Freshtravel“ UAB

         „Guliverio kelionės“ UAB

         „Kelionių akademija“ UAB

         „Kelionių gurmanai“ UAB

         „Kelionių laikas“ UAB

         „Litamicus“ UAB

         „Megaturas“ UAB

         „Neoturas“ UAB

         „TopTravel“ UAB

         „Travelonline Baltics“ UAB

         „Vestekspress“ UAB

         „Visveta“ UAB

         „Zigzag Travel“ UAB

         „ZIP Travel“ UAB

      proti

         Lietuvos Respublikos konkurencijos taryba,

      ob udeležbi

         „Aviaeuropa“ UAB,

         „Grand Voyage“ UAB,

         „Kalnų upė“ UAB,

         „Keliautojų klubas“ UAB,

         „Smaragdas travel“ UAB

         „700LT“ UAB,

         „Aljus ir Ko“ UAB,

         „Gustus vitae“ UAB,

         „Tropikai“ UAB,

         „Vipauta“ UAB,

         „Vistus“ UAB,

      SODIŠČE (peti senat),
      v sestavi T. von Danwitz, predsednik četrtega senata v funkciji predsednika petega senata, D. Šváby, A. Rosas, E. Juhász (poročevalec) in C. Vajda, sodniki,
      generalni pravobranilec: M. Szpunar,
      sodni tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 7. maja 2015,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za „AAA Wrislit“ UAB L. Darulienė in T. Blažys, odvetnika,

               —

               za „Baltic Clipper“ UAB J. Petrulionis, L. Šlepaitė in M. Juonys, odvetniki,

               —

               za „Baltic Tours Vilnius“ UAB in „Kelionių laikas“ UAB P. Koverovas in R. Moisejevas, odvetnika,

               —

               za „Guliverio kelionės“ UAB M. Juonys in L. Šlepaitė, odvetnika,

               —

               za „Kelionių akademija“ UAB in „Travelonline Baltics“ UAB L. Darulienė, odvetnik,

               —

               za „Megaturas“ UAB E. Kisielius, odvetnik,

               —

               za „Vestekspress“ UAB L. Darulienė, R. Moisejevas in P. Koverovas, odvetniki,

               —

               za „Visveta“ UAB T. Blažys, odvetnik,

               —

               za Lietuvos Respublikos konkurencijos taryba E. Pažėraitė in S. Tolušytė, agentki,

               —

               za „Keliautojų klubas“ UAB E. Burgis in I. Sodeikaitė, odvetnika,

               —

               za litovsko vlado D. Kriaučiūnas, K. Dieninis in J. Nasutavičienė, agenti,

               —

               za avstrijsko vlado C. Pesendorfer, agentka,

               —

               za Evropsko komisijo A. Biolan, V. Bottka in A. Steiblytė, agenti,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 16. julija 2015
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 101 PDEU.

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbami „Eturas“ UAB (v nadaljevanju: Eturas), „AAA Wrislit“ UAB, „Baltic Clipper“ UAB, „Baltic Tours Vilnius“ UAB, „Daigera“ UAB, „Ferona“ UAB, „Freshtravel“ UAB, „Guliverio Kelionėès“ UAB, „Kelionių akademija“ UAB, „Kelionių gurmanai“ UAB, „Kelionių laikas“ UAB, „Litamicus“ UAB, „Megaturas“ UAB, „Neoturas“ UAB, „Top Travel“ UAB, „Travelonline Baltics“ UAB, „Vestekspress“, UAB, „Visveta“ UAB, „Zigzag Travel“ UAB in „ZIP Travel“ UAB, ki so potovalne agencije, na eni strani ter Lietuvos Respublikos konkurencijos taryba (svet za konkurenco Republike Litve, v nadaljevanju: svet za konkurenco) na drugi strani zaradi odločbe, s katero je zadnjenavedeni tem potovalnim agencijam naložil plačilo glob zaradi vzpostavitve protikonkurenčnega ravnanja in sodelovanja v njem.

         Pravni okvir

               3

               V uvodni izjavi 5 Uredbe Sveta (ES) št. 1/2003 z dne 16. decembra 2002 o izvajanju pravil konkurence iz členov [101] in [102] Pogodbe [DEU] (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 2, str. 205) je navedeno:

               4

               Člen 2 te uredbe, naslovljen „Dokazno breme“, določa:
               „V vseh nacionalnih postopkih ali postopkih Skupnosti za uporabo členov [101] in [102] Pogodbe kršitve iz člena [101(1) ] ali člena [102] Pogodbe dokazuje stranka ali organ, ki kršitev domneva. Podjetje ali podjetniška združenje, ki uveljavlja ugodnost iz člena [101(3)] Pogodbe, nosi dokazno breme, da so pogoji iz navedenega odstavka izpolnjeni.“

         Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje

               5

               Iz predložitvene odločbe izhaja, da je družba Eturas imetnica izključnih pravic spletnega programa E-TURAS in tudi njegova skrbnica.

               6

               Ta program je skupni sistem za spletno rezervacijo potovanj. Potovalnim agencijam, ki so pri družbi Eturas s pogodbo pridobile licenco za njegovo uporabo, omogoča, da na svojem spletnem mestu ponujajo prodajo potovanj po enotnem načinu rezervacije, ki ga je določila družba Eturas. Zgoraj navedena licenčna pogodba družbe Eturas ne vsebuje določil, na podlagi katerih bi lahko skrbnik spreminjal cene, ki so jih potovalne agencije, ki uporabljajo navedeni sistem, določile za svoje storitve.

               7

               Vsaka potovalna agencija ima v programu E-TURAS osebni elektronski račun, s katerim se lahko poveže z uporabo gesla, ki ji je bil dodeljen ob sklenitvi licenčne pogodbe. V tem računu imajo potovalne agencije dostop do pošte rezervacijskega sistema E-TURAS, ki deluje kot elektronska pošta. S to pošto poslana poročila se berejo kot elektronska sporočila, zato jih mora naslovnik, da jih lahko prebere, prej odpreti.

               8

               Leta 2010 je svet za konkurenco na podlagi informacij, ki mu jih je posredovala ena od agencij uporabnic rezervacijskega sistema E‑TURAS, v skladu s katerimi naj bi potovalne agencije med sabo usklajevale popuste na potovanja, ki se prodajajo prek tega sistema, začel preiskavo.

               9

               V tej preiskavi je bi bilo ugotovljeno, da je direktor družbe Eturas več potovalnim agencijam, vsekakor pa vsaj eni od njih, poslal elektronsko sporočilo z naslovom „Glasovanje“, s katerim je naslovnike pozval, naj glasujejo o znižanju stopnje popusta na spletu s 4 % na od 1 do 3 %.

