title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 29. marca 2007.#Aktiebolaget NN proti Skatteverket.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Regeringsrätten - Švedska.#Šesta direktiva o DDV - Dobava blaga - Člen 8(1)(a) - Kabel iz optičnih vlaken, ki povezuje dve državi članici, ki je delno zunaj ozemlja Skupnosti - Davčna pristojnost vsake države članice, omejena na dolžino kabla, ki je napeljan na njenem ozemlju - Neobdavčitev dela, ki je v izključni ekonomski coni, na epikontinentalnem pasu ali odprtem morju.#Zadeva C-111/05.

text:
      Zadeva C-111/05
      Aktiebolaget NN
      proti
      Skatteverket
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Regeringsrätten)
      „Šesta direktiva o DDV – Dobava blaga – Člen 8(1)(a) – Kabel iz optičnih vlaken, ki povezuje državi članici, ki je delno zunaj ozemlja Skupnosti – Davčna pristojnost vsake države članice, omejena na dolžino kabla, ki je napeljan na njenem ozemlju – Neobdavčitev dela, ki je v izključni ekonomski coni, na epikontinentalnem pasu ali odprtem morju“
      Povzetek sodbe
      1.        Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Dobave blaga
      (Direktiva Sveta 77/388, člen 5(1))
      2.        Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Dobave blaga
      (Direktiva Sveta 77/388, člen 8(1)(a))
      3.        Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Šesta direktiva – Krajevno
            področje uporabe
      (Direktiva Sveta 77/388, členi 2, točka 1, 3 in 8(1)(a))
      1.        Dobavo in položitev kabla iz optičnih vlaken, ki povezuje državi članici in ki je delno zunaj ozemlja Skupnosti, je treba
         šteti za dobavo blaga v smislu člena 5(1) Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih,
         kakor je bila spremenjena z Direktivo 2002/93, če bo po preizkusu delovanja, ki ga izvede dobavitelj, kabel prenesen na stranko,
         ki bo lahko z njim razpolagala kot lastnik, če je cena samega kabla očitno večji del celotnih stroškov navedene transakcije
         in če so storitve dobavitelja omejene na položitev kabla, ne da bi spremenile njegovo naravo ali ga prilagodile posebnim potrebam
         stranke.

      Dejstvo, da dobavo navedenega kabla spremlja njegova napeljava, načeloma ne nasprotuje temu, da transakcija spada na področje
         uporabe člena 5(1) Šeste direktive. Prvič, iz člena 8(1)(a) te direktive namreč izhaja, da stvar lahko namesti ali sestavi
         dobavitelj ali druga oseba za njegov račun s poskusnim zagonom ali brez njega, ne da bi transakcija nujno izgubila opredelitev
         „dobava blaga“. Drugič, ta določba ne razlikuje med načini namestitve, ker se vgradnja premičnine v tla ne nanaša nujno na
         pojem „gradbena dela“ v smislu člena 5(5) navedene direktive.

      (Glej točke 34, 35 in 40 ter točko 1 izreka.)
      2.        Člen 8(1)(a) Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih je treba razlagati tako, da
         je za obdavčitev dobave in položitve kabla iz optičnih vlaken, ki povezuje državi članici in je delno zunaj ozemlja Skupnosti,
         pristojna vsaka država članica sorazmerno z dolžino kabla na njenem ozemlju, tako glede obdavčitve cene samega kabla in drugega
         materiala kot glede stroškov storitev, povezanih z njegovo položitvijo.

      Da bi kolizijsko pravilo delovalo, mora omogočati, da se davčna pristojnost za pobiranje davka na dodano vrednost za transakcijo
         dodeli le eni zadevni državi članici. Kadar se blago namesti, se tako za kraj dobave načeloma šteje le ozemlje ene države
         članice, in kadar gre za tako namestitev blaga, da se to vgradi v tla, kraj te vgradnje določa državo, ki je pristojna za
         obdavčitev dobave. Vendar pa to ne pomeni, da se člen 8(1)(a), drugi stavek, Šeste direktive ne uporabi, kadar se namestitev
         blaga na ozemlju ene države članice nadaljuje na ozemlju druge države članice. Kadar se to blago namesti na ozemlju prve države
         članice in nato na ozemlju druge, sta kraja dobave namreč zaporedoma ozemlji obeh držav. Iz tega izhaja, da mora biti v takem
         primeru vsaki državi članici priznana pristojnost za obdavčitev transakcije za del kabla, ki je nameščen na njenem ozemlju.

      (Glej točke od 45 do 47 in 50 ter točko 2 izreka.)
      3.        Člen 8(1)(a) Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih v povezavi s členoma 2, točka
         1, in 3 te direktive je treba razlagati tako, da se za transakcijo v zvezi z dobavo in položitvijo kabla iz optičnih vlaken,
         ki povezuje državi članici, v delu, v katerem se transakcija izvede v izključni ekonomski coni, v epikontinentalnem pasu in
         na odprtem morju, ne obračuna davek na dodano vrednost.

      Sistem Šeste direktive se obvezno in absolutno uporablja za vsa nacionalna ozemlja držav članic v smislu člena 299 ES, ki
         v skladu s členom 2 Konvencije Združenih narodov o pomorskem pravu, podpisane 10. decembra 1982 v Montego Bayu, obsegajo tudi
         teritorialno morje, morsko dno tega morja in zemeljsko plast pod njim.

