title: Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 30. junija 2004. # BMI Bertollo Srl proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka skupnosti - Postopek z ugovorom - Prejšnji besedni znamki DIESEL - Prijava figurativne znamke Skupnosti DIESELIT - Relativni razlog za zavrnitev - Verjetnost zmede - Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94. # Zadeva T-186/02.

text:
          SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (četrti senat)
      z dne 30. junija 2004 (
            *1
         )
      V zadevi T-186/02,

         BMI Bertollo Srl, s sedežem v Pianezze San Lorenzo (Italija), ki ga zastopajo F. Tedeschini, Pinnarò, P. Santer, V. Corbeddu in Bertuccelli, avocats, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,
      tožeča stranka,
      proti

         Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke, modeli) (UUNT), ki ga zastopa O. Montalto, zastopnik,
      tožena stranka,
      druga stranka v postopku pred odborom za pritožbe UUNT, intervenient pred Sodiščem prve stopnje, je bila

         Diesel SpA, s sedežem v Molveni (Italija), ki jo zastopata G. Bozzola in C. Bellomunno, avocats,
      zaradi tožbe zoper odločbo tretjega odbora za pritožbe UUNT z dne 19. marca 2002 (zadeva R 525/2001-3) v zvezi s postopkom z ugovorom med BMI Bertollo Srl in Diesel SpA,
      SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (četrti senat),
      v sestavi H. Legal, predsednik, V. Tiili, sodnica, in M. Vilaras, sodnik,
      sodna tajnica: B. Pastor, namestnica sodnega tajnika,
      na podlagi tožbe, vložene v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje dne 14. junija 2002,
      na podlagi odgovora na tožbo, vloženega v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje dne 8. novembra 2002,
      na podlagi odgovora intervenienta Diesel SpA na tožbo, vloženega v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje dne 31. oktobra 2002,
      na podlagi obravnave z dne 4. februarja 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo
      Dejansko stanje

               1

               BMI Bertollo Srl je dne 17. julija 1998 na Urad za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) vložil prijavo znamke Skupnosti na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL 1994 L 11, str. 1), kot je bila spremenjena.

               2

               Znamka, katere registracija je bila zahtevana, je znak, natisnjen pod tem besedilom, ki je glede na opis barv v prijavi rdeče barve.

               3

               Proizvodi, za katere je bila zahtevana registracija znamke, spadajo v smislu Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji proizvodov in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kot je bil spremenjen in dopolnjen, v razrede 7, 11 in 21 in ustrezajo naslednjemu opisu:

                        —

                        razred 7: „likalni stroji“;

                        —

                        razred 11: „kotli za likanje (ne stroji, ne deli strojev)“;

                        —

                        razred 21: „likalne mize“.

               4

               Navedena prijava je bila objavljena v Biltenu znamk Skupnosti št. 55/99 z dne 12. julija 1999.

               5

               Dne 7. oktobra 1999 je družba Diesel S.p.A. vložila ugovor na podlagi člena 42 Uredbe št. 40/94 zoper registracijo te znamke Skupnosti. Ugovor je bil vložen zoper vse proizvode, navedene v prijavi znamke. Uveljavljal je razlog iz člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94. Ugovor je temeljil na obstoju nacionalne znamke št. 686092, registrirane v Italiji dne 23. avgusta 1996 za označevanje vseh proizvodov in storitev, uvrščenih v razrede od 1 do 42 zgoraj navedenega Nicejskega aranžmaja, in znamke Skupnosti št. 743401, registrirane dne 27. aprila 1999 za označevanje proizvodov, uvrščenih v razrede 11, 19, 20 in 21 imenovanega aranžmaja. Ti prejšnji znamki (v nadaljevanju: prejšnji znamki) sta sestavljeni iz besednega znaka DIESEL.

               6

               Ugovor je temeljil na delu proizvodov in storitev, ki jih pokrivata prejšnji znamki, in sicer:

                        —

                        razred 7: „stroji in orodni stroji; motorji (razen za suhozemska vozila); sklopke in pogonski deli (razen za suhozemska vozila); poljedelski stroji (razen tistih za ročno upravljanje); valilniki“;

                        —

                        razred 11: „naprave za osvetljevanje, ogrevanje, proizvodnjo pare, kuhanje, hlajenje, sušenje, prezračevanje, vodovodne in sanitarne instalacije“;

                        —

                        razred 21: „priprave ter posode za gospodinjstvo ali kuhinjo (razen tistih iz žlahtnih kovin ali prevlečenih z njimi); glavniki in gobe; ščetke (razen čopičev); materiali za ščetkarstvo; čistilne priprave; jeklena volna; surovo ali delno obdelano steklo (razen stekla za gradbeništvo), steklenina, porcelan in fajansa, ki jih ne obsegajo drugi razredi“.

               7

               Oddelek za ugovore je z odločbo z dne 28. februarja 2001 sprejel ugovor in posledično zavrnil registracijo predlagane znamke, ker je v Italiji obstajala verjetnost zmede za proizvode, uvrščene v razreda 11 in 21, in ker pri presojanju zmede zaradi poudarjene podobnosti med znaki in zaradi zveze med znaki in proizvodi obstaja ravno tako verjetnost zmede pri „likalnih strojih“ tožeče stranke, ki imajo določeno podobnost s proizvodi intervenienta.

               8

               Dne 8. maja 2001 je tožeča stranka pri UUNT vložila pritožbo iz člena 59 Uredbe št. 40/94 zoper odločbo oddelka za ugovore.

               9

               Tretji odbor za pritožbe je z odločbo z dne 19. marca 2002 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) zavrnil pritožbo. V bistvu je odbor menil, da je glede na poseben značaj prejšnjih znamk, glede na močno podobnost med znamkami in na istovetnost ali podobnost med zadevnimi proizvodi obstajala verjetnost zmede pri ciljni javnosti na ozemlju, na katerem sta prejšnji znamki varovani, v smislu člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94.

         Predlogi strank

               10

               Tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

                        —

                        razveljavi izpodbijano odločbo;

                        —

                        popravi odločitev o prijavi znamke Skupnosti.

               11

               UUNT Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

                        —

                        zavrne pritožbo kot neutemeljeno;

                        —

                        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.

               12

               Intervenient Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

                        —

                        potrdi izpodbijano odločbo in zavrne zahtevo za registracijo znamke DIESELIT;

                        —

                        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.

               13

               Tožeča stranka se je med obravnavo odpovedala svojemu drugemu predlogu, katerega namen je bil, da bi se odredila registracija prijavljene znamke, kar je Sodišče prve stopnje vneslo v zapisnik obravnave.

         Pravo

               14

               Tožeča stranka se v bistvu sklicuje na tri tožbene razloge, ki temeljijo na kršitvi člena (8)(1)(b) Uredbe št. 40/94, kršitvi člena 43(2) in (3) te uredbe in podredno na kršitvi člena 7(1) te uredbe.

         Prvi tožbeni razlog: kršitev člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94
      Trditve strank

               15

               Tožeča stranka najprej navaja, da prejšnji znamki DIESEL, v nasprotju z ugotovitvijo odbora za pritožbe, nimata velikega razlikovalnega učinka glede na vrsto proizvodov, na katere se nanašata.

               16

               Tožeča stranka meni, da če izraz, kot je beseda „diesel“, ki se pogosto uporablja, nima neposredne besedne zveze z nekaterimi zadevnimi proizvodi, na primer z oblačili, pa nasprotno lahko navaja na pojmovno ali besedno zvezo, kadar se nanaša na proizvode iz drugih razredov, za katere je bil zahtevan isti znak, na primer na vrste strojev, saj beseda „diesel“ označuje vrsto motorja. Po mnenju tožeče stranke bi odbor za pritožbe moral presoditi opisni pomen znaka DIESEL za proizvode iz razredov 7, 11 in 21, med katerimi so „motorji“, „sklopke in pogonski deli“, „poljedelski stroji“, „naprave za osvetljevanje, ogrevanje, proizvodnjo pare, vodovodne instalacije“, in priznati, da obstaja besedna zveza ali opisni pomen za te proizvode.

               17

               Po mnenju tožeče stranke znamka, sestavljena iz besede „diesel“, kadar je ta povezana z orodji ali pripravami z „motorji“, dobi generičen in popolnoma opisni pomen, ker je popolnoma naravna in vsakdanja vez med proizvodi in znakom. Opisna znamka bi bila šibka in bi se ji priznal manjši razlikovalni učinek, torej ob domnevni zamenjavi z drugo znamko, manjše varstvo. Šibki znamki naj zlasti ne bi bilo priznano izključno in popolno varstvo, če so zadevnemu znaku dodane različice in spremembe izraza v običajni rabi, kot je v tem primeru pri znaku DIESELIT. Tožeča stranka se sklicuje na nacionalno sodno prakso, v skladu s katero so šibke znamke znaki, ki so pojmovno povezani s proizvodi ali so sestavljeni iz izrazov v običajni rabi in ne morejo biti predmet izključne in popolne prilastitve. Tožeča stranka opozarja, da širše področje uporabe znamke skupnosti povzroči, da je še strožje prepovedana registracija imen ter generičnih in opisnih znakov, ki pripadajo besednjaku različnih držav članic.

               18

               Tožeča stranka dodaja, da bo znak DIESEL, povezan s hišnimi orodji in motorji, pri zadevni javnosti, sestavljeni na primer iz gospodinj, ki se načeloma slabo spoznajo na področje motorjev vseh vrst, lahko spominjal na popolnoma opisno zvezo.

               19

               Po mnenju tožeče stranke za to, da bi se znamko označilo kot močno, potrošniki ne smejo meniti, da obstaja razmerje med to znamko in izrazi, ki označujejo proizvode, za katere se uporablja. Da bi znamka pridobila varstvo, se ne sme skladati z generičnim opisom proizvoda, za katerega velja, ne z opisom različnega proizvoda, ki bi ga potrošniki lahko izenačili ali povezali s prvim.

               20

               Posledično tožeča stranka meni, da trditev, da sta prejšnji znamki DIESEL močni znamki, čeprav sta povezani s proizvodi, ki v predstavah upoštevne javnosti lahko sprožijo vez s pomenom besede, predpostavlja primerjavo, proizvoda za proizvodom, na katero se je odbor za pritožbe skliceval, vendar je ni opravil.

               21

               Navedba načela brez obrazložitve bi povzročila nezakonitost izpodbijane odločbe zaradi neobrazložitve. Dejansko tožeča stranka meni, da ni mogoče, da bi prepoznala razloge, zakaj je bilo uporabljeno navedeno načelo, in da ravno tako ne more ugotoviti, kakšno sklepanje je pripeljalo do izpodbijane odločbe.

               22

               Drugič, tožeča stranka navaja, da med prijavljeno znamko in prejšnjima znamkama ne obstajata glasovna in vidna podobnost.

               23

               Glede glasovne primerjave bi znak DIESELIT pri zadevni javnosti vzbudil dvojni glasovni učinek („dieselit“ ali „diselit“). Po mnenju tožeče stranke bi bil glasovni učinek, neodvisno od italijanske ali anglosaksonske izgovorjave besede, ker ima italijanščina afonične naglase, v vsakem primeru popolnoma drugačen od besede „diesel“. Če bi želeli navesti vse afonične in nevidne naglase, ki jih slovnica italijanskega jezika predpisuje za izgovorjavo besede „diesel“, bi morali napisati „dìisel“, medtem ko bi bilo treba besedo „dieselit“ pisati kot „dièselit“.

               24

               Glede vidne primerjave tožeča stranka navaja, da sta prejšnji znamki predstavljeni s preprostimi in navadnimi tiskanimi črkami (Times New Roman), medtem ko je znak DIESELIT predstavljen s popolnoma drugačnimi črkami.

               25

               Tretjič, tožeča stranka ugovarja ugotovitvam iz izpodbijane odločbe o domnevni podobnosti proizvodov.

               26

               Tožeča stranka glede tega navaja, da je razlika med „kotli za likanje (ne stroji, ne deli strojev)“ in „naprav[ami] za proizvodnjo pare“, kategorija, v katero je odbor za pritožbe uvrstil zahtevani proizvod, očitna, saj prvi ne proizvajajo pare, če niso povezani s stroji za ta namen.

               27

               Tožeča stranka ugovarja tudi ujemanju „likalne mize“ s „priprav[ami] ter posod[ami] za gospodinjstvo ali kuhinjo“. Ravno tako izpodbija domnevni dopolnilni značaj „likalni[h] stroj[ev]“ in „likaln[ih] miz[...]“; ta dopolnilnost naj ne bi obstajala ob njihovi pridobitvi, ampak samo med njihovo uporabo.

               28

               Končno tožeča stranka izpodbija trditev odbora za pritožbe, v skladu s katero bi si potrošnik besedo „dieselit“ lahko razlagal kot italijansko različico znamke DIESEL ali kot njeno „spletno različico“. Dejansko naj trg informatike ne bi vplival na potrošnika likalnikov ali hišnih orodij. Ker naj bi sloves znamk DIESEL veljal na sektorjih, ki niso sektor v tem primeru, in sicer športna oblačila in oblačila za mlade, torej za kategorijo potrošnikov, ki naj se v nobenem primeru ne bi ujemali z delom javnosti, ki ga zanimajo hišna orodja.