               10

               Skrbnica programa E-TURAS je 27. avgusta 2009 ob 12.20 prek interne pošte tega programa vsaj dvema od zadevnih potovalnih agencij poslala sporočilo z naslovom „Sporočilo o znižanju popusta za spletne rezervacije potovanj na od 0 do 3 %“ (v nadaljevanju: sporočilo iz postopka v glavni stvari), v katerem je bilo navedeno:

               11

               Po 27. avgustu 2009 so bila na spletnih mestih osmih potovalnih agencij objavljena oglaševalska sporočila o triodstotnem popustu potovanja iz ponudbe. Pri rezervaciji se je odprlo okno z obvestilom o triodstotnem popustu na zbrano potovanje.

               12

               V preiskavi sveta za konkurenco je bilo ugotovljeno, da so morale zadevne potovalne agencije – čeprav so svojim strankam še vedno lahko ponudile popuste, višje od 3 % – zaradi tehničnih sprememb programa E-TURAS po sporočilu iz postopka v glavni stvari za priznanje takega popusta izpolniti dodatne tehnične formalnosti.

               13

               Svet za konkurenco je v odločbi z dne 7. junija 2012 ugotovil, da so 30 potovalnih agencij in družba Eturas med 27. avgustom 2009 in koncem marca 2010 sodelovale pri protikonkurenčnem ravnanju v zvezi s popusti za rezervacije prek programa E-TURAS.

               14

               V skladu s to odločbo se je protikonkurenčno ravnanje začelo na dan, ko se je sporočilo iz postopka v glavni stvari o znižanju stopnje popustov pojavilo v rezervacijskem sistemu E-TURAS in ko je bilo v okviru uporabe tega sistema vzpostavljeno samodejno omejevanje te stopnje.

               15

               Svet za konkurenco je menil, da so potovalne agencije, ki so uporabljale rezervacijski sistem E-TURAS v zadevnem obdobju in ki niso izrazile nasprotovanja, odgovorne za kršitev pravil o konkurenci, saj so lahko razumno sklepale, da tudi preostali uporabniki tega sistema svoje popuste omejujejo na največ 3 %. Iz tega je sklepal, da so te agencije druga drugo obvestile o stopnji popusta, ki so ga nameravale uporabiti v prihodnosti, in so tako posredno – z implicitno ali tiho privolitvijo – izrazile skupno strinjanje z ravnanjem na upoštevnem trgu. Na podlagi tega je sklenil, da je treba ravnanje navedenih agencij na upoštevnem trgu opredeliti kot usklajeno ravnanje, in ugotovil, da je družba Eturas, čeprav na upoštevnem trgu ni bila dejavna, to ravnanje omogočila.

               16

               Svet za konkurenco je zato družbo Eturas in zadevne potovalne agencije spoznal za odgovorne, zlasti za kršitev člena 101(1) PDEU, in jim naložil globe. Potovalni agenciji, ki je svet za konkurenco obvestila o tej o kršitvi, je bila na podlagi programa prizanesljivosti odobrena imuniteta pred globo.

               17

               Pritožnice iz postopka v glavni stvari so pri Vilniaus apygardos administracinis teismas (okrožno upravno sodišče v Vilni) izpodbijale odločbo sveta za konkurenco. Navedeno sodišče je s sodbo z dne 8. aprila 2013 delno ugodilo tožbam in znižalo naložene globe.

               18

               Pritožnice iz postopka v glavni stvari in urad za konkurenco so se zoper to sodbo pritožili pri Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (vrhovno upravno sodišče Litve).

               19

               Pritožnice iz postopka v glavni stvari trdijo, da niso ravnale usklajeno v smislu člena 101(1) PDEU ali ustreznih določb nacionalnega prava. Trdijo, da jih ni mogoče šteti za odgovorne za enostranska ravnanja družbe Eturas. Nekatere od pritožnic trdijo, da niso prejele ali prebrale sporočila iz postopka v glavni stvari, saj je uporaba programa E‑TURAS zanje pomenila le neznaten delež prometa, in niso bile pozorne na spremembe tega programa. Navajajo, da so informacijski sistem uporabljale tudi po tehnični vzpostavitvi omejitve popustov, saj takrat ni bilo drugega informacijskega sistema, razvoj lastnega sistema pa bi bil predrag. Nazadnje trdijo, da popusti načeloma niso bili omejeni, saj so potovalne agencije ohranile možnost, da strankam za njihovo zvestobo priznajo dodatne posamične popuste.

               20

               Svet za konkurenco trdi, da je rezervacijski sistem E-TURAS pritožnicam iz postopka v glavni stvari omogočal usklajevanje njihovih dejanj in zaradi njega ni bilo več treba sklicevati sestankov. V zvezi s tem trdi, prvič, da so navedene pritožnice zaradi uporabe tega sistema tudi brez neposrednega stika lahko dosegle „soglasje volj“ o omejitvah popustov, in drugič, da pomeni neobstoj nasprotovanja omejitvi popustov tiho privolitev vanjo. Navaja, da je navedeni sistem deloval pod enotnimi pogoji in je bil zlahka prepoznaven na spletnih mestih zadevnih potovalnih agencij, na katerih so bile objavljene informacije o veljavnih popustih. Potovalne agencije naj ne bi nasprotovale omejitvi popustov in naj bi torej druga drugi jasno dale vedeti, da uporabljajo popuste po omejeni stopnji, s čimer so odpravile vsakršno negotovost v zvezi s stopnjami popustov. Svet za konkurenco meni, da bi morale pritožnice iz postopka v glavni stvari ravnati preudarno in odgovorno in da ne bi smele prezreti sporočil o instrumentih, uporabljenih v okviru njihove gospodarske dejavnosti, ter nanje ne biti pozorne.

               21

               Predložitveno sodišče se sprašuje o razlagi člena 101(1) PDEU in zlasti o razdelitvi dokaznega bremena za namene uporabe te določbe. Dvomi namreč o obstoju zadostnih meril, na podlagi katerih bi se lahko v obravnavanem primeru ugotovilo sodelovanje zadevnih potovalnih agencij v horizontalno usklajenem ravnanju.

               22

               Predložitveno sodišče v zvezi s tem poudarja, da je v tem primeru glavni dokaz za utemeljitev obsodbe domneva, da so zadevne agencije prebrale ali bi morale prebrati sporočilo iz postopka v glavni stvari in da bi morale razumeti celoto vseh prispevkov iz odločitve o omejitvi stopenj popustov na potovanja iz ponudbe. V zvezi s tem navaja, da v okviru pregona kršitev s področja konkurenčnega prava velja domneva nedolžnosti, in izraža dvome o možnosti obsodbe zadevnih potovalnih agencij le na podlagi prve domneve, zlasti ker nekatere med njimi trdijo, da za sporočilo iz postopka v glavni stvari niso vedele, druge pa so svoje prvo potovanje prodale šele po tem, ko so bile tehnične spremembe izvedene, ali pa prek rezervacijskega sistema E-TURAS sploh še niso opravile prodaje.

               23

               Predložitveno sodišče hkrati priznava, da so potovalne agencije, ki so uporabljale rezervacijski sistem E-TURAS, vedele ali bi morale vedeti, da ta sistem uporabljajo tudi njihovi konkurenti, zaradi česar je mogoče šteti, da so bile navedene agencije previdne in skrbne ter zato niso mogle prezreti prejetih sporočil. V zvezi s tem predložitveno sodišče trdi, da so nekatere agencije, ki jih je svet za konkurenco obsodil, priznale, da so vedele za vsebino sporočila iz postopka v glavni stvari.