      Suverenost obalne države v izključni ekonomski coni in epikontinentalnem pasu pa je, nasprotno, le funkcionalna in kot taka
         omejena na pravico izvajanja dejavnosti raziskovanja in izkoriščanja, določenih v členih 56 in 77 Konvencije o pomorskem pravu.
         Če dobava in položitev podmorskega kabla ne spadata med dejavnosti, naštete v navedenih členih, del transakcije, opravljene
         v teh dveh conah, ne spada v suverenost obalne države. To ugotovitev potrjujeta člena 58(1) in 79(1) te konvencije, ki pod
         določenimi pogoji vsaki državi pridržujeta pravico do položitve podmorskih kablov v teh conah. Iz tega izhaja, da ni mogoče
         šteti, da je bil ta del transakcije opravljen na ozemlju države v smislu člena 2, točka 1, Šeste direktive. Enako, a fortiori, velja za del transakcije, ki je bila opravljena na odprtem morju, coni, ki na podlagi člena 89 navedene konvencije ne spada
         v suverenost držav.

      (Glej točke od 55 do 57 in od 59 do 61 ter točko 3 izreka.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 29. marca 2007(*)

      „Šesta direktiva o DDV – Dobava blaga – Člen 8(1)(a) – Kabel iz optičnih vlaken, ki povezuje državi članici, ki je delno zunaj ozemlja Skupnosti – Davčna pristojnost vsake države članice, omejena na dolžino kabla, ki je napeljan na njenem ozemlju – Neobdavčitev dela, ki je v izključni ekonomski coni, na epikontinentalnem pasu ali odprtem morju“
      V zadevi C-111/05,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Regeringsrätten (Švedska)
         z odločbo z dne 24. februarja 2005, ki je prispela na Sodišče 4. marca 2005, v postopku

      Aktiebolaget NN
      proti
      Skatteverket,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi A. Rosas, predsednik senata, A. Borg Barthet, J. Malenovský, U. Lõhmus (poročevalec) in A. Ó Caoimh, sodniki,
      generalni pravobranilec: P. Léger,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Aktiebolaget NN U. Grefberg Nyberg, processansvarig,
      –        za Skatteverket B. Persson, zastopnik,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti L. Ström van Lier in D. Triantafyllou, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 14. septembra 2006
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 2, točka 1, 3(1), 5, 6, 8(1)(a) in 9(2)(a) Šeste direktive
         Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano
         vrednost: enotna osnova za odmero (UL L 331, str. 27, v nadaljevanju: Šesta direktiva).

      2        Vprašanja, ki jih je postavilo predložitveno sodišče, so bila predstavljena v okviru tožbe, ki jo je vložila Aktiebolaget
         NN (v nadaljevanju: družba NN), ustanovljena na Švedskem, zoper predhodno mnenje, ki ga je izdal Skatterättsnämnden (davčni
         odbor), glede uporabe določb o davku na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV) za transakcijo napeljave kabla iz optičnih vlaken
         – med Švedsko in drugo državo članico –, katerega del je treba položiti na morsko dno v mednarodnih vodah.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        Člen 2 Šeste direktive določa:

      „Predmet davka na dodano vrednost je naslednje:
      1.      dobava blaga ali storitev, ki jo davčni zavezanec, ki deluje kot tak, opravi na ozemlju države za plačilo;
      […]“
      4        Člen 3 te direktive določa:

      „1. V tej direktivi:
      –        ‚ozemlje države članice‘ pomeni ozemlje države, kot je opredeljeno za vsako državo članico v odstavkih 2 in 3,
      –        ‚Skupnost‘ in ‚ozemlje Skupnosti‘ pomenita ozemlje držav članic, kot je opredeljeno za vsako državo članico v odstavkih 2
         in 3,

      –        […]
      2.      V tej direktivi je ‚ozemlje države‘ območje uporabe Pogodbe o ustanovitvi [Evropske gospodarske skupnosti], kot je za vsako
         državo članico opredeljeno v členu [299 ES].

      […]“
      5        V členu 5 navedene direktive je določeno:

      „1.      ‚Dobava blaga‘ pomeni prenos pravice do razpolaganja s premoženjem v stvareh kot lastnik.
      […]“
      6        Člen 6 Šeste direktive določa:

      „1.      ‚Opravljanje storitev‘ pomeni vsako transakcijo, ki ni dobava blaga v smislu člena 5.
      […]“
      7        Člen 8 te direktive podrobneje določa:

      „1.      Za kraj dobave blaga se šteje:
      a)      kadar blago odpošlje ali prevaža dobavitelj ali prejemnik blaga ali tretja oseba: kraj, kjer se blago nahaja, ko se začne
         odpošiljanje ali prevoz blaga prejemniku. Kadar blago namesti ali sestavi dobavitelj ali druga oseba za njegov račun s poskusnim
         zagonom ali brez njega, se za kraj dobave šteje kraj, kjer je blago nameščeno ali sestavljeno. Kadar se namestitev ali sestavljanje
         opravi v drugi državi članici, kot je država dobavitelja, sprejme država članica, na ozemlju katere se opravi instalacija
         ali sestavljanje, vse potrebne ukrepe za izognitev dvojnemu obdavčevanju v tej državi;

      […]“
      8        Člen 9 navedene direktive določa:

      „1.      Za kraj opravljanja storitve se šteje kraj, kjer ima izvajalec, ki opravi storitev, sedež svoje dejavnosti ali stalno poslovno
         enoto, iz katere opravi storitev, ali če nima takšnega sedeža ali stalne poslovne enote, kraj, kjer ima stalno prebivališče
         ali običajno prebiva.

      2.      Vendar pa
      a)      je kraj opravljanja storitev v zvezi z nepremičninami, vključno s storitvami nepremičninskih zastopnikov in strokovnjakov,
         ter storitev za pripravo in koordinacijo gradbenih del, kot so storitve arhitektov in podjetij, ki zagotavljajo neposredni
         nadzor na kraju samem, kraj, kjer se nepremičnina nahaja;

      b)      […]“
       Nacionalna ureditev
      9        Iz člena 1, poglavje 1, zakona o davku na dodano vrednost (mervärdesskattelagen, SFS 1994, št. 200, v nadaljevanju: ML) izhaja,
         da se ta davek med drugim plača, kadar se šteje, da je bila transakcija opravljena v državi.