               29

               UUNT trdi, da je odbor za pritožbe pravilno menil, da je ob upoštevanju bistvenega značaja prejšnjih znamk in močne podobnosti znamk in enakosti ali podobnosti zahtevanih proizvodov obstajala verjetnost zmede pri upoštevni javnosti na ozemlju, na katerem sta prejšnji znamki varovani.

               30

               UUNT meni, da sporna znaka DIESEL in DIESELIT nista opisna v razmerju do zadevnih proizvodov, ki so enaki ali so si vsaj močno podobni. Posledično bi prejšnji znamki DIESEL lahko bili priznani kot močni znamki za zadevne proizvode.

               31

               Intervenient najprej opozarja, da sta njegovi znamki pridobili pomemben svetovni sloves za vsakodnevna oblačila (imenovana „casual“). Ti sta bili pozneje razširjeni na številne druge kategorije proizvodov, ker je intervenient povečal in razpršil svojo proizvodnjo. Vendar opozarja, da njegovi ugovori temeljijo na prejšnjem obstoju dveh registracij in ne na slovesu, ki ga je omenil le v postopku pred odborom za pritožbe.

               32

               Glede določitve upoštevne javnosti so to po mnenju intervenienta lahko različne osebe, morda večinoma ženskega spola, vendar ne samo za gospodinje ali osebe, ki slabo poznajo področje motorjev. Torej bi bilo izključeno, da bi povprečni potrošnik, ki bi kupil likalnik, kotel za likanje ali likalno mizo, lahko mislil, da so ti proizvodi opremljeni z dizelskim motorjem ali jih poganja gorivo. Poleg tega bi si lahko večina oseb glede na razširjenost spletnih strani in glede na sloves znamk DIESEL, pripono „it“ razlagala kot različico DIESEL na spletnih straneh.

         Presoja Sodišča prve stopnje

               33

               V skladu s členom 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 se ob ugovoru imetnika prejšnje znamke znamka, za katero je vložena prijava, ne registrira, „če zaradi enakosti ali podobnosti s prejšnjo znamko in enakosti ali podobnosti blaga ali storitev, ki jih označujejo znamke, obstaja verjetnost zmede v javnosti na ozemlju, na katerem je varovana prejšnja znamka; verjetnost zmede zajema verjetnost povezovanja s prejšnjo znamko“; ravno tako je določeno, da „verjetnost zmede zajema verjetnost povezovanja s prejšnjo znamko“. V skladu s členom 8(2)(a)(i) in (ii) Uredbe št. 40/94 prejšnje znamke pomenijo znamke Skupnosti in znamke, registrirane v državi članici, katerih datum zahteve za registracijo je pred datumom zahteve za registracijo znamke Skupnosti.

               34

               V skladu s sodno prakso Sodišča v zvezi z razlago Direktive Sveta 89/104/EGS z dne 21. decembra o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami (UL 1989 L 40, str. 1) in Sodišča prve stopnje v zvezi z Uredbo št. 40/94 je verjetnost zmede verjetnost, da bi javnost lahko menila, da zadevni proizvodi ali storitve izhajajo iz istega podjetja ali gospodarsko povezanih podjetij (sodbe Sodišča z dne 29. septembra 1998 v zadevi Canon, C-39/97, Recueil, str. p. I-5507, točka 29, in z dne 22. junija 1999 v zadevi Lloyd Schuhfabrik Meyer, C-342/97, Recueil, str. I-3819, točka 17; sodba Sodišča prve stopnje z dne 23. oktobra 2002 v zadevi Oberhauser proti UUNT — Petit Liberto (Fifties), T-104/01, Recueil, str. II-4359, točka 25).

               35

               Verjetnost zmede pri javnosti je treba presojati celovito, ob upoštevanju vseh pomembnih dejavnikov posameznega primera (sodba Sodišča z dne 11. novembra 1997 v zadevi SABEL, C-251/95, Recueil, str. I-6191, točka 22; sodbi v zadevi Canon iz zgornje točke 34, točka 16, in v zadevi Lloyd Schuhfabrik Meyer iz zgornje točke 34, točka 18; sodba Sodišča z dne 22. junija 2000 v zadevi Marca Mode, C-425/98, Recueil, str. I-4861, točka 40; sodba v zadevi Fifties iz zgornje točke 34, točka 26).

               36

               Ta celovita presoja zajema določeno medsebojno odvisnost med upoštevanimi dejavniki in zlasti med podobnostjo znamk in podobnostjo označenih proizvodov ali storitev. Šibko stopnjo podobnosti med označenimi proizvodi ali storitvami je mogoče izravnati z visoko stopnjo podobnosti med znamkama in obratno (sodbi v zadevi Canon iz zgornje točke 34, točka 17, in v zadevi Lloyd Schuhfabrik Meyer iz zgornje točke 34, točka 19). Medsebojna odvisnost med temi dejavniki je izražena v sedmi uvodni izjavi Uredbe 40/94, v skladu s katero je treba podati razlago pojma podobnosti o verjetnosti zmede, katere presoja je odvisna od številnih elementov, zlasti od prepoznavnosti znamke na tržišču, povezovanja, ki ga lahko povzroči uporabljen ali registriran znak in stopnje podobnosti med znamko ter označenim blagom in storitvami (sodba v zadevi Fifties iz zgornje točke 34, točka 27).

               37

               Razen tega iz sodbe prakse izhaja, da je verjetnost zmede toliko večja, če se izkaže, da je pomemben razlikovalni učinek prejšnje znamke (sodbi v zadevi SABEL, iz zgornje točke 35, točka 24, in v zadevi Canon, iz zgornje točke 34, točka 18), ki ga je treba ugotavljati ali glede na bistvene lastnosti znamke ali glede na njen sloves (sodba v zadevi Canon iz zgornje točke 34, točka 18; sodbi Sodišča prve stopnje z dne 15. januarja 2003 v zadevi Mystery Drinks proti UUNT - Karlsberg Brauerei (MYSTERY), T-99/01, Recueil, str. II-43, točka 34, in z dne 22. oktobra 2003 v zadevi Éditions Albert René proti UUNT - Trucco (Starix), T-311/01, Recueil, str. II-4625, točka 42).

               38

               Pri celoviti presoji verjetnosti zmede ima odločilno vlogo to, kako povprečni potrošnik zadevnih proizvodov ali storitev dojema znamke. Povprečni potrošnik običajno dojema znamko kot celoto in se ne posveča preizkusu različnih njenih podrobnosti (sodbi v zadevi SABEL iz zgornje točke 35, točka 23, in v zadevi Lloyd Schuhfabrik Meyer iz zgornje točke 34, točka 25). Zaradi te celovite presoje naj bi bil povprečni potrošnik zadevnih proizvodov običajno obveščen in primerno pozoren in preudaren. Treba je upoštevati dejstvo, da ima povprečni potrošnik le redko možnost, da neposredno primerja različne znamke, ampak se mora zanesti na njihovo nepopolno podobo, ki jo je ohranil v spominu. Ravno tako je treba upoštevati dejstvo, da je stopnja pozornosti povprečnega potrošnika različna, odvisno od vrste zadevnih proizvodov ali storitev (sodba v zadevi Lloyd Schuhfabrik Meyer iz zgornje točke 34, točka 26).

               39

               V tem primeru je znak DIESEL registriran v Italiji kot nacionalna znamka za vse proizvode in storitve iz razredov od 1 do 42 in pri UUNT kot znamka Skupnosti za vse proizvode iz razredov 11, 19, 20 in 21. Proizvodi, navedeni v zahtevi za registracijo znamke Skupnosti, spadajo v razrede 7, 11 in 21. Upoštevno ozemlje za analizo verjetnosti zmede je celotna Skupnost pri proizvodih iz razredov 11 in 21 in Italija pri proizvodih iz razreda 7. Ker so to proizvodi vsakdanje porabe, je ciljna javnost povprečni potrošnik, ki naj bi bil običajno obveščen in primerno pozoren in preudaren.

               40

               Ob upoštevanju zgoraj navedenih razmišljanj je treba opraviti primerjavo zadevnih proizvodov in spornih znakov.

         — Primerjava proizvodov

               41

               Glede primerjave zadevnih proizvodov je treba spomniti, da se v skladu s sodno prakso Sodišča pri presoji podobnosti med zadevnimi proizvodi ali storitvami upoštevajo vsi ustrezni dejavniki, ki določajo njihov odnos. Ti dejavniki vključujejo zlasti njihovo vrsto, njihov namen, njihovo uporabo in njihovo konkurenčno ali dopolnilno lastnost (sodba v zadevi Canon iz zgornje točke 34, točka 23).

               42

               Intervenient se je v svoji zahtevi za registracijo znamke v Italiji skliceval na naslove vseh razredov in treba je ugotoviti, da njegova nacionalna registracija pokriva vse proizvode, ki lahko spadajo v te razrede. Njegova registracija Skupnosti pokriva ravno tako vse proizvode, ki lahko spadajo v razrede, zahtevane na ravni Skupnosti, razrede 11, 19, 20 in 21, ker se je v svoji zahtevi skliceval na naslove teh razredov. Torej je treba zaradi presoje verjetnosti zmede zadevne proizvode šteti kot enake.

               43

               Kot je sklenil že odbor za pritožbe v točki 16 izpodbijane odločbe, je treba ugotoviti, da so proizvodi iz zahteve za registracijo in proizvodi, ki jih pokrivata prejšnji znamki, enaki ali podobni.

         — Primerjava znakov

               44

               Glede primerjave znakov iz sodne prakse izhaja, da mora celovita presoja verjetnosti zmede glede vidne, glasovne ali pojmovne podobnosti zadevnih znamk temeljiti na njihovem celotnem vtisu, upoštevajoč zlasti njihove razlikovalne in prevladujoče elemente (sodbi v zadevi SABEL iz zgornje točke 35, točka 23, in v zadevi Lloyd Schuhfabrik Meyer iz zgornje točke 34, točka 25).

               45

               Torej je treba raziskati, ali je stopnja podobnosti med zadevnima znakoma dovolj visoka, da je mogoča presoja, da obstaja verjetnost zmede glede teh. V ta namen je potreben ponovni prikaz dveh znakov:

                           DIESEL

                           prejšnji znamki

                           prijavljena znamka (rdeča)

               46

               Glede vidne primerjave je treba ugotoviti, da prijavljena znamka DIESELIT v celoti zajema znak DIESEL. Znamka DIESELIT vsebuje dodatni besedni element v razmerju do prejšnjih znamk, pripono „it“. Samo dejstvo, da se prejšnjima znamkama doda pripona „it“, ne zadošča za odpravo vidne podobnosti med obema znakoma.

               47

               Poleg tega je, kot sta ugotovila že odbor za pritožbe in intervenient, oblikovni element prijavljene znamke postranski. Dejansko grafični prikaz, ki zajema natis omembe „dieselit“ s preprostimi in navadnimi tiskanimi črkami rdeče barve, potrošniku ne bo omogočil, da bi odvrnil svojo pozornost od črk, ki sestavljajo prijavljeno znamko, na njene druge oblikovne elemente.

               48

               Odbor za pritožbe je torej pravilno menil, da sta si sporna znaka na vidni ravni podobna.

               49

               Glede glasovne primerjave je odbor za pritožbe trdil (točka 23 izpodbijane odločbe):
               „[...] pripona ‚it‘ znamke skupnosti ne spremeni ideološkega tipa znamke DIESEL, ki je še zmeraj prepoznavna kot srce znamke tožeče stranke. Malo pomembno je, kako italijanski potrošnik izgovarja besedo ‚diesel‘ ( ‚die‘ ali ‚di‘); ta beseda je prisotna v obeh znakih in glasovni izid bo na vsak način, ne glede na izgovorjavo, enak.“

               50

               Treba je ugotoviti, da je trditev odbora za pritožbe pravilna. Dejansko je znakoma skupnih prvih šest črk (oziroma znak DIESEL v celoti) in teh prvih šest črk se bo izgovarjalo enako tako v Italiji (za razred 7) kot drugje v Skupnosti. Dodatek pripone „it“ znaku tožeče stranke ni odločilen za primerjavo na glasovni ravni.

               51

               Torej je treba ugotoviti, da sta si sporna znaka na glasovni ravni podobna.

               52

               Glede pojmovne primerjave spornih znakov je treba opozoriti, da odbor za pritožbe take primerjave ni opravil, ampak se je omejil na presojo pojmovne vsebine izraza „diesel“. Glede tega je ugotovil, da sta prejšnji znamki DIESEL, ki se uporabljata za zadevne proizvode, v bistvu močni znamki, ker nimata nobene pojmovne zveze s proizvodi, ki jih razlikujeta (točka 21 izpodbijane odločbe).

               53

               Odbor za pritožbe je torej odločil, da imata prejšnji znamki velik razlikovalni učinek. Treba je poudariti, da je treba velik razlikovalni učinek ugotoviti glede na bistvene lastnosti znamke ali zaradi njenega slovesa. V tem primeru je odbor za pritožbe ugotovil velik razlikovalni učinek glede na bistvene lastnosti znamk DIESEL v razmerju do zadevnih proizvodov v tej zadevi.