               24

               Predložitveno sodišče torej želi ugotoviti, ali je lahko v okoliščinah zadeve, o kateri mora odločiti, že zgolj pošiljanje sporočila o omejitvi stopnje popustov zadosten dokaz za potrditev ali domnevo, da so gospodarski subjekti, ki so uporabljali rezervacijski sistem E-TURAS, vedeli ali bi morali vedeti za to omejitev, ne glede na to, da nekateri od njih trdijo, da o omejitvi niso nič vedeli, da nekateri niso spremenili dejansko uporabljene stopnje popusta in da nekateri v upoštevnem obdobju prek tega sistema sploh niso prodali nobenega potovanja.

               25

               V teh okoliščinah je Vyriausiasis administracinis teismas (vrhovno upravno sodišče Litve) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

                        „1.

                        Ali je treba člen 101(1) Pogodbe o delovanju Evropske unije razlagati tako, da se lahko v položaju, v katerem gospodarski subjekti sodelujejo v skupnem informacijskem sistemu, kakršen je opisan v tej zadevi, in v katerem je svet za konkurenco dokazal, da sta bila v ta sistem vnesena sistemsko sporočilo o omejitvi popustov in tehnična omejitev računalniškega vnosa stopnje popusta, domneva, da so ti gospodarski subjekti vedeli ali bi morali vedeti za posredovano sporočilo ter da so s tem, da niso nasprotovali uvedbi omejitve popustov, vanjo tiho privolili, zaradi česar jih je mogoče šteti za odgovorne za usklajeno ravnanje v smislu člena 101(1) PDEU?

                        2.

                        Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen, katere dejavnike bi bilo treba upoštevati pri ugotavljanju, ali so gospodarski subjekti, ki so sodelovali v skupnem računalniškem informacijskem sistemu, v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, usklajeno ravnali v smislu člena 101(1) PDEU?“

         Vprašanji za predhodno odločanje

               26

               Predložitveno sodišče s tema vprašanjema, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 101(1) PDEU razlagati tako, da – kadar skrbnik informacijskega sistema, ki potovalnim agencijam omogoča prodajo potovanj na njihovem spletnem mestu po enotnem načinu rezervacije, tem gospodarskim subjektom po osebni elektronski pošti pošlje sporočilo, s katerim jih obvesti, da bodo popusti za proizvode, ki se prodajajo prek tega sistema, odslej omejeni in da bodo po posredovanju tega sporočila v zadevni sistem vnesene tehnične spremembe, potrebne za izvajanje tega ukrepa – se lahko za te gospodarske subjekte šteje, da so vedeli ali bi morali vedeti za navedeno sporočilo in da so v primeru neobstoja vsakršnega nasprotovanja takemu ravnanju sodelovali pri usklajenem ravnanju v smislu navedene določbe.

               27

               Najprej je treba opozoriti na sodno prakso Sodišča, v skladu s katero mora vsak gospodarski subjekt avtonomno določiti politiko, ki jo bo uresničeval na skupnem trgu. Taka zahteva po samostojnosti nasprotuje vsakemu neposrednemu ali posrednemu stiku med temi subjekti, ki bi bodisi vplival na ravnanje konkurenta na trgu ali bodisi takemu konkurentu razkril ravnanje na trgu, za katero se je podjetje odločilo ali ki se namerava izvajati, kadar imajo ti stiki za cilj ali končno posledico vzpostavitev konkurenčnih razmer, ki ne ustrezajo običajnim razmeram na zadevnem trgu (glej v tem smislu sodbo T‑Mobile Netherlands in drugi, C‑8/08, EU:C:2009:343, točki 32 in 33 in navedena sodna praksa).

               28

               Sodišče je tudi že presodilo, da se opustitveni načini udeležbe pri kršitvi – kot je prisotnost podjetja na sestankih, na katerih so bili sklenjeni sporazumi s protikonkurenčnim ciljem, ne da bi temu očitno nasprotovalo – razlagajo kot sostorilstvo, ki povzroči njegovo odgovornost v okviru člena 101 PDEU, ker je posledica tihega odobravanja nezakonite pobude brez javnega distanciranja od njene vsebine ali brez njene prijave upravnim organom spodbujanje nadaljevanja kršitve, zaradi česar je oteženo njeno odkritje (glej v tem smislu sodbo AC-Treuhand/Komisija, C‑194/14 P, EU:C:2015:717, točka 31 in navedena sodna praksa).

               29

               Najprej, ker si predložitveno sodišče postavlja vprašanje, ali je posredovanje sporočila, kakršno je sporočilo iz postopka v glavni stvari, mogoče šteti za zadosten dokaz za ugotovitev, da so subjekti, ki so uporabljali sistem, vedeli ali bi morali vedeti o njegovi vsebini, je treba spomniti, da v skladu s členom 2 Uredbe št. 1/2003 v vseh nacionalnih postopkih za uporabo člena 101 PDEU nosi breme dokazovanja kršitve člena 101(1) PDEU stranka ali organ, ki zatrjuje kršitev.

               30

               Čeprav člen 2 Uredbe št. 1/2003 izrecno ureja dodelitev dokaznega bremena, pa ta uredba ne vsebuje določb o bolj natančnih postopkovnih vidikih. Tako navedena uredba med drugim ne vsebuje določb o načelih presoje dokazov in zahtevanega dokaznega standarda v okviru nacionalnega postopka za uporabo člena 101 PDEU.

               31

               Ta ugotovitev je podprta tudi z uvodno izjavo 5 Uredbe št. 1/2003, ki izrecno določa, da ta uredba ne vpliva na dokazna pravila o dokaznem standardu.

               32

               Vendar iz ustaljene sodne prakse izhaja, da kadar neko področje ni urejeno s predpisi Unije, mora ta pravila na podlagi načela procesne avtonomije določiti vsaka država članica v svojem notranjem pravnem redu, vendar le če niso manj ugodna od tistih, ki veljajo za primerljive položaje, za katere velja nacionalno pravo (načelo enakovrednosti), in če z njimi ni praktično onemogočeno ali preveč oteženo izvrševanje pravic, ki jih priznava pravo Unije (načelo učinkovitosti) (glej v tem smislu sodbi VEBIC, C‑439/08, EU:C:2010:739, točka 63, in Nike European Operations Netherlands, C‑310/14, EU:C:2015:690, točka 28 in navedena sodna praksa).

               33

               Sodišče je sicer razsodilo, da izhaja domneva vzročnosti med usklajevanjem in ravnanjem na trgu podjetij, ki so udeležena pri usklajevanju, v skladu s katero navedena podjetja, ki so še naprej dejavna na trgu, upoštevajo informacije, ki so jih izmenjala s konkurenti, iz člena 101(1) PDEU in je zato sestavni del prava Unije, ki ga nacionalno sodišče mora uporabiti (glej v tem smislu sodbo T-Mobile Netherlands in drugi, C‑8/08, EU:C:2009:343, točke od 51 do 53).