      10      „Blago“ v smislu člena 6, poglavje 1, ML so „predmeti“, vključno z nepremičninami, plinom, ogrevanjem, hlajenjem in električno
         energijo. V skladu s členom 2, poglavje 5, istega zakona je blago, ki mora biti na podlagi pogodbe med prodajalcem in kupcem
         odposlano kupcu, prodano v državi, če je blago v državi, ko prodajalec, kupec ali tretja oseba začnejo z odpošiljanjem kupcu
         (točka 1), oziroma če blago ni v državi, ko se začne odpošiljanje, če ga je sestavil ali namestil prodajalec ali če je bilo
         sestavljeno ali nameščeno za njegov račun (točka 2).

      11      „Storitev“ v smislu člena 6, poglavje 1, ML je vse, kar se ne šteje za blago in kar je mogoče opraviti v okviru poklicne dejavnosti.
         V skladu s prvo alineo člena 4, poglavje 5, tega zakona se storitve, ki se nanašajo na nepremičnino, opravijo v državi, če
         se nepremičnina nahaja v njej. Na podlagi prve alinee člena 6, poglavje 5, četrta točka, navedenega zakona se storitve opravijo
         v državi, če se opravijo na Švedskem in se nanašajo na dela na premičninah, vključno z nadzorom ali analizo takih premičnin.
         Prva alinea člena 8, poglavje 5, ML med drugim določa, da se za druge storitve, kot so te iz členov od 4 do 6(a) ali 7(a)
         (kar pa se med drugim ne uporablja za telekomunikacijske storitve), šteje, da je bila transakcija opravljena v državi, če
         ima izvajalec storitev sedež svoje gospodarske dejavnosti ali stalno poslovno enoto, iz katere izvaja storitev, na Švedskem.
         Poleg tega je v isti alinei določeno, da se šteje, da se storitve, ki se ne opravljajo niti iz sedeža poslovne enote na Švedskem
         niti v tujini, opravijo v državi, če ima izvajalec storitev stalno prebivališče ali običajno prebiva na Švedskem.

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      12      Družba NN opravlja v sektorju telekomunikacij dejavnosti polaganja, vzdrževanja in popravljanja kablov iz optičnih vlaken.
         Družba namerava skleniti pogodbe v zvezi z dobavo in napeljavo podmorskega kabla iz optičnih vlaken – med Švedsko in drugo
         državo članico –, ki ga bo kupec uporabljal za ponudbo storitev prenosa več telekomunikacijskim operaterjem. Družba NN bo
         kupila kabel in drugo opremo, ki jo potrebujejo podjetniki, najela ladjo s posadko in zaposlila osebe, specializirane za polaganje
         kablov.

      13      Kabli bodo nameščeni in zakopani na celinskem ozemlju Švedske, da bi bili nato položeni, in po potrebi zakopani v morsko dno,
         najprej v notranjih vodah in teritorialnem morju Švedske, nato v epikontinentalnem pasu Švedske in druge države članice ter
         obalnih držav ter na koncu v teritorialnem morju in notranjih vodah druge države članice, da bi bili na koncu nameščeni in
         zakopani na njenem celinskem ozemlju. Ob upoštevanju razdalje med pritrdišči bo treba mogoče v določenih primerih kabel podaljšati,
         kar je precej zapleten tehnični postopek. V običajnih okoliščinah materialni stroški znašajo od 80 do 85 % celotnih stroškov.
         V neugodnih okoliščinah, na primer v primeru neurja, se delež materialnih stroškov v primerjavi s celotnimi stroški zmanjša.

      14      Po položitvi in določenih predhodnih testih se bo lastninska pravica na kablu prenesla na kupca. Delo se bo nadaljevalo približno
         trideset dni z dodatnimi testi in družba NN bo nato odpravila morebitne napake.

      15      Družba NN je od Skatterättsnämnden zahtevala predhodno mnenje, da bi izvedela, po eni strani, ali je predvidena transakcija
         storitev na nepremičnini v smislu člena 4, poglavje 5, ML, delo na premičnini v smislu člena 6, poglavje 5, istega zakona
         ali celo druga vrsta storitve, in po drugi strani, ali se Švedska šteje za kraj izvršitve storitve.

      16      Skatterättsnämnden je podal svoje mnenje 13. junija 2003. Menil je, da bi bilo treba predvideno transakcijo na podlagi prve
         alinee člena 8, poglavje 5, ML šteti za storitev, opravljeno na Švedskem, ker nima značilnosti, ki omogočajo uporabo posebnih
         naveznih okoliščin iz člena od 4 do 6(a) in 7(a), poglavje 5, ML.

      17      Družba NN je zoper navedeno predhodno mnenje vložila tožbo na Regeringsrätten. Zatrjuje, da je položitev kabla iz spora o
         glavni stvari storitev na nepremičnini v smislu člena 4, poglavje 5, ML in da je treba zato plačati DDV le za storitve, opravljene
         na celinskem ozemlju, notranjih vodah in teritorialnem morju Švedske.

      18      Ker je Regeringsrätten menilo, da je za rešitev spora v postopku v glavni stvari potrebna razlaga prava Skupnosti, je prekinilo
         odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo naslednja vprašanja:

      „1.      Ali je mogoče obdavčljivo transakcijo, ki jo sestavljata dobava in položitev kabla, ki je napeljan med ozemljema dveh držav
         članic in tudi zunaj ozemlja Skupnosti, pri kateri pomeni kabel očitno večji del celotnih stroškov, opredeliti kot dobavo
         blaga ob uporabi določb Šeste direktive […] glede kraja obdavčljivih transakcij?