               54

               Glede trditve tožeče stranke, v skladu s katero bi odbor za pritožbe moral presojati opisni pomen znaka DIESEL za proizvode iz razredov 7, 11 in 21, med katerimi so zlasti „motor“, „sklopke in pogonski deli“, „poljedelski stroji“ in „naprave za osvetljevanje, ogrevanje, proizvodnjo pare, vodovodne instalacije“, je treba ugotoviti, tako kot sta že UUNT in intervenient, da mora biti presoja stopnje razlikovalnega učinka znaka DIESEL opravljena v razmerju do proizvodov, na katerih temelji ugovor.

               55

               Treba je poudariti, da so proizvodi, ki jih zahteva tožeča stranka, v celoti zajeti s proizvodi, ki jih pokrivata prejšnji znamki. Torej se razlikovalni učinek lahko presoja samo za „likaln[e] stroje“, „kotle za likanje“ in „likaln[e] miz[e]“, ki jih zahteva tožeča stranka, in ni treba upoštevati tudi drugih proizvodov, ki jih je zahteval intervenient in ki spadajo v te razrede, kot so „stroji“ in „motorji (razen za suhozemska vozila)“.

               56

               Treba je ugotoviti, da izraz „diesel“, ki pomeni gorivo ali vrsto motorja, nikakor ni opis za „likaln[e] stroj[e]“, „kotl[e] za likanje“ in „likaln[e] miz[e]“. Glede tega se je treba strinjati z analizo odbora za pritožbe, v skladu s katero sta znamki DIESEL, ki se uporabljata za te proizvode, v bistvu močni znamki in da torej kljub različicam in spremembam, ki ohranjajo bistveno istovetnost teh znamk, obstaja verjetnost zmede.

               57

               Treba je ugotoviti, da je mogoče znak DIESELIT presojati kot različico znaka DIESEL. Pozornost potrošnika bo dejansko pritegnil izraz, prepoznaven v znaku DIESELIT, namreč izraz „diesel“, in potrošnik bo temu znaku pripisal enak pojmovni pomen kot prejšnjima znamkama. Ta presoja velja tako za Italijo kot za celotno ozemlje Skupnosti. Dodatek pripone „it“ ne zadošča, da bi se odpravila podobnost na pojmovni ravni, ker je beseda „diesel“ prevladujoča v znaku DIESELIT. Poleg tega bo lahko, kot je pravilno poudaril odbor za pritožbe v točki 24 izpodbijane odločbe, dodatek pripone „it“ znaku tožeče stranke pri potrošniku morebitno vzbudil zamisel, da med dvema znakoma obstaja povezava, ker je znak DIESELIT mogoče dojeti kot italijansko različico znaka DIESEL.

               58

               Posledično je treba ugotoviti, da obstaja tudi pojmovna podobnost med spornima znakoma.

               59

               Glede na vse te elemente je treba ugotoviti, da je stopnja podobnosti med zadevnimi znamkami dovolj visoka, da bi ciljna javnost lahko mislila, da zadevni proizvodi izhajajo iz istega podjetja ali gospodarsko povezanih podjetij. Torej med temi znamkami obstaja verjetnost zmede.

               60

               Glede trditve tožeče stranke, v skladu s katero odbor za pritožbe ni obrazložil svoje trditve, da imata prejšnji znamki DIESEL velik razlikovalni učinek, zadošča ugotovitev, da iz točke 21 izpodbijane odločbe jasno izhaja, da je odbor za pritožbe menil, da sta prejšnji znamki, ki se uporabljata za zadevne proizvode v tem sporu, v bistvu močni znamki, ker nimata nobene pojmovne zveze, neposredne ali posredne, s proizvodi, ki jih razlikujeta, kar je zadostna obrazložitev.

               61

               Glede navedbe tožeče stranke, da je odbor za pritožbe napačno upošteval sloves ali ugled znamk DIESEL, je treba poudariti, da iz točke 12 izpodbijane odločbe izhaja, da:
               „[...] trditve [intervenienta] o svetovnem slovesom znaka in ki se nanašajo na njegovo dejansko uporabo, niso pomembne, ker tožeča stranka ni predložila in ni zahtevala nobenega dokaza o uporabi skladno s členom 43(2) [Uredbe št. 40/94] niti ga ni sam od sebe predložil [intervenient] sam. Posledično se lahko verjetnost zmede presoja na eni strani samo pri znamki, kot je predstavljena v zahtevi za registracijo znamke Skupnosti, in na drugi strani pri prejšnji znamki, ki ji nasprotuje.“

               62

               Iz teh ugotovitev jasno izhaja, da odbor za pritožbe ni upošteval ne slovesa ne ugleda prejšnjih znamk DIESEL. Torej je trditev tožeče stranke brez dejanske podlage.

               63

               Glede na vse zgoraj navedeno je treba prvi tožbeni razlog tožeče stranke zavrniti.

         Drugi tožbeni razlog: kršitev člena 43(2) in (3) Uredbe št. 40/94
      Trditve strank

               64

               Tožeča stranka trdi, da intervenient ni predložil nobenega dokaza o dejanski in resni uporabi prejšnjih znamk za proizvode iz zadevnih razredov in da bi moral biti ugovor zaradi tega takoj zavržen. Dejansko bi naj bil sloves znamke omejen na oblačila.

               65

               UUNT opozarja, da imetnik prejšnje znamke Skupnosti ali prejšnje nacionalne znamke v skladu s členom 43(2) in (3) Uredbe št. 40/94 dokazuje uporabo na zahtevo tožeče stranke. UUNT bi moral preučevanje na podlagi člena 74 Uredbe št. 40/94 v postopku o relativnih razlogih za zavrnitev registracije omejiti na zahtevane ukrepe in na dejstva, dokaze in navedbe, ki so jih podale stranke. Med obravnavo je UUNT opozoril, da dokaza o dejanski in resni uporabi še ni bilo mogoče zahtevati, ker se rok petih let, ki ga določa člen 43(2) Uredbe št. 40/94 za registracijo prejšnje znamke, še ni iztekel.

               66

               Intervenient poudarja, da so lahko dokazi o uporabi, ki niso bili predloženi spontano, predloženi samo na podlagi zahteve nasprotne stranke, kar se v tem primeru ni zgodilo. Glede registracije znamke Skupnosti DIESEL, dovoljene dne 27. aprila 1999, tožeča stranka vsekakor ne bi mogla zahtevati nobenega dokaza, ker se zgoraj navedeni rok petih let še ni iztekel.

         Presoja Sodišča prve stopnje

               67

               Treba je poudariti, da na podlagi člena 43(2) Uredbe št. 40/94 imetnik prejšnje znamke Skupnosti, ki je vložil ugovor, na zahtevo tožeče stranke dokazuje, da se je prejšnja znamka Skupnosti pred objavo zahteve za registracijo znamke Skupnosti pet let dejansko in resno uporabljala v Skupnosti za proizvode ali storitve, za katere je bila registrirana in na katerih temelji ugovor, ali da obstajajo upravičeni razlogi, da se ni uporabljala, torej je bila prejšnja znamka na datum objave registrirana že vsaj pet let. Na podlagi odstavka 3 tega člena se odstavek 2 uporablja za prejšnje nacionalne znamke, s tem da uporabo v Skupnosti nadomesti uporaba v državi članici, kjer je nacionalna znamka varovana.

               68

               V tem primeru je bila prejšnja znamka Skupnosti registrirana dne 27. aprila 1999 in prejšnja nacionalna znamka dne 23. avgusta 1996, medtem ko je bila zahteva za registracijo znaka DIESELIT kot znamke Skupnosti objavljena dne 12. julija 1999. Torej je treba ugotoviti, da se rok petih let od tega datuma še ni iztekel ne za prejšnjo znamko Skupnosti ne za prejšnjo nacionalno znamko. Iz tega sledi, da dokaza o dejanski in resni uporabi še ni mogoče zahtevati in da je treba domnevati, da sta prejšnji znamki v uporabi.

               69

               Posledično je treba drugi tožbeni razlog tožeče stranke zavrniti.

         Tretji tožbeni razlog, predložen podredno: kršitev člena 7(1) Uredbe št. 40/94

               70

               Tožeča stranka podredno trdi, da je veljavni registraciji znaka DIESEL kot znamke Skupnosti za razreda 11 in 21 in kot nacionalne znamke za razred 7 nasprotoval obstoj absolutnega razloga za zavrnitev.

               71

               Treba je poudariti, da naj se tožeča stranka v postopku z ugovorom ne bi sklicevala na absolutni razlog za zavrnitev, ki nasprotuje temu, da bi nacionalni urad ali UUNT veljavno registriral znak. Dejansko je treba opozoriti, da absolutni razlogi za zavrnitev iz člena 7 Uredbe št. 40/94 niso bili preizkušeni v postopki z ugovorom in da tega člena ni med določbami, v razmerju do katerih je treba presojati zakonitost izpodbijane odločbe (sodba Sodišča prve stopnje z dne 9. aprila 2003 v zadevi Durferrit proti UUNT - Kolene (NUTRIDE), T-224/01, Recueil, str. II-1589, točki 72 in 75). Če tožeča stranka meni, da je bila znamka DIESEL registrirana v nasprotju z določbami člena 7 Uredbe št. 40/94, bi bila morala vložiti zahtevo za razglasitev ničnosti na podlagi člena 51 te uredbe glede prejšnje znamke Skupnosti. Razen tega veljavnosti registracije znaka kot nacionalne znamke ni mogoče presojati v okviru postopka registracije znamke Skupnosti, ampak samo v okviru postopka zaradi razveljavitve, ki se je začel v zadevni državi članici (sodba Sodišča prve stopnje z dne 23. oktobra 2002 v zadevi Matratzen Concord proti UUNT - Hukla Germany (MATRATZEN), T-6/01, Recueil, str. II-4335, točka 55).

               72

               Torej je treba tretji pritožbeni razlog tožeče stranke zavrniti.

               73

               V teh okoliščinah je treba tožbo v celoti zavrniti.

         Stroški

               74

               Na podlagi člena 87(2) Poslovnika Sodišča prve stopnje se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Tožeča stranka ni uspela, zato se ji v skladu s predlogi UUNT in intervenienta naloži plačilo stroškov.

               Iz teh razlogov je
               SODIŠČE PRVE STOPNJE (četrti senat)
               razsodilo:

                        1.

                        Tožba se zavrne.

                        2.

                        Tožeči stranki se naloži plačilo stroškov.

                     Legal
                     Tiili
                     Vilaras
                     Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 30. junija 2004.

                           Sodni tajnik
                           H. Jung

                           Predsednik
                           H. Legal

            (
            *1
         )	Jezik postopka: italijanščina.


Sodba Sodišča z dne 5. oktobra 1994. # Italijanska republika proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Ničnostna tožba. # Zadeva C-47/91.


Sodba Sodišča z dne 1. oktobra 1991. # Raimund Vidrányi proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki - Pritožba. # Zadeva C-283/90 P.


Sodba Sodišča z dne 30. novembra 1982. # Anklagemyndigheden proti Jack Noble Kerr. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Østre Landsret - Danska. # Ribištvo. # Zadeva 287/81.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 7. decembra 2004. # Koninklijke Coöperatie Cosun UA proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Kmetijstvo - Skupna ureditev trgov - Sladkor - Znesek dajatve, dolgovan za sladkor C, prodan na notranjem trgu - Carinsko pravo - Zahtevek za odpust - Klavzula pravičnosti, določena v členu 13 Uredbe (EGS) št. 1430/79 - Uvozne ali izvozne dajatve - Načeli enakosti in pravne varnosti - Pravičnost. # Zadeva T-240/02.

text:
      Zadeva T-240/02
      Koninklijke Coöperatie Cosun UA
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Kmetijstvo – Skupna ureditev trgov – Sladkor – Znesek dajatve, dolgovan za sladkor C, prodan na notranjem trgu – Carinsko pravo – Zahtevek za odpust – Klavzula pravičnosti, določena v členu 13 Uredbe (EGS) št. 1430/79 – Uvozne ali izvozne dajatve – Načeli enakosti in pravne varnosti – Pravičnost“
      Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 7. decembra 2004
      Povzetek sodbe
      Lastna sredstva Evropskih skupnosti – Povračilo ali odpust uvoznih ali izvoznih dajatev – Člen 13 Uredbe št. 1430/79 – Pojem
            „uvozna ali izvozna dajatev“ – Znesek, dolgovan zaradi neizvoza sladkorja C – Izključitev – Zavrnitev zahtevka za odpust –
            Kršitev člena 13, načel enakosti ali pravne varnosti ali domnevnega načela pravičnosti – Neobstoj
      (uredbi Sveta št. 1430/79, členi 1, 13 in 14, ter št. 1785/81, člen 26; Uredba Komisije št. 2670/81, člen 3)
      Dajatev, katere plačilo se zahteva od proizvajalca sladkorja na podlagi člena 26 Uredbe št. 1785/81 o skupni ureditvi trgov
         za sladkor in člena 3 Uredbe št. 2670/81 o podrobnih izvedbenih pravilih glede proizvodnje sladkorja, ki presega kvoto, zaradi
         neprodaje določenih količin sladkorja C zunaj Skupnosti, ni uvozna ali izvozna dajatev v smislu členov 13 in 14 Uredbe št.
         1430/79 o povračilu ali odpustu uvoznih ali izvoznih dajatev, ki nudita možnost takšnega povračila ali odpusta v posebnih
         primerih, ko iz okoliščin izhaja, da zainteresirani stranki ni mogoče očitati niti goljufivega ravnanja niti velike malomarnosti.
         Omenjeni znesek namreč ni niti carina, niti dajatev z enakim učinkom kot carina, niti kmetijska dajatev v smislu člena 1(2)(a)
         in (b) Uredbe št. 1430/79. Prav tako pa ob upoštevanju namena ali načina izračuna te dajatve ni mogoče šteti, da se je ta
         spremenila v uvozno dajatev, ker za razliko od slednje predstavlja kazen, ki je predvsem odvračilne narave in katere cilj
         je zagotoviti spoštovanje prepovedi trženja sladkorja C na notranjem trgu.