               34

               Vendar v nasprotju s to domnevo odgovor na vprašanje, ali je posredovanje sporočila, kakršno je to iz postopka v glavni stvari, ob upoštevanju vseh okoliščin, s katerimi je seznanjeno predložitveno sodišče, mogoče šteti za zadosten dokaz za ugotovitev, da so naslovniki vedeli ali bi morali vedeti za njegovo vsebino, ne izhaja iz pojma „usklajeno ravnanje“ in z njim ni neločljivo povezan. Tako vprašanje je namreč treba šteti za vprašanje, ki se nanaša na presojo dokazov in zahtevani dokazni standard, zaradi česar v skladu z načelom procesne avtonomije in ob spoštovanju načel procesne enakovrednosti in učinkovitosti spada na področje nacionalnega prava.

               35

               Vendar v skladu z načelom učinkovitosti nacionalna pravila o presoji dokazov in dokaznem standardu ne smejo onemogočati ali čezmerno oteževati izvajanja prava Unije in zlasti ne smejo vplivati na učinkovito uporabo členov 101 PDEU in 102 PDEU (glej v tem smislu sodbo Pfleiderer, C‑360/09, EU:C:2011:389, točka 24).

               36

               V zvezi s tem je treba spomniti, da je v skladu s sodno prakso Sodišča na obstoj usklajenega ravnanja ali sporazuma večinoma mogoče sklepati iz več naključij in indicev, ki lahko, če se obravnavajo skupaj in če ni drugih verjetnih pojasnil, pomenijo dokaz o kršitvi konkurenčnih pravil (glej v tem smislu sodbo Total Marketing Services/Komisija, C‑634/13 P, EU:C:2015:614, točka 26 in navedena sodna praksa).

               37

               Zato se lahko v skladu z načelom učinkovitosti dokaz o kršitvi konkurenčnega prava Unije zagotovi ne le z neposrednimi dokazi, ampak tudi z indici, če so ti objektivni in skladni.

               38

               Če predložitveno sodišče ob upoštevanju domneve nedolžnosti dvomi o možnosti ugotovitve, da so potovalne agencije vedele ali bi morale vedeti za sporočilo iz postopka v glavni stvari, je treba spomniti, da je to načelo splošno načelo prava Unije, ki je zdaj določeno v členu 48(1) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (glej v tem smislu sodbo E.ON Energie/Komisija, C‑89/11 P, EU:C:2012:738, točka 72), ki ga morajo države članice spoštovati pri izvajanju konkurenčnega prava Unije (glej v tem smislu sodbi VEBIC, C‑439/08, EU:C:2010:739, točka 63, in N., C‑604/12, EU:C:2014:302, točka 41).

               39

               Domneva nedolžnosti nasprotuje temu, da predložitveno sodišče zgolj na podlagi posredovanja sporočila iz postopka v glavni stvari sklepa, da so zadevne potovalne agencije vedele za njegovo vsebino.

               40

               Vendar domneva nedolžnosti ne nasprotuje temu, da predložitveno sodišče meni, da je mogoče na podlagi posredovanja sporočila iz postopka v glavni stvari ob upoštevanju preostalih objektivnih in skladnih indicev utemeljiti domnevo, da so potovalne agencije iz postopka v glavni stvari vedele za njegovo vsebino od dneva, ko je bilo to sporočilo poslano, če lahko te agencije to domnevo izpodbijejo.

               41

               Za to izpodbojnost predložitveno sodišče ne sme postaviti pretiranih ali nerealnih zahtev. Potovalne agencije iz postopka v glavni stvari morajo imeti možnost izpodbiti domnevo, da so vedele za vsebino sporočila iz postopka v glavni stvari od datuma, ko je bilo to sporočilo poslano, na primer z dokazom, da tega sporočila niso prejele ali da zadevne rubrike niso preverile ali da so jo preverile šele nekaj časa po tem, ko je bilo sporočilo poslano.

               42

               Drugič, kar zadeva sodelovanje zadevnih potovalnih agencij pri usklajenem ravnanju v smislu člena 101(1) PDEU, je treba najprej spomniti, da na podlagi te določbe pojem „usklajeno ravnanje“ poleg usklajevanja med zadevnimi podjetji zajema temu usklajevanju ustrezno ravnanje na trgu in dejansko vzročno zvezo med tema elementoma (sodba Dole Food in Dole Fresh Fruit Europe/Komisija, C‑286/13 P, EU:C:2015:184, točka 126 in navedena sodna praksa).

               43

               Dalje je treba ugotoviti, da je za zadevo iz postopka v glavni stvari, kakor izhaja iz trditev predložitvenega sodišča, značilno, da je skrbnik zadevnega informacijskega sistema potovalnim agencijam, ki so uporabljale ta sistem, poslal sporočilo, s katerim se je skušalo doseči skupno protikonkurenčno ravnanje, to sporočilo pa se je lahko prebralo le v rubriki „informativna sporočila“ v zadevnem informacijskem sistemu in na katerega te agencije niso izrecno odgovorile. Po tem, ko je bilo to sporočilo poslano, je bila uvedena tehnična omejitev, ki je popuste za rezervacije v sistemu omejila na 3 %. Čeprav ta omejitev zadevnim potovalnim agencijam ni preprečila možnosti, da svojim strankam podelijo višji popust od 3 %, je bilo zaradi nje vseeno treba opraviti več dodatnih tehničnih formalnosti za njegovo zagotovitev.

               44

               Iz teh okoliščin je mogoče sklepati na uskladitev med potovalnimi agencijami, ki so vedele za vsebino sporočila iz postopka v glavni stvari, zato je zanje mogoče šteti, da so tiho privolile v tako skupno protikonkurenčno ravnanje, če sta izpolnjena dva konstitutivna elementa usklajenega ravnanja, navedena v točki 42 te sodbe. Na podlagi presoje dokazov predložitvenega sodišča je mogoče za potovalno agencijo šteti, da je sodelovala v tem usklajevanju od trenutka, ko je izvedela za to vsebino.

               45

               Nasprotno pa, če ni mogoče dokazati, da je potovalna agencija vedela za to sporočilo, na njeno sodelovanje v usklajevanju ni mogoče sklepati le zaradi obstoja tehnične omejitve, vnesene v sistem iz postopka v glavni stvari, če to ni podprto z drugimi objektivnimi in skladnimi indici, da je tiho privolila v protikonkurenčno ravnanje.

               46

               Tretjič, ugotoviti je treba, da lahko potovalna agencija domnevo, da je sodelovala v usklajenem ravnanju, ovrže s tem, da dokaže, da se je od tega ravnanja javno distancirala ali da ga je naznanila upravnim organom. Poleg tega v skladu s sodno prakso Sodišča v takem primeru, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari, v katerem ne gre za tajni sestanek, javno distanciranje ali naznanitev upravnim organom nista edina načina, da podjetje ovrže domneve o svojem sodelovanju pri kršitvi, ampak je mogoče v ta namen predložiti tudi druge dokaze (glej v tem smislu sodbo Total Marketing Services/Komisija, C‑634/13 P, EU:C:2015:614, točki 23 in 24).