      2.      Če je tako transakcijo namesto tega treba šteti za opravljanje storitev, ali je treba, da bi določili kraj opravljanja storitve
         na podlagi člena 9(2)(a) Šeste direktive, tako storitev obravnavati, kot da je povezana z nepremičninami?

      3.      Če je odgovor na prvo ali drugo vprašanje pritrdilen, ali je treba člen 8(1)(a) [Šeste] direktive oziroma, podredno, člen
         9(2)(a) te direktive razlagati tako, da mora biti transakcija razdeljena glede na ozemeljski položaj kabla?

      4.      Če je odgovor na tretje vprašanje pritrdilen, ali je treba člen 8(1)(a) [Šeste] direktive oziroma, podredno, člen 9(2)(a)
         te direktive ter člena 2, točka 1, in 3(1) te direktive razumeti tako, da DDV ni treba plačati za tisti del dobave ali opravljanja
         storitev, ki se nanaša na območje, ki ni del ozemlja Skupnosti?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      19      Predložitveno sodišče želi s prvim vprašanjem izvedeti, ali je treba za obračun DDV transakcijo v zvezi z dobavo in položitvijo
         kabla iz optičnih vlaken, ki povezuje državi članici in je delno zunaj ozemlja Skupnosti, pri kateri pomeni cena kabla očitno
         večji del celotnih stroškov, šteti za dobavo blaga v smislu člena 5(1) Šeste direktive.

      20      Najprej je treba določiti, ali je treba z vidika DDV dobavo in položitev kabla v okoliščinah, ki jih je navedlo predložitveno
         sodišče, šteti za različni obdavčljivi transakciji ali za enotno transakcijo, sestavljeno iz več delov.

      21      Kot izhaja iz sodne prakse Sodišča, je treba, kadar transakcija obsega skupek dejavnikov in dejanj, upoštevati vse okoliščine,
         v katerih se opravi zadevna transakcija, da bi se ugotovilo, prvič, ali gre za dve ali več samostojnih transakcij ali pa gre
         za enotno transakcijo, in drugič, ali je treba v slednjem primeru to transakcijo opredeliti kot dobavo blaga ali opravljanje
         storitev (glej v tem smislu sodbe z dne 2. maja 1996 v zadevi Faaborg-Gelting Linien, C-231/94, Recueil, str. I-2395, točke
         od 12 do 14; z dne 25. februarja 1999 v zadevi CPP, C-349/96, Recueil, str. I-973, točka 28, ter z dne 27. oktobra 2005 v
         zadevi Levob Verzekeringen in OV Bank, C-41/04, ZOdl., str. I-9433, točka 19).

      22      Ob upoštevanju dveh okoliščin, in sicer, da po eni strani iz člena 2, točka 1, Šeste direktive izhaja, da je treba vsako transakcijo
         ponavadi šteti za samostojno in neodvisno, ter da se po drugi strani transakcije, ki z gospodarskega vidika obsega eno samo
         storitev, ne sme umetno razdeliti, da se ne bi izkrivilo delovanja sistema DDV, je pomembno najprej določiti značilnosti zadevne
         transakcije, da se ugotovi, ali davčni zavezanec za svojo stranko opravi več različnih glavnih storitev ali enotno storitev
         (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi CPP, točka 29, in Levob Verzekeringen in OV Bank, točka 20).

      23      Sodišče je v zvezi s tem odločilo, da gre za enotno storitev, kadar sta dva ali več dejavnikov ali dejanj, ki jih davčni zavezanec
         opravi za svojo stranko, tako tesno povezani, da dejansko sestavljajo eno samo nedeljivo gospodarsko storitev, katere razdelitev
         bi bila umetna (zgoraj navedena sodba Levob Verzekeringen in OV Bank, točka 22).

      24      V obravnavanem primeru je – po napeljavi in poskusnem zagonu – predmet pogodbe, ki jo namerava skleniti družba NN, odsvojitev
         položenega in tehnično uporabnega kabla.

      25      Iz te ugotovitve izhaja, da se zdi, prvič, da so za transakcijo, obravnavano v postopku v glavni stvari, potrebni vsi deli,
         ki jo sestavljajo, in drugič, da so tesno povezani. Ob upoštevanju teh pogojev ni mogoče, ne da bi bilo to nerealno, šteti,
         da bo stranka najprej prejela kabel iz optičnih vlaken in nato pri istemu dobavitelju različne storitve v zvezi z njegovo
         položitvijo (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Levob Verzekeringen in OV Bank, točka 24).

      26      Zato je treba dobavo in položitev kabla v okoliščinah, ki jih je navedlo predložitveno sodišče, šteti za enotno transakcijo
         glede na DDV.

      27      Da bi nato določili, ali je treba enotno transakcijo, kot je ta v postopku v glavni stvari, šteti za dobavo blaga ali za opravljanje
         storitev, je treba opredeliti njene glavne dele (glej zlasti zgoraj navedeni sodbi Faaborg-Gelting Linien, točki 12 in 14,
         ter Levob Verzekeringen in OV Bank, točka 27).

      28      Iz sodne prakse Sodišča izhaja, da je treba v primeru enotne transakcije storitev šteti za pomožno storitev glavne storitve,
         če sama za stranko ne pomeni namena, ampak sredstvo, da lahko uporablja glavno storitev ponudnika storitve pod boljšimi pogoji
         (glej v tem smislu sodbo z dne 22. oktobra 1998 v združenih zadevah Madgett in Baldwin, C-308/96 in C-94/97, Recueil, str.
         I-6229, točka 24, in zgoraj navedeno sodbo CPP, točka 30).