      Odločba Komisije, ki zahtevo za odpust omenjenega zneska na podlagi člena 13 Uredbe št. 1430/79 razglaša za nedopustno, torej
         ne krši zgoraj navedenih določb. Taka odločba prav tako ne krši načel enakosti in pravne varnosti, niti domnevnega načela
         pravičnosti.

      (Glej točke 38, 44, 45, 47, 58, 61 in 62.)
SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (peti senat)
      z dne 7. decembra 2004(*)

      „Kmetijstvo – Skupna ureditev trgov – Sladkor – Znesek dajatve, dolgovan za sladkor C, prodan na notranjem trgu – Carinsko pravo – Zahtevek za odpust – Klavzula pravičnosti, določena v členu 13 Uredbe (EGS) št. 1430/79 – Uvozne ali izvozne dajatve – Načeli enakosti in pravne varnosti – Pravičnost“
      V zadevi T-240/02,
      Koninklijke Coöperatie Cosun UA, s sedežem v Bredi (Nizozemska), ki jo zastopajo M. Slotboom, N. Helder in J. Coumans, odvetniki,

      tožeča stranka,
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti, ki jo zastopajo X. Lewis, zastopnik, skupaj s F. Tuytschaever, odvetnik, z naslovom za vročanje v Luksemburgu,

      tožena stranka,
      katere predmet je razglasitev ničnosti Odločbe Komisije REM 19/01 z dne 2. maja 2002, s katero je bila ugotovljena nedopustnost
         zahtevka za odpust uvoznih dajatev, ki ga je vložila Kraljevina Nizozemska v korist tožeče stranke,

      SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (peti senat),
      v sestavi P. Lindh, predsednica, R. García-Valdecasas, sodnik, in K. Jürimäe, sodnica,
      sodnik tajnik: J. Plingers, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in opravljene obravnave z dne 16. septembra 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Pravni okvir
       Skupna ureditev trgov za sladkor
      1       Uredba Sveta (EGS) št. 1785/81 z dne 30. junija 1981 o skupni ureditvi trgov za sladkor (UL L 177, str. 4, v nadaljevanju:
         temeljna uredba) ureja zlasti proizvodnjo, uvoz in izvoz sladkorja. V njej je določen predvsem sistem proizvodnih kvot, ki
         so v skladu z njeno petnajsto uvodno izjavo sredstvo, s katerim se proizvajalcem zagotovi cene Skupnosti in prodaja njihove
         proizvodnje.

      2       V okviru tega sistema kvot so v členu 24 temeljne uredbe določene za vsako tržno leto (to je od 1. julija v letu do 30. junija
         v naslednjem letu) osnovne količine „sladkorja A“ in „sladkorja B“, ki jih vsaka država članica sama razdeli med proizvajalce
         sladkorja, ki imajo sedež na njenem ozemlju. Proizvodnim podjetjem se torej določita kvota A in kvota B za vsako tržno leto.
         Vsa količina sladkorja, ki je proizveden poleg kvote A in B, se imenuje „sladkor C“ ali „sladkor, ki presega kvoto“.

      3       Pogoji za prodajo sladkorja se spreminjajo glede na njegovo kvalifikacijo. Sladkor A in sladkor B sta predmet različnih mehanizmov
         podpore, določenih v temeljni uredbi, in sicer so za sladkor, proizveden v kvoti A, zagotovljene višje subvencije (zagotovljena
         intervencijska cena in pomoč pri izvozu v obliki nadomestil) kot za sladkor B (samo izvozna nadomestila).

      4       Sladkor C ni upravičen niti do subvencioniranja cen niti do izvoznih nadomestil. Poleg tega se sladkorja C ne sme prodajati
         na notranjem trgu in ga je posledično treba tržiti zunaj Skupnosti za prodajo na svetovnem trgu. Glede tega člen 26 temeljne
         uredbe določa naslednje:

      „1. […] sladkorja C, ki ni bil prenesen, […] ni dovoljeno prodati na notranjem trgu Skupnosti, temveč ga je treba izvoziti
         v nepredelani obliki pred 1. januarjem, ki sledi koncu zadevnega tržnega leta.

      […]
      3. Izvedbeni predpisi za uporabo tega člena bodo določeni v skladu s postopkom iz člena 41.
      Ti predpisi morajo določiti zlasti dajatev za sladkor C […], navedeno v odstavku 1, za katerega v roku, kot bo določen, ni
         bilo dokazano, da je bil v predpisanem roku izvožen v nepredelani obliki.“

      5       Uredba Komisije (EGS) št. 2670/81 z dne 14. septembra 1981 o podrobnih izvedbenih pravilih glede proizvodnje sladkorja, ki
         presega kvoto (UL L 262, str. 14), opredeljuje pogoje, pod katerimi se šteje, da je bil izvoz sladkorja C opravljen. V členu
         1, kot se glasi v Uredbi Komisije (EGS) št. 3892/88 z dne 14. decembra 1988 o spremembi Uredbe (EGS) št. 2670/81 (UL L 346,
         str. 29), je določeno:

      „1. Šteje se, da je izvoz iz člena 26(1) [temeljne] uredbe opravljen, če:
      a)       je sladkor C […] izvožen iz države članice, na ozemlju katere je bil proizveden;
      b)       država članica iz (a) sprejme zadevno izvozno deklaracijo pred 1. januarjem po koncu tržnega leta, v katerem je bil sladkor
         C […] proizveden;

      c)       sladkor C […] zapusti carinsko območje Skupnosti najpozneje 60 dni po 1. januarju iz (b);
      d)       je proizvod, izvožen iz države članice iz (a) brez nadomestila ali prelevmana […].
      Če niso izpolnjeni vsi pogoji iz prvega pododstavka, se, razen v primeru višje sile, šteje, da je bila zadevna količina sladkorja
         C […] prodana na notranjem trgu.

      V primeru višje sile pristojni organ države članice, na ozemlju katere je bil sladkor C […] proizveden, sprejme ukrepe, potrebne
         zaradi okoliščin, na katere se sklicuje zainteresirana stranka.“

      6       Člen 3 Uredbe št. 2670/81, spremenjen s členom 1 Uredbe Komisije (EGS) št. 3559/91 z dne 6. decembra 1991 o spremembi Uredbe
         št. 2670/81 (UL L 336, str. 26), se glasi, kot sledi:

      „1. Zadevna država članica za količine, prodane na notranjem trgu v smislu člena 1(1), naloži dajatev, enako vsoti:
      a) za sladkor C, na 100 kilogramov:
      –       najvišjega uvoznega prelevmana na 100 kilogramov belega oziroma surovega sladkorja, ki se uporablja v tržnem letu, v katerem
         je bil zadevni sladkor proizveden, in šest mesecev po tem tržnem letu, in

      –       1 ECU;
      […]
      4. Pri količinah sladkorja C […], uničenih pred izvozom ali nepopravljivo poškodovanih v okoliščinah, ki jih pristojni organ
         zadevne države članice prizna kot primer višje sile, se dajatev za ustrezno količino iz odstavka 1 ne naloži.“

       Klavzula pravičnosti v carinskih predpisih Skupnosti
      7       Carinska ureditev Skupnosti predvideva možnost popolnega ali delnega povračila plačanih uvoznih ali izvoznih dajatev ali odpust
         plačila določenega zneska carinskega dolga. Pogoji za odpust dajatev so določeni v členu 13 Uredbe Sveta (EGS) št. 1430/79
         z dne 2. julija 1979 o povračilu ali odpustu uvoznih ali izvoznih dajatev (UL L 175, str. 1), spremenjen z Uredbo Sveta (EGS)
         št. 3069/86 z dne 7. oktobra 1986 o spremembah Uredbe št. 1430/79 (UL L 286, str. 1). Odstavek 1 te določbe določa:

      „Povračilo ali odpust uvoznih dajatev sta mogoča v posebnih situacijah […], ko zainteresirani stranki ni mogoče očitati niti
         goljufivega ravnanja niti velike malomarnosti.

      […]“
      8       Člen 14 Uredbe št. 1430/79 določa, da se določbe člena 13 uredbe uporabljajo tudi za povračilo ali odpust izvoznih dajatev.

      9       V skladu z določbami člena 1(2)(a) Uredbe št. 1430/79 pomenijo „uvozne dajatve“, „tako carine in druge dajatve, ki imajo enakovreden
         učinek kot carine, kot tudi kmetijske prelevmane in druge uvozne dajatve, določene v okviru skupne kmetijske politike ali
         posebnih dogovorov, ki na podlagi člena 235 Pogodbe [sedaj člen 308 ES] veljajo za določeno blago, pridobljeno s predelavo
         kmetijskih proizvodov.“

      10     Po členu 1(2)(b) Uredbe št. 1430/79 obsegajo „izvozne dajatve“ „kmetijske prelevmane in druge izvozne dajatve, določene v
         okviru skupne kmetijske politike ali posebnih ureditev, ki na podlagi člena 235 Pogodbe veljajo za določeno blago, pridobljeno
         s predelavo kmetijskih proizvodov.“

       Dejansko stanje
      11     Tožeča stranka, zadruga s sedežem na Nizozemskem, je v tržnih letih 1991/1992 in 1992/1993 proizvedla sladkor C. Od 10. februarja
         do 23. septembra 1993 je prek posrednika, tj. hčerinske družbe Limako Suiker BV, prodala družbi Django’s Handelsonderneming
         določeno število lotov sladkorja C, namenjenega izvozu na Hrvaško in v Slovenijo. V tem obdobju oziroma med 22. julijem in
         16. avgustom 1993 ter med 26. avgustom in 24. septembrom 1993 je tožeča stranka prodala lote sladkorja C družbam NV Voeders
         SA Aliments Serry in Sieger BV, namenjenega v Maroko.

      12     24. junija 1993 je nizozemska služba za davčno informiranje in preiskave (v nadaljevanju „FIOD“) od Hoofdproduktschap Akkerbouw
         (v nadaljevanju „HPA“), nizozemskega organa, pristojnega za izvajanje določb glede skupnih tržnih ureditev, med drugim tudi
         za sladkor, zahtevala podatke v okviru preiskave, ki se je nanašala na Django’s Handelsonderneming. FIOD je od HPA prejela
         podatke o nepravilnostih v carinskih dokumentih glede izvoznih postopkov sladkorja C. FIOD je zahtevala, naj HPA glede na
         to, da je preiskava potekala, ravna s tožečo stranko previdno. Ugotovljene nepravilnosti v izvoznih dokumentih, ki jih je
         prejel HPA, so bile povod za sodno preiskavo Django’s Handelsonderneming zaradi goljufije.

      13     HPA se je junija in avgusta 1993 obrnil na tožečo stranko in njeno hčerinsko družbo Limako Suiker ter ju obvestil o nepravilnem
         žigosanju carinskih dokumentov za blago, namenjeno na Hrvaško in v Slovenijo. Oktobra 1993 so nepravilno žigosani obrazci
         za lote sladkorja C, namenjenega v Maroko, prispeli na HPA.

      14     Nizozemski organi so 14. oktobra 1993 posredovali tožeči stranki izpisek številk izvoznih obrazcev, za katere izvoz iz Skupnosti
         ni bil dokazan.

      15     HPA je 25. aprila 1994 zahteval od tožeče stranke znesek 6.284.721,03 nizozemskih guldnov (NLG), ker ta ni dokazala, da je
         določeno število lotov sladkorja C zapustilo ozemlje Skupnosti v predvidene namembne kraje na Hrvaškem, v Sloveniji in Maroku.
         13. junija 1994 je bil znesek tega prelevmana zaradi napake v začetnem izračunu zmanjšan na 6.250.856,78 NLG oziroma na 2.836.515,14
         eurov.

      16     Tožeča stranka je 18. maja 1994 vložila ugovor pri HPA proti zahtevanemu prelevmanu. 19. junija 1995 je HPA ta ugovor zavrnil.
         14. julija 1995 je tožeča stranka vložila tožbo zoper to zavrnilno odločbo pri College van Beroep voor het bedrijfsleven (oddelek
         za gospodarske spore, v nadaljevanju: CBB).