               47

               Kar zadeva obravnavo vprašanja, ali so se zadevne potovalne agencije javno distancirale od usklajevanja iz postopka v glavni stvari, je treba ugotoviti, da v posebnih okoliščinah, kakršne so te iz postopka v glavni stvari, ni mogoče zahtevati, da potovalna agencija poda izjavo, s katero se želi distancirati, pri vseh konkurentih, ki so bili naslovniki sporočila iz postopka v glavni stvari, saj taka agencija teh naslovnikov dejansko ne more poznati.

               48

               V teh okoliščinah lahko predložitveno sodišče šteje, da jasno in izrecno nasprotovanje pri skrbniku programa E-TURAS zadošča za ovrženje navedene domneve.

               49

               V zvezi z možnostjo ovreči domnevo sodelovanja pri usklajenem ravnanju z drugimi dokazi, kot sta javno distanciranje ali naznanitev upravnim organom, je treba ugotoviti, da je mogoče v takih okoliščinah, kakršne so te iz postopka v glavni stvari, domnevo vzročne zveze med sodelovanjem in ravnanjem podjetij, ki so sodelovala v njem, na trgu, navedeno v točki 33 te sodbe, ovreči z dokazom sistematične uporabe popusta, ki presega zadevno omejitev.

               50

               Na podlagi navedenih ugotovitev je treba na postavljeni vprašanji odgovoriti, da:

                        —

                        je treba člen 101(1) PDEU razlagati tako, da – kadar skrbnik informacijskega sistema, ki potovalnim agencijam omogoča prodajajo potovanj na njihovem spletnem mestu po enotnem načinu rezervacije, tem gospodarskim subjektom prek osebne elektronske pošte pošlje sporočilo, s katerim jih obvesti, da bodo popusti za proizvode, ki se prodajajo prek tega sistema, odslej omejeni in da bodo po posredovanju tega sporočila v zadevni sistem vnesene tehnične spremembe, potrebne za izvajanje tega ukrepa – se lahko za te gospodarske subjekte šteje, da so od trenutka, ko so izvedeli za sporočilo, ki ga je poslal skrbnik sistema, sodelovali pri usklajenem ravnanju v smislu navedene določbe, če se od tega ravnanja niso javno distancirali, če tega ravnanja niso naznanili upravnim organom ali če niso predložili drugih dokazov za ovrženje te domneve, kot na primer dokaza o sistematični uporabi popusta, ki presega zadevno omejitev;

                        —

                        mora predložitveno sodišče na podlagi nacionalnih določb o presoji dokazov in dokaznem standardu preučiti, ali je mogoče – ob upoštevanju vseh okoliščin, s katerimi razpolaga – posredovanje sporočila, kakršno je to iz postopka v glavni stvari, šteti za zadosten dokaz za ugotovitev, da so njegovi naslovniki vedeli za njegovo vsebino. Domneva nedolžnosti nasprotuje temu, da bi predložitveno sodišče zgolj posredovanje tega sporočila štelo za zadosten dokaz za ugotovitev, da so njegovi naslovniki vedeli ali bi morali vedeti za njegovo vsebino.

         Stroški

               51

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:

                     Člen 101(1) PDEU je treba razlagati tako, da – kadar skrbnik informacijskega sistema, ki potovalnim agencijam omogoča prodajajo potovanj na njihovem spletnem mestu po enotnem načinu rezervacije, tem gospodarskim subjektom prek osebne elektronske pošte pošlje sporočilo, s katerim jih obvesti, da bodo popusti za proizvode, ki se prodajajo prek tega sistema, odslej omejeni in da bodo po posredovanju tega sporočila v zadevni sistem vnesene tehnične spremembe, potrebne za izvajanje tega ukrepa – se lahko za te gospodarske subjekte šteje, da so od trenutka, ko so izvedeli za sporočilo, ki ga je poslal skrbnik sistema, sodelovali pri usklajenem ravnanju v smislu navedene določbe, če se od tega ravnanja niso javno distancirali, če tega ravnanja niso naznanili upravnim organom ali če niso predložili drugih dokazov za ovrženje te domneve, kot na primer dokaz sistematične uporabe popusta, ki presega zadevno omejitev.

                     Predložitveno sodišče mora na podlagi nacionalnih določb o presoji dokazov in dokaznem standardu preučiti, ali je mogoče – ob upoštevanju vseh okoliščin, s katerimi je seznanjeno – posredovanje sporočila, kakršno je to iz postopka v glavni stvari, šteti za zadosten dokaz za ugotovitev, da so njegovi naslovniki vedeli za njegovo vsebino. Domneva nedolžnosti nasprotuje temu, da bi predložitveno sodišče zgolj posredovanje tega sporočila štelo za zadosten dokaz za ugotovitev, da so njegovi naslovniki vedeli ali bi morali vedeti za njegovo vsebino.

                     Podpisi

            (
            *1
         )   Jezik postopka: litovščina.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 15. januarja 2009.#K-1 sp. z o.o. proti Dyrektor Izby Skarbowej w Bydgoszczy.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Naczelny Sąd Administracyjny - Poljska.#DDV - Nepravilnosti pri napovedi zavezanca za DDV - Dodatni davek.#Zadeva C-502/07.

text:
      Zadeva C-502/07
      K-1 sp. z o.o.
      proti
      Dyrektor Izby Skarbowej w Bydgoszczy
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo
      Naczelny Sąd Administracyjny)
      „DDV – Nepravilnosti pri napovedi davčnega zavezanca – Dodatni davek“
      Povzetek sodbe
      1.        Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Predpisi, ki določajo
            upravno sankcijo, ki jo je mogoče naložiti zavezancem za davek na dodano vrednost, kot je „dodatni davčni dolg“, kot ga določajo
            poljski predpisi
      (Direktivi Sveta 67/227, člen 2, prvi in drugi odstavek, ter 77/388, člena 2 in 10(1)(a) in (2))
      2.        Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Direktiva 77/388 – Nacionalni
            ukrepi, ki odstopajo
      (Direktiva Sveta 77/388, člen 27(1))
      3.        Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Prepoved pobiranja drugih
            nacionalnih davkov, ki imajo naravo prometnih davkov
      (Direktiva Sveta 77/388, člen 33)
      1.        Skupni sistem davka na dodano vrednost, kot je bil opredeljen v členu 2, prvi in drugi odstavek, Prve direktive 67/227 o usklajevanju
         zakonodaje držav članic o prometnih davkih ter v členih 2 in 10(1)(a) in (2) Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje
         držav članic o prometnih davkih, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2004/66, ne nasprotuje temu, da država članica v svojih
         predpisih določi upravno sankcijo, ki jo je mogoče naložiti zavezancem za davek na dodano vrednost, kot je „dodatni davčni
         dolg“, določen v poljski zakonodaji, ki ga je treba poravnati, če se ugotovi, da je davčni zavezanec v oddani davčni napovedi
         izkazal znesek razlike davka na dodano vrednost, ki mu mora biti povrnjen, oziroma vstopnega davka, ki mu mora biti povrnjen,
         ki je višji od zneska dolgovanega davka.