      29      Iz predložitvene odločbe izhaja, da je za položitev kabla iz postopka v glavni stvari potrebna izvedba zapletenih tehničnih
         postopkov, uporaba posebne opreme in posebno strokovno znanje ter zdi se, da je ne le neločljiva od dobave blaga v takem obsežnem
         postopku, ampak tudi nujna za poznejšo uporabo in izkoriščanje navedenega blaga. Položitev kabla zato ni le pomožni del dobave.

      30      Vendar je treba določiti, ali ob upoštevanju značilnosti transakcije, obravnavane v postopku v glavni stvari, pri opredelitvi
         transakcije kot dobave blaga oziroma opravljanja storitev prevlada dobava kabla ali njegova položitev.

      31      V zvezi s tem je treba poudariti, da v skladu s členom 5(1) Šeste direktive „‚dobava blaga‘ pomeni prenos pravice do razpolaganja
         s premoženjem v stvareh kot lastnik“.

      32      V skladu s sodno prakso Sodišča iz besedila te določbe izhaja, da se pojem dobave blaga ne nanaša na prenos lastništva v skladu
         s pravili, določenimi z veljavnim nacionalnim pravom, ampak zajema kakršen koli prenos premoženja v stvareh ene stranke, ki
         pooblasti drugo stranko, da dejansko razpolaga z njim, kot da bi bila lastnik tega premoženja. Namen Šeste direktive bi lahko
         bil kršen, če bi bili za ugotovitev, da gre za dobavo blaga, ki je ena od treh obdavčljivih transakcij, določeni pogoji, ki
         bi se razlikovali glede na civilno pravo zadevne države članice (glej v tem smislu sodbe z dne 8. februarja 1990 v zadevi
         Shipping and Forwarding Enterprise Safe, C-320/88, Recueil, str. I-285, točki 7 in 8; z dne 4. oktobra 1995 v zadevi Armbrecht,
         C-291/92, Recueil, str. I-2775, točki 13 in 14; z dne 6. februarja 2003 v zadevi Auto Lease Holland, C-185/01, Recueil, str. I-1317,
         točki 32 in 33, ter z dne 21. aprila 2005 v zadevi HE, C-25/03, ZOdl., str. I-3123, točka 64).

      33      Iz podatkov, ki jih je predložilo predložitveno sodišče, izhaja, da se pogodba, ki bo sklenjena, nanaša na stvari, in sicer
         na kabel iz optičnih vlaken, ki ga kupi in položi dobavitelj in ki bo po preizkusih delovanja, ki jih izvede slednji, prenesen
         na stranko, ki bo lahko razpolagala s kablom kot lastnik.

      34      Dejstvo, da dobavo navedenega kabla spremlja njegova napeljava, načeloma ne nasprotuje temu, da transakcija spada na področje
         uporabe člena 5(1) Šeste direktive.

      35      Prvič, iz člena 8(1)(a) Šeste direktive namreč izhaja, da stvar lahko namesti ali sestavi dobavitelj ali druga oseba za njegov
         račun s poskusnim zagonom ali brez njega, ne da bi transakcija nujno izgubila opredelitev „dobava blaga“. Drugič, kot v točki
         51 sklepnih predlogov poudarja generalni pravobranilec, ta določba ne razlikuje med načini namestitve, ker se vgradnja premičnine
         v tla ne nanaša nujno na pojem „gradbena dela“ v smislu člena 5(5) Šeste direktive.

      36      Iz predložitvene odločbe prav tako izhaja, da če položitev kabla iz postopka v glavni stvari poteka v običajnih okoliščinah,
         je promet, ki ga bo dobavitelj ustvaril s transakcijo, sestavljen iz stroškov samega kabla in ostalega materiala, ki znašajo
         od 80 do 85 % celotnega zneska navedene transakcije, medtem ko se v neugodnih okoliščinah, na primer zaradi zahtevnosti terena,
         stanja morskega dna, potrebe, da se kabel podaljša, ali nepričakovanega neurja, del materialnih stroškov glede na celotne
         stroške zmanjša.

      37      V zvezi s tem, čeprav je razmerje med ceno blaga in ceno storitev nepristranski podatek, ki pomeni kazalec, ki ga je mogoče
         pri opredelitvi transakcije v postopku v glavni stvari upoštevati, še vedno ostaja dejstvo, da, kot v svojih stališčih zatrjuje
         Komisija Evropskih skupnosti, materialni stroški in stroški del ne smejo biti odločilnega pomena.

      38      Za opredelitev načrtovane transakcije je treba preizkusiti tudi pomen storitev dobave kabla.

      39      Čeprav je nujno, da se kabel napelje, da se ga lahko uporablja, in čeprav je zlasti zaradi razdalje in zahtevnosti terena
         vgradnja kabla v tla, kot izhaja iz točke 29 obravnavane zadeve, zapletena in so zanjo nujna znatna sredstva, iz tega še vedno
         ne izhaja, da opravljanje storitev prevlada nad dostavo blaga. Iz opisa določb pogodbe, podanega v predložitveni odločbi,
         izhaja, da so dela, ki jih mora izvesti dobavitelj, omejena na položitev kabla iz postopka v glavni stvari, in niti njihov
         cilj niti posledica nista spreminjanje narave navedenega kabla iz optičnih vlaken ali njegova prilagoditev posebnim potrebam
         stranke (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Levob Verzekeringen in OV Bank, točki 28 in 29).

      40      Ob upoštevanju teh dejavnikov je treba na prvo vprašanje odgovoriti tako, da je treba dobavo in položitev kabla iz optičnih
         vlaken, ki povezuje državi članici in ki je delno zunaj ozemlja Skupnosti, šteti za dobavo blaga v smislu člena 5(1) Šeste
         direktive, če bo po preizkusu delovanja, ki ga izvede dobavitelj, kabel prenesen na stranko, ki bo lahko z njim razpolagala
         kot lastnik, če je cena samega kabla očitno večji del celotnih stroškov navedene transakcije in če so storitve dobavitelja
         omejene na položitev kabla, ne da bi spremenile njegovo naravo ali ga prilagodile posebnim potrebam stranke.