      17     Tožeča stranka je 24. aprila 1995 pri HPA vložila zahtevek za odpust zahtevanih dajatev na podlagi člena 239 Uredbe Sveta
         (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL L 302, str. 1) in člena 905 Uredbe Komisije (EGS)
         št. 2454/93 z dne 2. julija 1993 o nekaterih določbah za izvajanje Uredbe št. 2913/92 (UL L 253, str. 1). 6. avgusta 2001
         je Kraljevina Nizozemska v korist tožeče stranke pri Komisiji vložila zahtevek za odpust uvoznih dajatev.

      18     Komisija je 2. maja 2002 sprejela odločbo REM 19/01, s katero je ugotovila, da zahtevek za odpust uvoznih dajatev, ki ga je
         vložila Kraljevina Nizozemska v korist tožeče stranke, ni dopusten (v nadaljevanju: izpodbijana odločba). Na podlagi te odločbe
         je 6. junija 2002 HPA obvestil tožečo stranko, da njen zahtevek za odpust ni bil dopusten.

       Postopek in predlogi strank
      19     Tožeča stranka je 9. avgusta 2002 v Sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje vložila to tožbo.
      20     Na podlagi poročila sodnika poročevalca je Sodišče prve stopnje (peti senat) odločilo začeti ustni postopek. V okviru ukrepov
         procesnega vodstva je Sodišče prve stopnje pozvalo Komisijo, naj predloži določene dokumente. Komisija je to storila v določenem
         roku.

      21     Z odločbo z dne 9. junija 2004, ki jo je Sodišče prejelo 11. junija 2004, je CBB na podlagi člena 234 ES zastavil dve vprašanji
         v predhodno odločanje (zadeva Koninklijke Coöperatie Cosun, C-248/04) v okviru postopka, ki poteka med tožečo stranko in HPA
         glede odmerjene dajatve, ker zadevne količine sladkorja C niso bile izvožene. V prvem vprašanju CBB sprašuje Sodišče, ali
         temeljna uredba in Uredba št. 2670/81, če se možnost odpusta dajatev na podlagi člena 13 Uredbe št. 1430/79 ne uporabi za
         prelevmane na sladkor C, nista veljavni, ker ne predvidevata možnosti povračila ali odpusta zadevnega prelevmana iz razlogov
         pravičnosti. V drugem vprašanju predložitveno sodišče sprašuje Sodišče o učinkih morebitne neveljavnosti teh uredb za obveznost
         plačila prelevmana na sladkor C v okoliščinah, kakršne so v predmetni zadevi.

      22     Z dopisom z dne 1. septembra 2004 je tožeča stranka predlagala, naj se ta postopek začasno prekine do izdaje sodbe Sodišča,
         s katero bo zaključen postopek v zgoraj navedeni zadevi Koninklijke Coöperatie Cosun, C-248/04. Z dopisom z dne 9. septembra
         2004 je Komisija predložila stališče glede tega predloga in navedla, da se ji prekinitev ne zdi potrebna.

      23     Na javni obravnavi 16. septembra 2004 sta stranki podali ustne navedbe in odgovorili na vprašanja Sodišča prve stopnje. Na
         obravnavi je tožeča stranka ponovno predlagala prekinitev postopka, Komisija pa njegovo nadaljevanje. Ker je Komisija nasprotovala
         predlogu za prekinitev postopka in ker zanj niso bili podani posebni razlogi, ki bi ga utemeljevali, Sodišče prve stopnje
         temu predlogu ni ugodilo.

      24     Tožeča stranka predlaga, naj Sodišče prve stopnje:
      –       izpodbijano odločbo razglasi za nično;
      –       Komisiji naloži plačilo stroškov.
      25     Komisija predlaga, naj Sodišče prve stopnje:
      –       zavrne tožbo kot neutemeljeno;
      –       tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
       Pravno stanje
      26     Tožeča stranka v utemeljitev tožbe primarno navaja kršitve členov 1 in 13 Uredbe št. 1430/79, podredno pa kršitve načel enakosti
         in pravne varnosti ter domnevanega načela pravičnosti.

       Prvi tožbeni razlog: kršitve členov 1 in 13 Uredbe št. 1430/79
       Navedbe strank
      27     Tožeča stranka meni, da je treba uvozno dajatev, ki ji je bila naložena na podlagi člena 26 temeljne uredbe in člena 3 Uredbe
         št. 2670/81, šteti za uvozno ali izvozno dajatev v smislu člena 1(2) Uredbe št. 1430/79. V bistvu naj bila ta dajatev dajatev,
         ki ima enak učinek kot carina ali kmetijski prelevman ali druga uvozna ali izvozna dajatev, predvidena v okviru skupne kmetijske
         politike, v smislu zadnje navedene določbe.

      28     Tožeča stranka navaja, da je treba na vprašanje, ali je zadevni znesek uvozna ali izvozna dajatev v smislu te določbe, odgovoriti
         le na podlagi objektivnih meril, povezanih z naravo te dajatve. Poudarja, da ima, glede na uvodne izjave v temeljni uredbi,
         proizvodna dajatev, ki se uporablja za sladkor C, enak namen kot carinska dajatev, tj. zaščito notranjega trga, stabilizacijo
         trgov in redno preskrbo. Namen te dajatve naj bi bil zlasti ponovno vzpostaviti tržna razmerja, porušena, ker sladkor C ni
         bil izvožen (sodba Sodišča z dne 10. januarja 2002 v zadevi British Sugar, C-101/99, Recueil, str. I-205, točka 41).

      29     Tožeča stranka tudi navaja, da je treba v skladu s tretjo uvodno izjavo Uredbe št. 2670/81 sladkor C, ki ni bil izvožen, obravnavati
         na podoben način kot sladkor, uvožen iz tretjih držav. Na podlagi navedenega sklepa, da je bil za sladkor C odmerjen prelevman
         zaradi prestopa meje, tj. uvozni prelevman.

      30     Tožeča stranka tudi opozarja, da je v skladu s členom 3 Uredbe št. 2670/81 proizvodna dajatev odmerjena na osnovi uvoznih
         prelevmanov, ki se uporabljajo za sladkor. V zvezi s tem nasprotuje navedbam Komisije v izpodbijani odločbi in trdi, da sklicevanje
         na uvozne dajatve ni samo osnova za izračun in da so torej te dajatve carinske dajatve. Po členu 3 Uredbe št. 2670/81 se poleg
         uvoznih dajatev upošteva tudi pavšalni znesek, kar naj bi še dodatno izenačevalo sladkor C, ki ni bil izvožen, z uvoženim
         sladkorjem, saj kakor naj bi izhajalo iz uvodnih izjav v Uredbi Komisije (EGS) št. 2645/70 z dne 28. decembra 1970 o določbah,
         ki se uporabljajo za količino sladkorja, proizvedenega nad maksimalno kvoto (UL L 283, str. 48), se ta pavšalni znesek izračuna
         na osnovi stroškov prodaje uvoženega sladkorja in naj bi bil njegov cilj odpraviti prednost, ki jo je imel proizvajalec sladkorja
         C v primerjavi z uvoznikom sladkorja iz tretjih držav, zato ker prvi ni imel določenih stroškov, ki so nastali uvozniku.

      31     Nazadnje tožeča stranka trdi, da zakonodajalec Skupnosti ni mogel izbrati drugačne metode izračuna zneska dajatve za sladkor
         C, ki ni bil izvožen, in dodaja, da je Komisija, ko je sprejela prvo izvedbeno uredbo o skupni ureditvi trgov za sladkor (v
         nadaljevanju: SUT za sladkor), torej Uredbo št. 2645/70, izrecno upoštevala, da je nujno, da se proizvajalcem sladkorja C
         zagotovijo enaki pogoji kot uvoznikom. Tožeča stranka sklepa, da ne bi bilo sprejemljivo izbrati drugačne osnove za izračun
         ali postaviti proizvajalca sladkorja C v drugačen položaj kot uvoznika.

      32     Komisija meni, da je v izpodbijani odločbi pravilno ugotovila nedopustnost zahtevka za odpust, ker zneska, ki ga mora plačati
         proizvajalec sladkorja za prekoračitev proizvodne kvote, ki mu je bila dodeljena, ni mogoče šteti za uvozno dajatev in torej
         ne more biti predmet odpusta v smislu carinskih predpisov Skupnosti.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      33     Člena 13 in 14 Uredbe št. 1430/79 nudita možnost povračila ali odpusta uvoznih ali izvoznih dajatev v posebnih primerih, ko
         iz okoliščin izhaja, da zainteresirani stranki ni mogoče očitati niti goljufivega ravnanja niti velike malomarnosti.

      34     V tem primeru se zahtevek za odpust dajatve, ki je predmet izpodbijane odločbe, nanaša na dajatev, katere plačilo se od tožene
         stranke zahteva na podlagi člena 26 temeljne uredbe in člena 3 Uredbe št. 2670/81, zato ker določene količine sladkorja C
         niso bile prodane zunaj Skupnosti. Vprašanje je, ali je treba dajatev šteti za uvozno oziroma izvozno dajatev v smislu člena
         13 Uredbe št. 1430/79 in ali se torej za zahtevek za odpust navedena odločba uporablja oziroma ne uporablja.

      35     Skladno s členom 1(2)(a) in 1(2)(b) Uredbe št. 1430/79 obsegajo uvozne ali izvozne dajatve najprej carine, nato dajatve, ki
         imajo enak učinek kot carine, ter kmetijske prelevmane in druge uvozne ali izvozne dajatve, predvidene v okviru skupne kmetijske
         politike ali posebnih ureditev, ki na podlagi člena 308 ES veljajo za določeno blago, pridobljeno s predelavo kmetijskih proizvodov.

      36     Že na začetku je treba navesti, da v formalnem smislu zahtevani znesek ne ustreza nobeni izmed treh kategorij, naštetih v
         členu 1(2)(a) in (b) Uredbe št. 1430/79.

      37     V bistvu je, kot izhaja iz člena 26 temeljne uredbe in iz člena 3(1) Uredbe št. 2670/81, bila ta dajatev naložena zaradi odločilnega
         dejstva, da v roku, določenem v ta namen, ni bil predložen dokaz o tem, da je bila določena količina sladkorja C izvožena
         v predpisanem roku. Plačilo tega zneska je bilo torej naloženo proizvajalcu sladkorja C, ker je bil sladkor, ki presega kvoto,
         proizveden v Skupnosti, prodan na notranjem trgu.

      38     Sledi, da dajatev za sladkor C ni carina, torej dajatev, ki temelji na skupni carinski tarifi Evropskih skupnosti v smislu
         členov 23 ES in 26 ES. Prav tako ne gre za dajatev, ki ima enak učinek kot carina, ki po ustaljeni sodni praksi pomeni vsako
         enostransko določeno denarno dajatev, ne glede na njeno poimenovanje in tehniko, ki se odmeri za blago, ker prestopi mejo,
         čeprav ni carina v ožjem pomenu (sodbi Sodišča z dne 17. julija 1997 v zadevi Haahr Petroleum, C-90/94, Recueil, str.-4085,
         točka 20, in z dne 2. aprila 1998 v zadevi Outokumpu, C-213/96, Recueil, str. I-1777, točka 20). Končno, zadevna dajatev ni
         strogo kmetijska „uvozna ali izvozna“ dajatev, tj. prelevman, ki bremeni kmetijske proizvode, ker prestopijo zunanjo mejo
         Skupnosti.

      39     Vendar tožeča stranka trdi, da je treba dajatev, naloženo za sladkor C, ki ni bil izvožen, šteti za uvozno ali izvozno dajatev,
         ker zasleduje enake cilje, kot jih ima carina, ker je njen znesek določen na osnovi uvoznih prelevmanov za sladkor in ker
         je njen namen postaviti sladkor, ki presega kvoto in ni bil izvožen, v podoben položaj kot sladkor, uvožen iz tretjih držav.

      40     Glede tega je pomembno poudariti, da je prelevman za sladkor, ki presega kvoto in ni bil izvožen, del mehanizmov SUT za sladkor.
         Ti mehanizmi, kot na primer določitev indikativnih ali intervencijskih cen, določitev skupne ureditve menjave s tretjimi državami
         ali določitev režima proizvodnih kvot, so namenjeni izpolnjevanju skupnih ciljev, še posebej ohranjanju posebnih jamstev glede
         zaposlitev in življenjske ravni proizvajalcev, zagotavljanju redne preskrbe s sladkorjem za vse potrošnike, določene ravni
         cen in stabilnosti trga sladkorja.

      41     Vendar je treba poudariti, da vsak od teh navedenih mehanizmov zasleduje posebne cilje ali odgovarja določenim potrebam. Torej
         v nasprotju s trditvami tožeče stranke ni mogoče šteti, da ima proizvodna dajatev za sladkor C popolnoma enak cilj kot carina
         ali, natančneje, kot uvozni prelevmani ali izvozna nadomestila, predvidena v okviru SUT za sladkor.