      Tak „dodaten davčni dolg“ teh značilnosti davka na dodano vrednost nima, ker ni katerakoli transakcija, temveč napaka v napovedi,
         njegov znesek pa ni sorazmeren ceni, ki je bila zaračunana davčnemu zavezancu. Dejansko ne gre za davek, temveč za upravno
         sankcijo, ki se naloži po tem, ko se ugotovi, da je davčni zavezanec izkazal znesek vnaprej plačanega vstopnega davka na dodano
         vrednost, ki je višji od zneska dolgovanega davka.

      Vendar načelo skupnega sistema davka na dodano vrednost ne nasprotuje temu, da države članice sprejmejo ukrepe za sankcioniranje
         nepravilnosti, nastalih pri napovedi dolgovanega zneska davka. Nasprotno, člen 22(8) Šeste direktive določa, da lahko države
         članice določijo druge obveznosti, za katere menijo, da so potrebne za zagotovitev pravilnega zaračunavanja davka.

      (Glej točke od 18 do 21 in točko 1 izreka.)
      2.        Določbe o davku na dodano vrednost – ki določajo upravno sankcijo, ki se lahko naloži po tem, ko se ugotovi, da so davčni
         zavezanci izkazali znesek razlike, ki mu mora biti povrnjena ali preplačanega vstopnega davka, ki je dolgovan – niso „posebni
         ukrepi, ki odstopajo“, za preprečevanje nekaterih vrst davčnih utaj ali izogibanja davkom v smislu člena 27(1) Šeste direktive
         77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih.

      Takšna upravna sankcija ne spada na področje uporabe tega člena 27(1), temveč pomeni ukrep, na katerega se nanaša člen 22(8)
         Šeste direktive, na podlagi katerega lahko države članice naložijo še druge obveznosti, za katere menijo, da so potrebne za
         pravilno odmero in pobiranje davka ter preprečevanje goljufij.

      (Glej točke od 23 do 25 in točko 2 izreka.)
      3.        Člen 33 Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih, kakor je bila spremenjena, ne nasprotuje
         ohranjanju določb, kot so tiste v poljskem zakonu o davku na blago in storitve, ki določajo upravno sankcijo, ki se lahko
         naloži po tem, ko se ugotovi, da so davčni zavezanci izkazali znesek razlike, ki jim mora biti povrnjena oziroma vstopnega
         davka, ki jim mora biti povrnjen, ki je višji od zneska dolgovanega davka, ker te določbe ne uvajajo davkov, dajatev ali pristojbin.

      (Glej točki 28 in 29 ter točko 3 izreka.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 15. januarja 2009(*)

      „DDV – Nepravilnosti pri napovedi zavezanca za DDV – Dodatni davek“
      V zadevi C‑502/07,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Naczelny Sąd Administracyjny
         (Poljska) z odločbo z dne 31. oktobra 2007, ki je prispela na Sodišče 16. novembra 2007, v postopku

      K-1 sp. z o.o.
      proti
      Dyrektor Izby Skarbowej w Bydgoszczy,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata, J.‑C. Bonichot (poročevalec), K. Schiemann, J. Makarczyk, sodniki, in C.
         Toader, sodnica,

      generalni pravobranilec: J. Mazák,
      sodna tajnica: K. Sztranc-Sławiczek, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 20. novembra 2008,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za K-1 sp. z o.o. M. Łukasik in M. Złotopolska-Nowak, radcy prawni,
      –        za poljsko vlado M. Dowgielewicz, M. Jarosz in A. Rutkowska, zastopniki,
      –        za grško vlado S. Spyropoulos, I. Bakopoulos in M. Tassopoulou, zastopniki,
      –        za Republiko Ciper I. Neofytou in E. Symeonidou, zastopnici, skupaj z R. Hill, barrister
      –        za vlado Združenega kraljestva L. Seeboruth in C. Gibbs, zastopnika,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti D. Triantafyllou in K. Herrmann, zastopnika,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 2, prvi in drugi odstavek, Prve direktive Sveta 67/227/EGS
         z dne 11. aprila 1967 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih (UL 1967, 71, str. 1301, v nadaljevanju: Prva
         direktiva o DDV) in različnih členov Šeste direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav
         članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero (UL L 145, str. 1), kot je bila
         spremenjena z Direktivo Sveta 2004/66/ES z dne 26. aprila 2004 (UL L 168, str. 35, v nadaljevanju: Šesta direktiva o DDV).

      2        Ta predlog je bil predložen v okviru spora med K-1 sp. z o.o. (v nadaljevanju: K‑1) in Dyrektor Izby Skarbowej w Bydgoszczy
         (direktor davčnega organa v Bydgoszszu) glede „dodatnega davčnega dolga“, naloženega davčnemu zavezancu, ker je slednji v
         davčni napovedi izkazal znesek razlike davka na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV), ki se mu mora povrniti, ali znesek
         vstopnega davka, ki je višji od zneska, ki se mu mora povrniti.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        Člen 2, prvi in drugi odstavek, Prve direktive o DDV določa:

      „Načelo skupnega sistema davka na dodano vrednost [DDV] zajema uporabo splošnega davka na potrošnjo blaga in storitev, ki
         je povsem sorazmeren s ceno blaga in storitev, ne glede na število transakcij, ki so se v proizvodnem ali distribucijskem
         procesu opravile pred fazo, v kateri se davek obračuna.

      Pri vsaki transakciji se davek na dodano vrednost [DDV], izračunan na ceno blaga ali storitev po stopnji, ki je predpisana
         za to blago ali storitve, obračuna po odbitku zneska davka na dodano vrednost [DDV], ki je neposredno vključen v razne stroškovne
         komponente.“

      4        Člen 2 Šeste direktive o DDV določa:

      „Predmet davka na dodano vrednost [DDV] je naslednje:
      1.       dobava blaga ali storitev, ki jo zavezanec za DDV, ki deluje kot tak, opravi na ozemlju države za plačilo;
      2.       uvoz blaga.“
      5        V členu 10(1)(a) te direktive je „obdavčljivi dogodek“ opredeljen kot „dogodek, s katerim so izpolnjeni pravni pogoji, potrebni
         za nastanek obveznosti obračuna davka.“ V členu 10(2) je med drugim določeno:

      „Obdavčljivi dogodek in s tem obveznost obračuna davka nastane, ko je blago dobavljeno ali so storitve opravljene. Dobave
         blaga, razen dobav iz člena 5(4)(b), in opravljanje storitev, pri katerih se izdajajo zaporedni obračuni ali se izvršijo zaporedna
         plačila, se štejejo za zaključene v trenutku, ko poteče obdobje, na katerega se taki obračuni ali plačila nanašajo […]“