       Drugo vprašanje
      41      Drugo vprašanje je bilo zastavljeno le za primer, če bi obdavčljiva transakcija pomenila opravljanje storitev. Ob upoštevanju
         odgovora na prvo vprašanje na to vprašanje ni treba odgovoriti.

       Tretje vprašanje
      42      Da bi predložitveno sodišče opredelilo kraj izvršitve transakcije, ki je predmet DDV in ki zajema dobavo in položitev kabla
         iz optičnih vlaken, ki povezuje državi članici in je delno zunaj ozemlja Skupnosti, s tretjim vprašanjem sprašuje, ali je
         člen 8(1)(a) Šeste direktive treba razlagati tako, da je davčna pristojnost vsake države članice omejena na del kabla, ki
         je na njenem ozemlju.

      43      Najprej je treba poudariti, da so v naslovu VI Šeste direktive določbe za opredelitev kraja obdavčljivih transakcij, in sicer
         člen 8 za dobavo blaga in člen 9 za opravljanje storitev. Cilj, ki mu ti določbi sledita v okviru splošnega sistema direktive,
         je, kot je mogoče sklepati iz sedme uvodne izjave te direktive, razumna razdelitev področij uporabe nacionalnih zakonodaj
         na področju DDV, da bi s tem enotno določili kraj, ki je davčno upoštevna navezna okoliščina dobave blaga in opravljanja storitev.
         Cilj teh določb je tudi izogibanje sporom glede pristojnosti, ki lahko privedejo do dvojnega obdavčevanja in neobdavčenja
         prihodkov (glej po analogiji sodbe z dne 4. julija 1985 v zadevi Berkholz, 168/84, Recueil, str. 2251, točka 14; z dne 12.
         maja 2005 v zadevi RAL (Channel Islands) in drugi, C‑452/03, ZOdl., str. I-3947, točka 23, in z dne 15. septembra 2005 v zadevi
         Köhler, C-58/04, ZOdl., str. I-8219, točka 22).

      44      Člen 8 Šeste direktive glede opredelitve kraja dobave blaga določa več posebnih naveznih okoliščin, na podlagi katerih se
         določi, ali gre za dobavo blaga s prevozom ali brez prevoza, dobavo blaga z ladjo, letalom ali vlakom, dobavo plina ali elektrike
         iz distribucijskih sistemov ali pa dobavo blaga, ki ga namesti ali sestavi dobavitelj ali druga oseba za njegov račun s poskusnim
         zagonom ali brez njega. V slednjem primeru se na podlagi člena 8(1)(a), drugi stavek, Šeste direktive za kraj dobave šteje
         kraj, kjer je blago nameščeno ali sestavljeno.

      45      Da bi kolizijsko pravilo delovalo, mora omogočati, da se davčna pristojnost za pobiranje DDV za transakcijo dodeli le eni
         zadevni državi članici. Kadar se blago namesti, se tako za kraj dobave načeloma šteje le ozemlje ene države članice, in kadar
         gre za tako namestitev blaga, da se to vgradi v tla, kraj te vgradnje določa državo, ki je pristojna za obdavčitev dobave.

      46      Vendar pa to ne pomeni, da se člen 8(1)(a), drugi stavek, Šeste direktive ne uporabi, kadar se namestitev blaga na ozemlju
         ene države članice nadaljuje na ozemlju druge države članice. Kadar se to blago, in sicer v postopku v glavni stvari kabel
         iz optičnih vlaken, napelje na ozemlju prve države članice in nato na ozemlju druge, sta kraja dobave namreč zaporedoma ozemlji
         obeh držav.

      47      Iz tega izhaja, kot je v točki 88 sklepnih predlogov poudaril generalni pravobranilec, da mora biti v takem primeru vsaki
         državi članici priznana pristojnost za obdavčitev transakcije za del kabla, ki je nameščen na njenem ozemlju.

      48      Ta davčna pristojnost vsake države članice v zvezi s celotno transakcijo ne zajema le obveznosti obračuna davka, ki ga je
         treba plačati na ceno samega kabla, ampak tudi pristojnost za obdavčitev storitev, povezanih z napeljavo.

      49      V postopku v glavni stvari storitve, povezane z napeljavo kabla iz optičnih vlaken, dejansko ne zajemajo le polaganja v ožjem
         pomenu in morebitnega podaljšanja tega kabla, ampak tudi redne teste, ki se izvedejo med polaganjem, in nekatere predhodne
         preizkuse delovanja, ki se izvedejo po končani položitvi, ter nekatere dodatne preizkuse, ki trajajo približno trideset dni
         po poskusnem zagonu navedenega kabla, med katerimi dobavitelj odpravi morebitne napake. Za te storitve, med katerimi za nekatere
         ni mogoče določiti natančnega geografskega kraja, se porabi celotni kabel in jih mora torej, tako kot ceno samega kabla in
         drugega materiala, obdavčiti vsaka država članica sorazmerno z dolžino kabla, ki se nahaja na njenem ozemlju.

      50      Na tretje vprašanje je treba torej odgovoriti, da je treba člen 8(1)(a) Šeste direktive razlagati tako, da je za obdavčitev
         dobave in položitve kabla iz optičnih vlaken, ki povezuje državi članici in je delno zunaj ozemlja Skupnosti, pristojna vsaka
         država članica sorazmerno z dolžino kabla, ki se nahaja na njenem ozemlju, tako glede obdavčitve cene samega kabla in drugega
         materiala kot glede stroškov storitev, povezanih z njegovo položitvijo.