      42     V bistvu, kot to izhaja iz pete uvodne izjave temeljne uredbe, je cilj vzpostavitve skupne ureditve menjave na zunanji meji
         Skupnosti, ki obsega sistem uvoznih prelevmanov in izvoznih nadomestil, stabilizirati trg Skupnosti tako, da se zlasti izogne
         nihanju cen sladkorja na svetovnem trgu, ki bi vplivalo na dejanske cene v Skupnosti. V ta namen SUT za sladkor določa plačilo
         prelevmana za uvoz iz tretjih držav in plačilo nadomestila za izvoz v te države, obe plačili pa sta namenjeni pokrivanju razlike
         na trgu sladkorja med dejanskimi cenami zunaj Skupnosti in v njej, če so cene na svetovnem trgu nižje kot cene v Skupnosti.

      43     SUT za sladkor vzpostavlja tudi sistem proizvodnih kvot, ki so po petnajsti uvodni izjavi temeljne uredbe sredstvo, s katerim
         se proizvajalcem zagotavljajo cene Skupnosti in prodaja njihovih proizvodov. V okviru te ureditve je temeljna uredba ustvarila
         mehanizem za obvladovanje okoliščin, v katerih proizvodnja preseže kvoti A in B, ki sta dodeljeni proizvajalcem, tj. sladkor
         C. Ker se kategorija sladkorja C nanaša izključno na presežke sladkorja, ki ne smejo povzročiti motenj na trgu, je zakonodajalec
         Skupnosti s členom 26(1), prvi pododstavek, temeljne uredbe določil prepoved prodaje na notranjem trgu in posledično določil
         obveznost izvoza (zgoraj navedena sodba British Sugar, točka 41).

      44     Kršitev te obveznosti ima za posledico, da se od proizvajalca zahteva plačilo določenega zneska. Ta kazen je torej predvsem
         odvračilne narave, njen cilj je zagotoviti spoštovanje prepovedi trženja sladkorja C na notranjem trgu. Tako je ta znesek
         določen glede na najvišji uvozni prelevman v tržnem letu, v katerem je bil sladkor proizveden, in v naslednjih šestih mesecih
         po tem tržnem letu. Ta znesek po enajsti uvodni izjavi temeljne uredbe prispeva tudi k temu, da proizvajalci zagotovijo celotno
         financiranje stroškov trženja presežkov, nastalih iz razlike med proizvodnjo Skupnosti in porabo v njej.

      45     Glede na zgoraj navedeno ni mogoče oceniti, da ima dejstvo, da je dajatev za neizvoženi sladkor C izračunana na podlagi uvoznih
         prelevmanov, ki jim je dodan pavšalni znesek, ki je določen na podlagi stroškov prodaje uvoženega sladkorja, za posledico
         spremembo tega zneska v uvozno dajatev. Kot to pravilno navaja Komisija v deseti uvodni izjavi izpodbijane odločbe, upoštevanje
         uvoznih prelevmanov služi le kot osnova ali metoda izračuna za določitev zneska. To osnovo za izračun je zakonodajalec Skupnosti
         izbral zaradi ciljev, ki jih zasleduje uvedba te dajatve na sladkor, ki presega kvoto in ni bil izvožen v roku, torej, kot
         je že bilo navedeno zgoraj, zlasti zato, da se zagotovi spoštovanje prepovedi prodaje na notranjem trgu.

      46     Takšnega sklepanja argument tožeče stranke, po katerem tretja uvodna izjava Uredbe št. 2670/81 določa, da je treba sladkor,
         ki ni bil izvožen, obravnavati podobno kot sladkor, uvožen iz tretjih držav, ne omaje. V bistvu omenjena uvodna izjava opredeljuje,
         da je „pri določanju zneska dajatve, ki se naloži v primerih prodaje na notranjem trgu“ treba obravnavati sladkor C, ki ni
         bil izvožen, podobno kot sladkor, uvožen iz tretjih držav. Uvodne izjave Uredbe št. 2670/81 torej le potrjujejo trditev, po
         kateri je upoštevanje uvoznih prelevmanov zgolj osnova za izračun obravnavane dajatve.

      47     Iz navedenega je treba zaključiti, da dajatev, katere plačilo se zahteva od tožeče stranke na podlagi člena 26 temeljne uredbe
         in člena 3 Uredbe št. 2670/81 zaradi neprodaje določenih količin sladkorja C zunaj Skupnosti, ni uvozna ali izvozna dajatev
         v smislu člena 13 Uredbe št. 1430/79, in da Komisija s tem, da je ugotovila nedopustnost zahtevka za odpust, torej ni kršila
         teh določb.

      48     Posledično je treba ta tožbeni razlog zavrniti.
       Drugi tožbeni razlog: kršitev načel enakosti in pravne varnosti ter domnevnega načela pravičnosti
       Navedbe strank
      49     Podredno tožeča stranka trdi, da bi Komisija, čeprav dajatev, katere odpust je bil zahtevan, ni uvozna ali izvozna dajatev
         v smislu Uredbe št. 1430/79, morala preučiti ta zahtevek v okviru člena 13 te uredbe, ki vsebuje splošno klavzulo pravičnosti
         (sodba Sodišča prve stopnje z dne 10. maja 2001 v zadevi Kaufring in drugi proti Komisiji, T-186/97, T-187/97, od T-190/97
         do T-192/97, T-210/97, T-211/97, od T-216/97 do T-218/97, T-279/97, T-280/97, T-293/97 in T-147/99, Recueil, str. II-1337,
         točka 224), in naj bi s tem, da je le zavrgla zahtevek kot nedopusten, kršila načeli enakosti in pravičnosti.

      50     Tožeča stranka poudarja, da iz izpodbijane odločbe izhaja, da naj ne bi imela nobene pravice do odpusta na podlagi posebnih
         okoliščin in dodaja, da kot izhaja iz člena 8(1) in 2(1) Odločbe Sveta 94/728/EGS Euratom z dne 31. oktobra 1994 o sistemu
         virov lastnih sredstev Skupnosti (UL L 293, str. 9), nizozemski organi niso pristojni za zagotovitev spoštovanja pravičnosti,
         saj morajo izterjati dajatev, ki jo zahteva člen 3 Uredbe št. 2670/81, in jo dati na razpolago Komisiji.

      51     Tožeča stranka bi bila tako obravnavana drugače kot podjetja, ki so v podobnem položaju in želijo vložiti zahtevek za odpust
         uvoznih ali izvoznih dajatev zaradi posebnih okoliščin. Dejansko za razliko od teh podjetij sama ne more izkoristiti postopka
         za odpust iz razlogov pravičnosti. Dajatev za proizvodnjo sladkorja C, ki ni bil izvožen, naj bi bila torej v vseh pogledih
         izenačena s carino, določeno za sladkor, uvožen iz držav nečlanic, razen glede pravnega varstva. Zavrnitev uporabe pravila
         o odpustu iz člena 13 Uredbe št. 1430/79 v primerih, ki so enaki primerom, v katerih je bilo to pravilo za subjekte uporabljeno,
         naj bi bila v nasprotju z načelom enakosti.

      52     V zvezi s tem tožeča stranka trdi, da sta oba pogoja, ki ju določa člen 13 Uredbe št. 1430/79 za odpust ali povračilo dajatev,
         v predmetni zadevi izpolnjena. Ocenjuje, da ji ni mogoče očitati goljufivega ravnanja ali malomarnosti, saj v predmetni zadevi
         sladkor C ni bil izvožen izključno zaradi goljufije, ki jo je storila tretja oseba. Meni tudi, da je položaj v predmetni zadevi
         primerljiv s tistim iz sodbe Sodišča z dne 7. septembra 1999 v zadevi De Haan (C-61/98, Recueil, str. I-5003). Tožeča stranka
         navaja, da so v tem primeru nizozemski organi že v zelo zgodnjem stadiju izvedeli za goljufijo glede lotov sladkorja C, ki
         jih je prodajala, vendar so se odločili, da je ne seznanijo s preiskavo, ki je potekala, in ji tako niso omogočili, da bi
         lahko izpolnila obveznosti in pravilno izvozila proizvodnjo sladkorja C.

      53     Popolnoma podredno, in če bi Sodišče prve stopnje ocenilo, da se člen 13 Uredbe št. 1430/79 ne uporablja, tožeča stranka trdi,
         da bi Komisija morala v vsakem primeru preučiti zahtevek za odpust in da je s tem, da se je omejila na ugotovitev nedopustnosti
         zahtevka, kršila načela pravne varnosti, enakosti in pravičnosti. Tožeča stranka meni, da bi, če Komisija ne bi imela takšne
         obveznosti, obstajala praznina v njenem pravnem varstvu. Tožeča stranka navaja, da je Sodišče potrdilo, da se najvišja pravna
         načela, še posebej načelo sorazmernosti, uporabljajo za odmero prelevmanov za sladkor C (sodba Sodišča z dne 29. januarja
         1998 v zadevi Südzucker, C-161/96, Recueil, str. I-281, točki 34 in 35). Opozarja tudi na sklepne predloge generalnega pravobranilca
         Mischa v zgoraj navedeni sodbi British Sugar (Recueil, str. I-208), v katerih je navedeno, da je treba pri razlagi in uporabi
         člena 3 Uredbe št. 2670/81 spoštovati splošna pravna načela.

      54     Komisija trdi, da je treba odpust prelevmana zaradi neizvoza sladkorja C presojati glede na veljavni zakonodajni okvir in
         da ji načelo pravičnosti ne nalaga preučitve zunaj tega okvira. Ocenjuje, da položaj proizvajalca sladkorja C, ki ne spoštuje
         obveznosti izvoza tega sladkorja, ni primerljiv položaju subjekta, ki uvaža določeno količino sladkorja v Skupnost, in da
         ne gre za kršitev načela enakosti, čeprav so ti subjekti obravnavani različno. Poleg tega navaja, da člen 1(1) Uredbe št. 2670/81
         dopušča odpust prelevmana za neizvoz sladkorja C v posebnih okoliščinah, zlasti v primeru višje sile.

      55     Ker gre za popolnoma podreden argument tožeče stranke, Komisija ocenjuje, da bi uporaba klavzule pravičnosti, ki jo določajo
         carinski predpisi, v primeru, za katerega ti predpisi ne veljajo, ogrožala načela pravne varnosti in enakosti. Nazadnje ugotavlja,
         da tožeča stranka zamenjuje generalno klavzulo pravičnosti, ki obstaja v carinskih predpisih Skupnosti, z domnevanim načelom
         pravičnosti. To načelo naj ne bi obstajalo kot splošno načelo prava Skupnosti, saj je pravičnost ukrepa tradicionalno predmet
         preizkusa v okviru uporabe načela sorazmernosti.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      56     V drugem tožbenem razlogu, ki je bil oblikovan podredno, tožeča stranka v bistvu trdi, da je Komisija, čeprav zahtevani znesek
         ni uvozna ali izvozna dajatev, kršila načelo enakosti in pravne varnosti in domnevano načelo pravičnosti, ker je zahtevek
         za odpust zavrgla kot nedopusten, ne da bi ga meritorno preučila ali v okviru Uredbe št. 1430/79 ali ob upoštevanju teh načel.

      57     Najprej je treba poudariti, da pravičnost ne dopušča odstopanja od uporabe določb Skupnosti, razen če je to predvideno v predpisu
         oziroma če bi bil predpis razglašen za neveljavnega (sodba Sodišča z dne 29. septembra 1998 v zadevi First City Trading in
         drugi, C-263/97, Recueil, str. I-5537, točka 48). Kot je bilo torej že razsojeno, za dajatev, predvideno v členu 26 temeljne
         uredbe in členu 3 Uredbe št. 2670/81, ne velja člen 13 Uredbe št. 1430/79.

      58     V tem okviru je treba navesti, da ureditev SUT za sladkor določa, namreč v členu 1(1), drugi in tretji pododstavek, ter v
         členu 3(4) Uredbe št. 2670/81, da se prelevman za sladkor C ne naloži v primerih, ki jih nacionalni organi štejejo za primere
         višje sile. Tako pravičnost ne more biti podlaga za to, da se razširijo možnosti odstopanja od odmere zadevnega zneska, če
         ne gre primere višje sile.

      59     Treba je poudariti, da na podlagi ustaljene sodne prakse načelo enakosti, ki je del temeljnih načel prava Skupnosti, zahteva,
         da se podobni položaji ne obravnavajo različno, razen če je razlikovanje objektivno upravičeno (sodba Sodišča z dne 25. novembra
         1986 v zadevi Klensch in drugi, 201/85 in 202/85, Recueil, str. 3477, točka 9, in sodba Sodišča prve stopnje z dne 14. septembra
         1995 v zadevi Lefebvre in drugi proti Komisiji, T-571/93, Recueil, str. II-2379, točka 78).