      6        Člen 22(8) Šeste direktive o DDV določa:

      „Brez vpliva na določbe, ki se sprejmejo v skladu s členom 17(4), lahko države članice naložijo še druge obveznosti, za katere
         menijo, da so potrebne za pravilno odmero in pobiranje davka ter preprečevanje goljufij.“

      7        Člen 27(1) Šeste direktive o DDV določa:

      „1.      Na predlog Komisije lahko Svet soglasno dovoli katerikoli članici, da uvede posebne ukrepe za odstopanje od določb te direktive,
         za poenostavitev postopka za obračunavanje davka ali za preprečevanje določenih vrst davčnih utaj ali izogibanja davkom. Ukrepi
         za poenostavitev postopka za obračunavanje davka ne smejo, razen v zanemarljivem obsegu, vplivati na znesek dolgovanega davka
         v fazi končne potrošnje.“

      8        Člen 33(1) Šeste direktive o DDV določa:

      „Brez vpliva na druge določbe Skupnosti, zlasti tiste iz veljavnih predpisov Skupnosti glede splošne ureditve razpolaganja,
         pretoka in spremljanja trošarinskih izdelkov, ta direktiva ne preprečuje, da država članica ohrani ali uvede davke na zavarovalne
         pogodbe, davke na stave in igre na srečo, trošarine, kolke in, bolj splošno, vse davke, dajatve in bremenitve, ki jih ni mogoče
         označiti kot prometne davke, vendar s pogojem, da ti davki, dajatve in bremenitve v trgovini med državami članicami ne zahtevajo
         formalnosti pri prehodu meja.“

       Nacionalna ureditev
      9        Člen 109(5) in (6) zakona o davkih na blago in storitve z dne 11. marca 2004 (ustawa o podatku od towarów i usług, v nadaljevanju:
         zakon o DDV) določa:

      „5.      Če se ugotovi, da je davčni zavezanec v oddani davčni napovedi izkazal znesek razlike DDV, ki mu mora biti povrnjen, ali vstopnega
         davka, ki mu mora biti povrnjen, ki je višji od zneska dolgovanega davka, direktor davčnega organa ali nadzorni davčni organ
         opredeli natančen znesek, ki ga je treba povrniti, in določi dodatni davčni dolg, ki ustreza 30 % previsoke ocene.

      6.      Peti odstavek se mutatis mutandis uporabi za razliko v davku v okviru člena 87(1).“

      10      Člen 87(1) tega zakona določa:

      „Če znesek odbitnega vstopnega davka, določen v členu 86(2), preseže dolgovani davek v davčnem obdobju, ima davčni zavezanec
         pravico do zmanjšanja vstopnega davka, dolgovanega v naslednjih obdobjih, za navedeno razliko ali pravico do vračila take
         razlike na svoj bančni račun.“

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      11      Direktor Pierwszy Urząd Skarbowy w Toruniu (prvi davčni urad v Torunu) je z odločbo z dne 17. avgusta 2005 glede K-1 ugotovil,
         da je DDV, izkazan kot plačani vstopni davek, presegel izstopni davek za maj 2005, in določil dodatni davčni dolg za ta mesec.
         Davčni organ je podvomil o zmanjšanju zneska DDV, navedenega na računu z dne 29. aprila 2005 v zvezi z nakupom nepremičnine
         v Torunu. Ta rabljena nepremičnina je bila oproščena plačila DDV, zato ustrezni račun ni mogel biti podlaga za zmanjšanje
         dolgovanega davka ali za vračilo razlike v davku v zvezi z DDV ali zneskom, plačanim kot vstopni davek. Zaradi previsoke ocene
         zneska, plačanega kot vstopni davek, je bil družbi naložen dodatni davčni dolg na podlagi člena 109(5) in (6) zakona o DDV.

      12      K-1 se je zoper odločbo pritožila pri Dyrektor Izby Skarbowej w Bydgoszczy. V pritožbi je navedla, da dodatni davčni dolg,
         naložen s to odločbo, ni bil v skladu s členom 27 Šeste direktive o DDV. Z odločbo z dne 9. novembra 2005 je Dyrektor Izby
         Skarbowej w Bydgoszczy zavrnil trditve družbe in potrdil izpodbijano odločbo.

      13      K-1 je vložila tožbo zoper to odločbo pri Wojewódzki Sąd Administracyjny w Bydgoszczy (regionalno upravno sodišče vojvodine
         v Bydgodszczu). To sodišče je s sodbo z dne 31. maja 2006 presodilo, da člen 33(1) Šeste direktive o DDV ni izključeval uporabe
         dodatnega davčnega dolga zaradi načel, določenih v zakonu o DDV, in zavrnilo tožbo K-1. Menilo je, da ta dolg ni imel glavnih
         značilnosti DDV in da v trgovini med državami članicami ni povzročil formalnosti, povezanih s prečkanjem meje. Wojewódzki
         Sąd Administracyjny w Bydgoszczy prav tako ni sprejelo trditve, da je dodatni davčni dolg posebni ukrep v smislu Šeste direktive
         o DDV. Poleg tega je menilo, da ni bilo treba začeti postopka na podlagi člena 27 te direktive.

      14      K-1 je zoper to sodbo vložila pritožbo. V podporo tej pritožbi je navedla, da je obvezna uporaba dodatnega davčnega dolga,
         kot je določen v členu 109(5) zakona o DDV, nezdružljiva z določbami prava Skupnosti, natančneje z določbami Šeste direktive
         o DDV.

      15      V teh okoliščinah je Naczelny Sąd Administracyjny prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali člen 2[, prvi in drugi odstavek,] Prve direktive [o DDV], v povezavi s členoma 2 in 10(1)(a) in (2) Šeste direktive [o
         DDV] prepoveduje državam članicam, da zavezancu za DDV naložijo obveznost plačila dodatnega davčnega dolga iz člena 109(5)
         in (6) [zakona o DDV], če se ugotovi, da je zavezanec za DDV v davčni napovedi izkazal znesek preplačane razlike davka ali
         preplačanega vstopnega davka, ki je višji od zneska dolgovanega davka?

      2.      Ali se za „posebne ukrepe“ iz člena 27(1) Šeste direktive [o DDV], glede na njihove značilnosti in cilj, lahko šteje možnost,
         da se zavezancu za DDV naloži plačilo dodatnega davčnega dolga, ki se določi z odločbo davčnega organa, če se ugotovi, da
         je davčni zavezanec kot razliko davka, ki se mu mora povrniti, navedel previsok znesek ali da je kot vstopni davek, ki se
         mu mora povrniti, navedel previsok znesek?

      3.      Ali pristojnost iz člena 33 Šeste direktive [o DDV] vključuje pravico do uvedbe dodatnega davčnega dolga, ki ga določa člen
         109(5) in (6) [zakona o DDV]?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      16      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali skupni sistem DDV, kot je opredeljen v členu 2(1) in (2) Prve
         direktive o DDV ter členih 2 in 10(1)(a) in (2) Šeste direktive o DDV, državi članici omogoča, da zavezancu za DDV naloži
         obveznost plačila „dodatnega davčnega dolga“, kot je določen v členu 109(5) in (6) zakona o DDV.