       Četrto vprašanje
      51      S četrtim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 8(1)(a) Šeste direktive skupaj s členoma 2,
         točka 1, in 3 iste direktive razlagati tako, da se za dobavo in položitev kabla iz optičnih vlaken, ki povezuje državi članici,
         v delu, v katerem se transakcija izvede na področju, ki ni del ozemlja Skupnosti, ne obračuna DDV.

      52      Člen 2, točka 1, Šeste direktive države članice zavezuje, da obračunajo DDV za vsako dobavo blaga, ki jo davčni zavezanec
         kot tak opravi na ozemlju države za plačilo.

      53      Ozemeljsko področje uporabe Šeste direktive je opredeljeno v členu 3 te direktive, v skladu s katerim je „ozemlje države članice“
         ozemlje države, kot je za vsako državo članico opredeljeno v členu 3(2) in (3), „ozemlje Skupnosti“ pa ozemlje vseh držav
         članic, kot je v tem členu opredeljeno za vsako državo članico. Z izjemo določenih nacionalnih ozemelj, ki so s členom 3(3)
         izrecno izločena, se na podlagi člena 3(2) „ozemlje države“ ujema s področjem uporabe Pogodbe ES, kot je za vsako državo članico
         opredeljeno v členu 299 ES.

      54      Ker v Pogodbi ni bolj podrobne opredelitve ozemlja, ki spada v suverenost vsake države članice, mora vsaka država članica
         v skladu s predpisi mednarodnega javnega prava opredeliti obseg in meje tega ozemlja.

      55      Sodišče je glede področja uporabe Šeste direktive izjavilo, da se sistem te direktive obvezno in absolutno uporablja za vsa
         nacionalna ozemlja držav članic (glej v tem smislu sodbo z dne 23. januarja 1986 v zadevi Trans Tirreno Express, 283/84, Recueil,
         str. 231, točka 20).

      56      V skladu s členom 2 Konvencije Združenih narodov o pomorskem pravu, podpisane 10. decembra 1982 v Montego Bayu, ki je začela
         veljati 16. novembra 1994 in ki je bila potrjena s Sklepom Sveta 98/392/ES z dne 23. marca 1998 (UL L 179, str. 1, v nadaljevanju:
         Konvencija o pomorskem pravu) v suverenost obalne države spadajo teritorialno morje, morsko dno tega morja in zemeljska plast
         pod njim.

      57      Nacionalno ozemlje držav članic v smislu člena 299 ES je tako tudi teritorialno morje, morsko dno tega morja in zemeljska
         plast pod njim, s tem, da vsaka država članica v skladu s členom 3 Konvencije o pomorskem pravu določi širino tega morja,
         ki ne presega 12 morskih milj.

      58      Država članica ima torej obveznost, da obračuna DDV za dobavo blaga, ki je bila opravljena v njenem teritorialnem morju, morskem
         dnu tega morja in zemeljski plasti pod njim (v zvezi s storitvami prevoza glej tudi sodbo z dne 23. maja 1996 v zadevi Komisija
         proti Grčiji, C‑331/94, Recueil, str. I-2675, točka 10).

      59      Suverenost obalne države v izključni ekonomski coni in epikontinentalnem pasu pa je nasprotno le funkcionalna in kot taka
         omejena na pravico izvajanja dejavnosti raziskovanja in izkoriščanja, določenih v členih 56 in 77 Konvencije o pomorskem pravu.
         Če dobava in položitev podmorskega kabla ne spadata med dejavnosti, naštete v navedenih členih, del transakcije, opravljene
         v teh dveh conah, ne spada v suverenost obalne države. To ugotovitev potrjujeta člena 58(1) in 79(1) te konvencije, ki pod
         določenimi pogoji vsaki državi pridržujeta pravico do položitve podmorskih kablov v teh conah.

      60      Iz tega izhaja, da ni mogoče šteti, da je bil ta del transakcije opravljen na ozemlju države v smislu člena 2, točka 1, Šeste
         direktive. Enako, a fortiori, velja za del transakcije, ki je bila opravljena na odprtem morju, coni, ki na podlagi člena 89 Konvencije o pomorskem pravu
         ne spada v suverenost držav (v zvezi s storitvami prevoza glej tudi sodbo z dne 13. marca 1990 v zadevi Komisija proti Franciji,
         C‑30/89, Recueil, str. I‑691, točka 17).

      61      Na četrto vprašanje je treba torej odgovoriti tako, da je treba člen 8(1)(a) Šeste direktive v povezavi s členoma 2, točka
         1, in 3 te direktive razlagati tako, da se za dobavo in položitev kabla iz optičnih vlaken, ki povezuje državi članici, v
         delu, v katerem se transakcija izvede v izključni ekonomski coni, v epikontinentalnem pasu in na odprtem morju, ne obračuna
         DDV.