      60     Torej Sodišče prve stopnje ocenjuje, da proizvajalec Skupnosti za sladkor C in ekonomski subjekt, ki je zavezan za plačilo
         uvozne ali izvozne dajatve, v nobenem primeru nista v podobnem položaju. V bistvu, kot je že bilo navedeno zgoraj, odločilni
         dejstvi, ki povzročita odmero dajatve, in sicer neobstoj dokaza o izvozu količine sladkorja C v zahtevanem roku oziroma uvoz
         blaga v carinsko območje Skupnosti, v teh dveh primerih nista enaki. Za proizvajalca sladkorja velja prepoved prodaje sladkorja,
         ki je bil proizveden na notranjem trgu in presega kvoto, in posledično še obveznost, da ga izvozi (zgoraj navedena sodba British
         Sugar, točka 41). Poleg tega mora proizvajalec sladkorja C spoštovati kronološko zaporedje proizvodnje sladkorja C, torej
         mora resnično proizvesti količino sladkorja, ki je enaka vsoti kvot A in B, preden se lahko količina sladkorja opredeli kot
         sladkor C (zgoraj navedena sodba British Sugar, točka 44). Nasprotno pa uvoznik teh obveznosti nima.

      61     Iz navedenega izhaja, da pogoji, pod katerimi bi bilo mogoče ugotoviti obstoj diskriminacije, v tej zadevi niso izpolnjeni.
      62     Nazadnje je glede načela pravne varnosti v nasprotju s tem, kar trdi tožeča stranka, neobstoj posebnega mehanizma, ki bi ji
         omogočal zahtevati odpust dajatve iz razlogov pravičnosti, ne pomeni kršitve tega načela. V bistvu povračilo ali odpust dajatev
         iz razlogov pravičnosti pomenita izjemi in ju je mogoče odobriti le v za to posebej določenih primerih, saj je treba določbe,
         ki ju predvidevajo, razlagati ozko. Glede tega Sodišče prve stopnje meni, da je načelo pravne varnosti v obravnavani zadevi
         spoštovano, saj obveznosti zavezanca dajatve iz člena 26 temeljne uredbe in iz člena 3 Uredbe št. 2670/81 izhajajo iz jasno
         opredeljenega pravnega položaja, ki gospodarskemu subjektu omogoča, da pozna te obveznosti, ki so neločljivo povezane z njegovo
         dejavnostjo.

      63     Iz zgoraj navedenega izhaja, da je treba te očitke zavrniti. Posledično je treba tudi ta tožbeni razlog zavrniti.
      64     Torej se tožba v celoti zavrne.
       Stroški
      V skladu s členom 87(2) Poslovnika Sodišča prve stopnje se stranki, ki s svojim zahtevkom ni uspela, naloži plačilo stroškov,
         če so bili ti priglašeni. Tožeči stranki, ki z zahtevkom ni uspela, se naloži plačilo njenih stroškov in stroškov, ki jih
         je priglasila Komisija.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE PRVE STOPNJE (peti senat)
      razsodilo:
      1)      Tožba se zavrne.
      2)      Tožeča stranka nosi svoje stroške in stroške Komisije.

               Lindh

                García-Valdecasas

                Jürimäe

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 7. decembra 2004.

               Sodni tajnik:

                      Predsednica

               H. Jung

                      P. Lindh

         * Jezik postopka: nizozemščina.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 6. julija 2000. # Katarina Abrahamsson in Leif Anderson proti Elisabet Fogelqvist. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Överklagandenämnden för Högskolan - Švedska. # Zadeva C-407/98.


Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 14. januarja 1993. # Bioforce GmbH proti Oberfinanzdirektion München. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesfinanzhof - Nemčija. # Skupna carinska tarifa. # Zadeva C-177/91.


Sodba Sodišča prve stopnje (tretji razširjeni senat) z dne 13. septembra 1995. # TWD Textilwerke Deggendorf GmbH proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Državne pomoči. # Združeni zadevi T-244/93 in T-486/93.


title: Sodba Splošnega sodišča (tretji razširjeni senat) z dne 25. maja 2016.#Evropska komisija proti McCarron Poultry Ltd.#Arbitražna klavzula – Peti okvirni program za raziskave, tehnološki razvoj in predstavitvene dejavnosti (1998 – 2002) – Pogodba, ki se nanaša na področje ‚Energije, okolja in trajnostnega razvoja‘ – Odpoved pogodbe – Vračilo dela vnaprej plačanih zneskov – Zamudne obresti – Postopek z zamudno sodbo.#Zadeva T-226/14.

text:
         SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (tretji razširjeni senat)
      z dne 25. maja 2016 (
            *1
         )
      „Arbitražna klavzula — Peti okvirni program za raziskave, tehnološki razvoj in predstavitvene dejavnosti (1998–2002) — Pogodba, ki se nanaša na področje ‚Energije, okolja in trajnostnega razvoja‘ — Odpoved pogodbe — Vračilo dela vnaprej plačanih zneskov — Zamudne obresti — Postopek z zamudno sodbo“
      V zadevi T‑226/14,

         Evropska komisija, ki sta jo najprej zastopala L. Cappelletti in F. Moro, nato pa F. Moro, agenta, ob sodelovanju R. van der Houta, odvetnika,
      tožeča stranka,
      proti

         McCarron Poultry Ltd s sedežem v Killacorn Emyvalu (Irska),
      tožena stranka,
      zaradi tožbe na podlagi člena 272 PDEU, s katero se predlaga, naj se toženi strani naloži vračilo dela predujma, ki ga je Komisija plačala v okviru pogodbe NNE5/1999/20229, skupaj z zamudnimi obrestmi,
      SPLOŠNO SODIŠČE (tretji razširjeni senat),
      v sestavi S. Papasavas, predsednik, I. Labucka, sodnica, C. Wetter, E. Bieliūnas (poročevalec) in V. Kreuschitz, sodniki,
      sodni tajnik: E. Coulon,
      na podlagi pisnega dela postopka
      izreka naslednjo

         Sodbo

         Dejansko stanje

               1

               Evropska skupnost, ki jo je zastopala Komisija Evropskih skupnosti, je 27. aprila 2001 z družbo S. kot koordinatorko ter ponudnicami storitev, družbami A., E., I. in McCarron Poultry Ltd (v nadaljevanju: tožena stranka), sklenila pogodbo NNE5/1999/20229 (v nadaljevanju: pogodba), naslovljeno „Ukrepi Skupnosti na področju posebnega programa RTR in predstavitvenih dejavnosti na temo: ‚Energija, okolje in trajnostni razvoj‘ – Del B: Program ,Energija‘“, ki spada v okvir petega okvirnega programa Skupnosti za raziskave, tehnološki razvoj in predstavitvene dejavnosti (1998–2002), za izvedbo projekta „Optimised Biomass CHP Plant for Monaghan Integrating Condensing Economiser Technology“ (optimizirana naprava za soproizvodnjo biomase v Monaghanu, ki vključuje tehnologijo kondenzacijskega ekonomizerja).

               2

               Pogodbo, ki je sestavljena v angleščini, v skladu z njenim členom 5(1) ureja belgijsko pravo. Člen 8(1) pogodbe določa, da ima ta tri priloge, ki so njen sestavni del. Priloga I se nanaša na opis dela, ki ga je treba opraviti, v prilogi II so našteti splošni pogoji pogodbe, v prilogi III pa so navedena pooblastila.

               3

               Člen 5(2) pogodbe vsebuje arbitražno klavzulo v smislu člena 272 PDEU, ki določa:
               „Sodišče prve stopnje [zdaj Splošno sodišče] in v primeru pritožbe Sodišče Evropskih skupnosti [zdaj Sodišče Evropske unije] je edino pristojno za odločanje o katerem koli sporu med Skupnostjo na eni strani in pogodbenimi strankami na drugi glede veljavnosti, uporabe in razlage te pogodbe.“

               4

               V skladu s členom 2(1) pogodbe bi moral projekt trajati 58 mesecev od prvega dne v mesecu po zadnjem podpisu pogodbenih strank. Šlo je torej za obdobje od 1. maja 2001 (dan začetka projekta) do 28. februarja 2006.

               5

               Glede finančnega prispevka Skupnosti člen 3 priloge II določa:
               „1.   Finančni prispevek Skupnosti se izplača v skladu s temi načeli:

                        (a)

                        začetni predujem se plača koordinatorju najpozneje v 60 dneh od dneva zadnjega podpisa pogodbenih strank. Koordinator ta predujem razdeli v skladu z navodili v okvirnem razčlenjenem seznamu upravičenih stroškov, navedenem za podpisi te pogodbe.

                  […]
               3.   Ob upoštevanju člena 26 te priloge je treba vsa plačila šteti za predujem do odobritve končnega poročila.
               4.   […]
               Če pogodbena stranka ne vrne zneska v roku, ki ga določi Komisija, ta zaračuna zamudne obresti na dolgovane zneske po obrestni meri, ki jo Evropska centralna banka uporablja za operacije glavnega refinanciranja prvega dne v mesecu, v katerem se izteče rok, ki ga je določila Komisija, povišani za eno točko in pol, razen če zamudne obresti niso dolgovane na podlagi druge določbe te pogodbe. Obresti se nanašajo na obdobje od dneva, ki sledi dnevu izteka roka, do dneva prejema sredstev, ki jih je treba vrniti.“

               6

               Člen 6(2) pogodbe določa:
               „Če je izvedba projekta pogojena s pridobitvijo upravnega dovoljenja in to dovoljenje ni podeljeno v enem letu od dneva začetka iz člena 2(1), lahko Komisija takoj odpove pogodbo v skladu z določbami člena 7 priloge II k pogodbi.“

               7

               Člen 7(6), tretji pododstavek, priloge II k pogodbi, naslovljen „Odpoved pogodbe ali prenehanje sodelovanja pogodbene stranke“, določa:
               „V primeru odpovedi pogodbe ali prenehanja sodelovanja pogodbene stranke:

                        (a)

                        […] lahko Komisija zahteva vračilo celotnega ali dela finančnega prispevka Skupnosti ob upoštevanju narave in rezultatov opravljenih del ter njihove uporabnosti za Skupnost v okviru zadevnega posebnega programa,

                  […]“

               8

               Člen 3(4), prvi pododstavek, priloge II k pogodbi določa, da „kadar je skupni finančni prispevek Skupnosti ob upoštevanju morebitnih prilagoditev, vključno po finančni reviziji, kot je ta iz člena 26 te priloge, nižji od skupnega zneska plačil iz odstavka 1, prvi pododstavek, tega člena, zadevne pogodbene stranke vrnejo razliko v eurih v roku, ki ga določi Komisija v svojem zahtevku, poslanem s priporočeno pošiljko s povratnico“.

               9

               Na podlagi člena 3 pogodbe, kakor je bila spremenjena z aneksom št. 1, podpisanim 6. septembra 2004, je bil znesek vseh upravičenih stroškov projekta določen na 46.388.002 EUR, skupni znesek finančnega prispevka Skupnosti pa na 2.975.000 EUR.

               10

               Komisija je 21. junija 2001 plačala začetni predujem v višini 892.500 EUR na bančni račun družbe S., nato pa 12. decembra 2003 vmesni znesek v višini 71.862,28 EUR. Naloga družbe S. kot koordinatorice je bila nato ta zneska razdeliti različnim pogodbenim strankam v skladu z navodili v okvirnem razčlenjenem seznamu upravičenih stroškov, priloženem pogodbi.

               11

               Družba S. je z aneksom št. 1 k pogodbi prekinila sodelovanje pri projektu, s 1. majem 2003 pa jo je nadomestila tožena stranka kot nova koordinatorica.

               12

               Na podlagi tega aneksa je sredstva, ki jih je Komisija plačala prvotni koordinatorici, ta nakazala toženi stranki. To nakazilo je bilo opravljeno 17. septembra 2004.

               13

               Komisija je z dopisom z dne 7. decembra 2005, naslovljenim na toženo stranko in poslanim s priporočeno pošiljko s povratnico, navedla, da so bile pri projektu ugotovljene „velike zamude od začetka njegovega izvajanja“ in da „[je bilo] do [tega datuma] izvedeno le malo del, navedenih v pogodbi“. Iz tega dopisa je tudi razvidno, da tako elektronska pošta tožene stranke z dne 13. junija 2005 kot poročili o napredku, ki jih je pripravila tožena stranka 31. maja in 15. novembra 2005, dokazujejo nezmožnost pogodbenih strank za pridobitev zahtevanih dovoljenj za izvedbo projekta.

               14

               Zato je Komisija, ker so ostali še približno trije meseci do konca projekta, toženo stranko opozorila na zahteve, ki jih mora izpolniti glede dokumentov, da bi pogodbena stranka v skladu s členom 7 pogodbe s podpisom aneksa k pogodbi lahko zaprosila za podaljšanje projekta.

               15

               Tožena stranka je z dopisom z dne 17. januarja 2006 zaprosila za podaljšanje trajanja pogodbe za dodatna tri leta, vendar ni predložila nobenih dokumentov, ki jih je zahtevala Komisija v dopisu z dne 7. decembra 2005.

               16

               Komisija je z dopisom z dne 20. marca 2006, poslanim s priporočeno pošiljko s povratnico, toženo stranko obvestila, da njeni prošnji za podaljšanje ni mogoče ugoditi, prvič, ker za izvedbo projekta niso bila pridobljena nujna dovoljenja, tako da ni bilo „nikakršne možnosti, da se projekt izvede do konca v razumnem roku“, in drugič, ker je Komisija to prošnjo prejela šele 3. februarja 2006, to je po izteku roka iz člena 7 pogodbe za predlaganje spremembe pogodbe, in sicer 1. januarja 2006.