      17      Sodišče je določilo, katere so bistvene značilnosti DDV. Navedene značilnosti so štiri: davek na splošno velja za blagovne
         ali storitvene transakcije; znesek je določen sorazmerno s ceno, ki jo davčni zavezanec zaračuna v zameno za dobavljeno blago
         in opravljene storitve; pobiranje davka v vseh fazah proizvodnega in distribucijskega procesa, vključno v fazi maloprodaje,
         ne glede na število prej opravljenih transakcij; davčni zavezanec od dolgovanega davka odbije zneske, plačane v prejšnjih
         fazah procesa, tako da se davek v dani fazi nanaša le na v njej dodano vrednost in da je končna obremenitev davka na koncu
         prenesena na potrošnika (glej sodbo z dne 3. oktobra 2006 v zadevi Banca popolare di Cremona, C‑475/03, ZOdl., str. I‑9373,
         točka 28).

      18      „Dodaten davčni dolg“, kot ga določajo zadevni nacionalni predpisi iz zadeve iz postopka v glavni stvari, teh značilnosti
         nima. V tej zvezi zadošča ugotovitev, da obdavčljivi dogodek ni katerakoli transakcija, temveč napaka v napovedi in da med
         drugim njegov znesek ni sorazmeren ceni, ki je bila zaračunana davčnemu zavezancu.

      19      Dejansko ne gre za davek, temveč za upravno sankcijo, ki se naloži po tem, ko se ugotovi, da je davčni zavezanec izkazal znesek
         preplačanega vstopnega davka, ki je višji od zneska dolgovanega davka.

      20      Načelo skupnega sistema davka na dodano vrednost ne nasprotuje temu, da države članice sprejmejo ukrepe za sankcioniranje
         nepravilnosti, nastalih pri napovedi dolgovanega zneska DDV. Nasprotno, člen 22(8) Šeste direktive o DDV določa, da lahko
         države članice določijo druge obveznosti, za katere menijo, da so potrebne za zagotovitev pravilnega zaračunavanja davka.

      21      V teh okoliščinah je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da skupni sistem davka na dodano vrednost, kot je bil opredeljen
         v členu 2, prvi in drugi odstavek, Prve direktive o DDV ter v členih 2 in 10(1)(a) in (2) Šeste direktive o DDV, ne nasprotuje
         temu, da država članica v svojih predpisih določi upravno sankcijo, ki jo je mogoče naložiti zavezancem za DDV, kot je „dodatni
         davčni dolg“, določen v členu 109(5) in (6) zakona o DDV.

       Drugo vprašanje
      22      Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali se določbe člena 109(5) in (6) zakona o DDV lahko štejejo
         za „posebne ukrepe, ki odstopajo“, za preprečevanje nekaterih vrst davčnih utaj ali izogibanja davkom v smislu člena 27(1)
         Šeste direktive o DDV.

      23      V tej zvezi zadostuje navedba, da se upravna sankcija, ki je naložena, če se ugotovi, da je davčni zavezanec navedel previsok
         znesek kot razliko DDV, ki se mu mora povrniti, kakor določa člen 109(5) in (6) zakona o DDV, ne more šteti za tak posebni
         ukrep, ki odstopa, kot je določen v členu 27(1) Šeste direktive o DDV, temveč pomeni, kot je bilo predhodno navedeno, ukrep,
         na katerega se nanaša člen 22(8) Šeste direktive o DDV.

      24      Določbe, kot so tiste v členu 109(5) in (6) zakona o DDV, torej ne morejo spadati na področje uporabe člena 27(1).

      25      Zato je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da določbe, kot so tiste v členu 109(5) in (6) zakona o DDV, niso „posebni ukrepi,
         ki odstopajo“, za preprečevanje nekaterih vrst davčnih utaj ali izogibanja davkom v smislu člena 27(1) Šeste direktive o DDV.

       Tretje vprašanje
      26      Predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali člen 33 Šeste direktive o DDV nasprotuje ohranjanju določb, kot so tiste v členu
         109(5) in (6) zakona o DDV.

      27      Šesta direktiva o DDV v členu 33 dopušča državi članici, da ohrani ali uvede davke, dajatve in bremenitve na dobavo blaga,
         opravljanje storitev ali uvoze, ki nimajo značaja prometnih davkov (glej zgoraj navedeno sodbo Banca popolare di Cremona,
         točka 24).

      28      Vendar zato ni treba preučiti, ali določbe, kot so tiste v sporu o glavni stvari, določajo davke, dajatve ali bremenitve,
         ki jih je mogoče označiti za prometne davke v smislu člena 33 Šeste direktive. Kot se da sklepati tudi iz odgovora na prvo
         vprašanje, te določbe ne pomenijo davkov, dajatev ali bremenitev, temveč upravno sankcijo, ki se lahko naloži po tem, ko se
         ugotovi, da so zavezanci za DDV izkazali znesek preplačanega vstopnega davka, ki je višji od zneska dolgovanega davka.

      29      V teh okoliščinah je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da člen 33 Šeste direktive o DDV ne nasprotuje ohranjanju določb,
         kot so tiste v členu 109(5) in (6) zakona o DDV.

       Stroški
      30      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      1)      Skupni sistem davka na dodano vrednost, kot je bil opredeljen v členu 2, prvi in drugi odstavek, Prve direktive Sveta 67/227/EGS
            z dne 11. aprila 1967 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih ter v členih 2 in 10(1)(a) in (2) Šeste direktive
            Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano
            vrednost: enotna osnova za odmero, kot je bila spremenjena z Direktivo Sveta 2004/66/ES z dne 26. aprila 2004, ne nasprotuje
            temu, da država članica v svojih predpisih določi upravno sankcijo, ki jo je mogoče naložiti zavezancem za davek na dodano
            vrednost, kot je „dodatni davčni dolg“, določen v členu 109(5) in (6) zakona o davkih na blago in storitve z dne 11. marca
            2004 (ustawa o podatku od towarów i usług).
      2)      Določbe, kot so tiste v členu 109(5) in (6) zakona o davkih na blago in storitve z dne 11. marca 2004, niso „posebni ukrepi,
            ki odstopajo“, za preprečevanje določenih vrst davčnih utaj ali izogibanja davkom v smislu člena 27(1) Šeste direktive 77/388,
            kot je bila spremenjena.
      3)      Člen 33 Šeste direktive 77/388, kot je bila spremenjena, ne nasprotuje ohranjanju določb, kot so tiste v členu 109(5) in (6)
            zakona o davku na blago in storitve z dne 11. marca 2004.
      Podpisi
      * Jezik postopka: poljščina.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 10. julija 1986. # Manchester Steel Limited proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Acier - Proizvodne kvote. # Zadeva 46/85.