               17

               Zato je Komisija v istem dopisu toženo stranko seznanila s svojo odločitvijo, da v skladu s členom 7(1)(a) priloge II k pogodbi in členom 6(2) pogodbe odpove pogodbo. Komisija je toženo stranko obvestila, da odpoved učinkuje od dneva prejema navedenega dopisa.

               18

               Nazadnje, Komisija je, da bi končala upravni postopek, tožečo stranko pozvala, naj ji predloži končno zbirno poročilo in končni obračun stroškov za obdobje od dneva začetka projekta do dneva konca projekta v enem mesecu od prejema navedenega dopisa.

               19

               Komisija je po prejemu končnega zbirnega poročila in končnega obračuna stroškov 5. maja 2006 in ob upoštevanju dejstva, da je med trajanjem projekta prejela štiri različne različice obrazca z zneski, ki jih je koordinatorica plačala drugim pogodbenim strankam (in sicer „obrazec E3“), z dopisom z dne 15. maja 2007, poslanim s priporočeno pošiljko s povratnico, vse pogodbene stranke pozvala, naj ji pošljejo izjavo o prejetih zneskih (in v nekaterih primerih nakazanih) v okviru projekta, da se za vsako pogodbeno stranko ugotovi končni znesek, ki ga mora plačati ali izterjati Evropska unija.

               20

               Družbe E., I. in A. so Komisiji izjavo poslale z dopisi z dne 8. junija, 12. junija in 17. septembra 2007. Iz njih je razvidno, da družbi I. in A. kot pogodbeni stranki nista prejeli sredstev, družba E. pa je prejela znesek na podlagi projekta.

               21

               Komisija je po več izmenjavah dopisov s toženo stranko in družbo S., da bi se določili zneski, plačani v okviru projekta, in po preučitvi finančnih in tehničnih poročil, predloženih v okviru pogodbe, za vsako pogodbeno stranko določila znesek potrjenih upravičenih stroškov, znesek prispevka, ki ga dolguje Unija, znesek prispevka, ki ga je plačala Unija, in nazadnje zneske, ki jih mora plačati ali izterjati Unija.

               22

               Znesek, ki ga je treba izterjati od tožene stranke, znaša 848.926,33 EUR, izračunan pa je bil ob upoštevanju finančnega prispevka, ki ga je ta družba prejela od Unije po podpisu aneksa št. 1 k pogodbi in ki je skupno znašal 964.362,28 EUR – kar ustreza predujmu v višini 892.500 EUR in vmesnem plačilu v višini 71.862,28 EUR – od katerega je bil odštet prispevek, dolgovan toženi stranki (4073,54 EUR), prispevek, ki ga je ta nakazala družbi S. (40.782,04 EUR za stroške koordinacije in projekta) in družbi E. (18.844,45 EUR), ter finančni prispevek, ki ga je morala tožena stranka nakazati družbi I. (41.458,53 EUR) in družbi A. (10.277,39 EUR).

               23

               Komisija je s predhodnim obvestilom z dne 27. aprila 2010, poslanim s priporočeno pošiljko s povratnico, toženo stranko obvestila o svoji nameri, da bo nanjo naslovila obvestilo o dolgovanem znesku za vračilo 848.926,33 EUR, če ji tožena stranka predloži dokaze o plačilih družbama I. in A. v štirih tednih od prejema dopisa. Komisija je v tem obvestilu pojasnila, da se bo, če ne bodo predloženi dokazi o plačilu, znesek, ki ga je treba izterjati od tožeče stranke, povišal iz 848.926,33 EUR na 900.662,25 EUR, kar ustreza znesku, ki ga mora vrniti tožena stranka in ki se mu prištejeta finančna prispevka, ki ju mora Komisija še plačati družbama I. in A. ter ki znašata 41.458,53 EUR in 10.277,39 EUR.

               24

               Ker tožena stranka ni predložila nobenega dokaza o plačilu družbama I. in A., ker ni vrnila dolgovanega zneska in ker ni izpodbijala izračunov, navedenih v predhodnem obvestilu, je Komisija toženi stranki izdala obvestilo o dolgovanem znesku št. 3241009140 za znesek 900.662,25 EUR. V obvestilu o dolgovanem znesku, poslanim s priporočeno pošiljko s povratnico 24. septembra 2010, je bilo pojasnjeno, da bodo glavnici, če navedeni znesek ne bo vrnjen do 30. novembra 2010, prištete zamudne obresti.

               25

               Komisija je 2. decembra 2010 toženi stranki poslala opomin in ker plačilo še vedno ni bilo izvedeno, jo je z dopisom z dne 4. januarja 2011, poslanim s priporočeno pošiljko s povratnico, pozvala, naj ji plača glavnico z zamudnimi obrestmi, izračunanimi v skladu s členom 3(4) priloge II k pogodbi.

         Postopek in predlogi Komisije

               26

               Komisija je 15. aprila 2014 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila to tožbo.

               27

               Splošno sodišče je, ker toženi stranki dvakrat ni bilo mogoče vročiti tožbe v skladu s členom 100(1) Poslovnika Splošnega sodišča z dne 2. maja 1991, in sicer 25. aprila in 3. julija 2014, na zahtevo Komisije odločilo, da vročitev tožbe toženi stranki opravi po sodnem uradniku.

               28

               Sodni uradnik je toženi stranki tožbo pravilno vročil 17. novembra 2014.

               29

               Ker tožena stranka ni vložila odgovora na tožbo v roku, ki ji je bil določen, je Komisija 10. marca 2015 Splošnemu sodišču predlagala, naj v skladu s členom 122(1) Poslovnika z dne 2. maja 1991 ugodi njenim predlogom. Sodno tajništvo je ta predlog vročilo toženi stranki.

               30

               Ker eden od članov tretjega senata ni mogel odločati, je predsednik Splošnega sodišča določil drugega sodnika za dopolnitev senata.

               31

               Splošno sodišče je z dopisom z dne 11. junija 2015 v okviru ukrepov procesnega vodstva iz člena 64 Poslovnika z dne 2. maja 1991 Komisiji postavilo pisna vprašanja, ta pa je nanje odgovorila 9. julija 2015.

               32

               Splošno sodišče je na predlog tretjega senata na podlagi člena 28 Poslovnika Splošnega sodišča odločilo, da zadevo dodeli razširjeni sestavi.

               33

               Komisija Splošnemu sodišču predlaga, naj:

                        —

                        toženi stranki naloži, naj ji plača dolgovani znesek v višini 976.663,34 EUR, ki ustreza glavnici v višini 900.662,25 EUR in zamudnim obrestim v višini 76.001,09 EUR, obračunanim po 2,50‑odstotni obrestni meri za obdobje od 1. decembra 2010 do 15. aprila 2014;

                        —

                        toženi stranki naloži, naj ji plača znesek v višini 61,69 EUR na dan iz naslova zamudnih obresti od 16. aprila 2014 do dneva plačila dolga v celoti;

                        —

                        toženi stranki naloži plačilo stroškov.

         Pravo

         Uporaba člena 123(3) Poslovnika

               34

               Ugotoviti je treba, da je bila tožba Komisije toženi stranki vročena pravilno, vendar ta v predpisanih rokih ni vložila odgovora na tožbo v skladu s členom 46 Poslovnika z dne 2. maja 1991. Komisija je zato 10. marca 2015 na podlagi člena 122(1) Poslovnika z dne 2. maja 1991 vložila predlog, naj Splošno sodišče ugodi njenim predlogom. Vendar je 1. julija 2015 začel veljati nov poslovnik Splošnega sodišča, ki v členu 123 vsebuje nove določbe o postopku z zamudno sodbo. Zato je treba ugotoviti, katera določba se uporablja za ta spor.

               35

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da se določbe novega poslovnika kot procesne določbe uporabljajo takoj od dneva začetka veljavnosti navedenega poslovnika (sklepa z dne 10. decembra 1997, Smets/Komisija, T‑134/96, EU:T:1997:193, točka 16, in z dne 30. maja 2002, Coe Clerici Logistics/Komisija, T‑52/00, EU:T:2002:134, točka 23) in se zato uporabljajo za vse spore, ki na dan začetka njihove veljavnosti še niso rešeni (sodba z dne 12. novembra 1981, Meridionale Industria Salumi in drugi, od 212/80 do 217/80, EU:C:1981:270, točka 9), predvsem ob upoštevanju prehodnih določb.

               36

               V obravnavani zadevi pa se nobena prehodna določba ne nanaša izrecno na člen 123 Poslovnika.

               37

               Iz tega sledi, da je treba za to določbo šteti, da se uporablja takoj od začetka veljavnosti Poslovnika 1. julija 2015 in zato tudi za ta spor.

               38

               Tudi če bi predpostavili, da se za pravila, ki se uporabljajo za ugoditev predlogom tožeče stranke v okviru postopka z zamudno sodbo, lahko šteje, da delno spadajo v materialno pravo, ker neposredno vplivajo na interese strank v sporu, ta okoliščina nima nobenega vpliva. Ker namreč položaj, ki izhaja iz nevložitve odgovora na tožbo in vložitve predloga za ugoditev predlogom tožeče stranke, dokončno nastane šele v trenutku, ko Splošno sodišče odloči o navedenem predlogu, je treba navedena pravila uporabiti takoj (glej v tem smislu sodbo z dne 11. decembra 2008, Komisija/Freistaat Sachsen, C‑334/07 P, EU:C:2008:709, točki 43 in 44 ter navedena sodna praksa).

         Utemeljenost

               39

               V skladu s členom 123(3) Poslovnika Splošno sodišče ugodi predlogom tožeče stranke, razen če očitno ni pristojno za odločanje o tožbi ali če ta tožba očitno ni dopustna ali očitno nima pravne podlage.

               40

               Zato zadostuje, da Splošno sodišče v obravnavani zadevi ugotovi, prvič, da je pristojno za odločanje o tej tožbi na podlagi arbitražne klavzule v smislu člena 272 PDEU, ki jo vsebuje člen 5(2) pogodbe, drugič, da ni dvoma, da je ta tožba dopustna, in tretjič, da glede na določbe pogodbe, na katere je bilo opozorjeno zgoraj v točkah od 2 do 9, in opis dejstev, ki ga je podala Komisija v okviru tožbe in utemeljila z listinami iz spisa, tožba ni očitno brez pravne podlage.

               41

               Zato je treba ugoditi predlogom Komisije, kot so navedeni zgoraj v točki 33.

               42

               Poleg tega glede plačila zamudnih obresti iz člena 3(4), drugi pododstavek, priloge II k pogodbi izhaja, da se dolgovanim zneskom prištejejo zamudne obresti po obrestni meri, ki jo Evropska centralna banka (ECB) uporablja za operacije glavnega refinanciranja prvega dne v mesecu, v katerem se izteče rok, ki ga je določila Komisija, povišani za eno točko in pol. Ker je Komisija ta rok določila na 30. november 2010, je treba upoštevati obrestno mero, ki je veljala 1. novembra 2010. Iz Uradnega lista Evropske Unije (UL 2010, C 298, str. 5) je razvidno, da je bila 1. novembra 2010 obrestna mera, ki jo ECB uporablja za operacije glavnega refinanciranja, 1 %. V teh okoliščinah je treba obrestno mero, ki se uporablja v obravnavani zadevi, določiti na 2,50 % letno.

               43

               Člen 3(4), drugi pododstavek, priloge II k pogodbi tudi določa, da se obresti nanašajo na obdobje od dneva, ki sledi dnevu izteka roka, do dneva prejema sredstev, ki jih je treba vrniti. Ker se je rok, ki ga je določila Komisija, iztekel 30. novembra 2010, se morajo zamudne obresti nanašati na obdobje od 1. decembra 2010 do dneva plačila celotnega dolga.

               44

               Glede na navedeno je treba toženi stranki naložiti, da Komisiji plača 900.662,25 EUR z zamudnimi obrestmi po 2,50‑odstotni letni obrestni meri od 1. decembra 2010 do dneva plačila celotnega dolga, kar ustreza zamudnim obrestim v višini 61,69 EUR na dan.

         Stroški

               45

               V skladu s členom 134(1) Poslovnika se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki. Ker tožena stranka ni uspela, se ji v skladu s predlogi Komisije naloži plačilo stroškov.

               Iz teh razlogov je
               SPLOŠNO SODIŠČE (tretji razširjeni senat)
               razsodilo:

                           1.

                           McCarron Poultry Ltd se naloži, da Evropski komisiji plača 900.662,25 EUR z zamudnimi obrestmi po 2,50‑odstotni letni obrestni meri od 1. decembra 2010 do dneva plačila celotnega dolga.

                           2.

                           McCarron Poultry se naloži plačilo stroškov.

                           Papasavas

                           Labucka

                           Wetter

                           Bieliūnas

                           Kreuschitz

                     Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 25. maja 2016.
                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: angleščina.


Sodba Sodišča z dne 17. decembra 1970. # SpA SACE proti Ministero delle Finanze della Repubblica Italiana. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunale di Brescia - Italija. # Zadeva 33-70.