       Stroški
      62      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      1.      Dobavo in položitev kabla iz optičnih vlaken, ki povezuje državi članici in ki je delno zunaj ozemlja Skupnosti, je treba
            šteti za dobavo blaga v smislu člena 5(1) Šeste direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav
            članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero, kot je bila spremenjena z Direktivo
            Sveta 2002/93/ES z dne 3. decembra 2002, če bo po preizkusu delovanja, ki ga izvede dobavitelj, kabel prenesen na stranko,
            ki bo lahko z njim razpolagala kot lastnik, če je cena samega kabla očitno večji del celotnih stroškov navedene transakcije
            in če so storitve dobavitelja omejene na položitev kabla, ne da bi spremenile njegovo naravo ali ga prilagodile posebnim potrebam
            stranke.
      2.      Člen 8(1)(a) Šeste direktive 77/388 je treba razlagati tako, da je za obdavčitev dobave in položitve kabla iz optičnih vlaken,
            ki povezuje državi članici in je delno zunaj ozemlja Skupnosti, pristojna vsaka država članica sorazmerno z dolžino kabla,
            ki se nahaja na njenem ozemlju, tako glede obdavčitve cene samega kabla in drugega materiala kot glede stroškov storitev,
            povezanih z njegovo položitvijo.
      3.      Člen 8(1)(a) Šeste direktive 77/388 v povezavi s členoma 2, točka 1, in 3 te direktive je treba razlagati tako, da se za dobavo
            in položitev kabla iz optičnih vlaken, ki povezuje državi članici, v delu, v katerem se transakcija izvede v izključni ekonomski
            coni, v epikontinentalnem pasu in na odprtem morju, ne obračuna davek na dodano vrednost.
      Podpisi
      * Jezik postopka: švedščina.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 26. julija 2017.#Meica Ammerländische Fleischwarenfabrik Fritz Meinen GmbH & Co. KG proti Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO).#Pritožba – Znamka Evropske unije – Figurativna znamka, ki vsebuje besedni element ‚STICK MiniMINI Beretta‘ – Ugovor imetnika besedne znamke Evropske unije Mini Wini – Zavrnitev ugovora s strani Urada Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO) – Uredba (ES) št. 207/2009 – Člen 8(1)(b) – Nevarnost zmede – Stopnja pozornosti upoštevne javnosti – Samostojen razlikovalni položaj – Prevladujoči značaj – Merila za presojo vizualne podobnosti – Obveznost obrazložitve.#Zadeva C-182/16 P.


title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 26. aprila 2017.#Costin Popescu proti Guvernul României in drugim.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Înalta Curte de Casație şi Justiție.#Predhodno odločanje – Promet – Cestni promet – Vozniško dovoljenje – Direktiva 2006/126/ES – Člen 13(2) – Pojem ,pravica do vožnje, podeljena pred 19. januarjem 2013‘ – Nacionalni predpisi, s katerimi je bila prenesena ta direktiva – Obveznost pridobitve vozniškega dovoljenja za osebe, ki jim je bilo pred začetkom veljavnosti teh predpisov dovoljeno voziti mopede brez dovoljenja.#Zadeva C-632/15.

text:
         SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 26. aprila 2017 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Promet — Cestni promet — Vozniško dovoljenje — Direktiva 2006/126/ES — Člen 13(2) — Pojem ‚pravica do vožnje, podeljena pred 19. januarjem 2013‘ — Nacionalni predpisi, s katerimi je bila prenesena ta direktiva — Obveznost pridobitve vozniškega dovoljenja za osebe, ki jim je bilo pred začetkom veljavnosti teh predpisov dovoljeno voziti mopede brez dovoljenja“
      V zadevi C‑632/15,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie (vrhovno kasacijsko sodišče, Romunija) z odločbo z dne 12. novembra 2015, ki je na Sodišče prispela 30. novembra 2015, v postopku

         Costin Popescu

      proti

         Guvernul României,

         Ministerul Afacerilor Interne,

         Direcția Regim Permise de Conducere si Înmatriculare a Vehiculelor,

         Direcția Rutieră,

         Serviciul Public Comunitar Regim Permise de Conducere și Înmatriculare a Vehiculelor,

      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi T. von Danwitz, predsednik senata, E. Juhász (poročevalec), C. Vajda, sodnika, K. Jürimäe, sodnica, in C. Lycourgos, sodnik,
      generalni pravobranilec: H. Saugmandsgaard Øe,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za C. Popescuja, on sam,

               —

               za romunsko vlado R.‑H. Radu, O.‑C. Ichim in E. Gane, agenti,

               —

               za slovaško vlado B. Ricziová, agentka,

               —

               za Evropsko komisijo L. Nicolae in J. Hottiaux, agentki,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 24. novembra 2016
      izreka naslednjo
      Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago določb Direktive 2006/126/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. decembra 2006 o vozniških dovoljenjih (UL 2006, L 403, str. 18), natančneje na razlago člena 13(2) v povezavi z uvodno izjavo 5 te direktive.

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med C. Popescujem na eni strani ter Guvernul României (romunska vlada), ki jo zastopa Secretariatul General al Guvernului (generalni sekretariat vlade), Ministerul Afacerilor Interne (ministrstvo za notranje zadeve), Direcția Regim Permise de Conducere și Înmatriculare a Vehiculelor (direkcija za izdajo vozniških dovoljenj in registracijo motornih vozil), Direcția Rutieră (direkcija za ceste) in Serviciul Public Comunitar Regim Permise de Conducere şi înmatriculare a Vehiculelor (lokalna javna služba za izdajo vozniških dovoljenj in registracijo motornih vozil) na drugi glede obveznosti pridobitve vozniškega dovoljenja za osebe, ki jim je bilo pred začetkom veljavnosti romunskih predpisov, s katerimi je bila Direktiva 2006/126 prenesena v nacionalno pravo, dovoljeno voziti mopede brez dovoljenja.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               V uvodni izjavi 2 Direktive 2006/126 je navedeno:
               „Pravila o vozniških dovoljenjih so bistveni sestavni del skupne prometne politike, prispevajo k izboljšanju prometne varnosti in pospešujejo prosto gibanje oseb, ki nameravajo bivati v državi članici, ki ni država, v kateri se dovoljenje izda […]“

               4

               V skladu z uvodno izjavo 5 te direktive ta ne bi smela vplivati na pravice do vožnje, ki so bile priznane ali pridobljene pred dnevom začetka uporabe te direktive.

               5

               V uvodni izjavi 8 omenjene direktive je navedeno:
               „Zaradi prometne varnosti bi bilo treba določiti minimalne zahteve za izdajo vozniškega dovoljenja. Treba bi bilo uskladiti standarde v zvezi z vozniškimi izpiti in podelitvijo vozniškega dovoljenja. S tem v zvezi bi bilo treba opredeliti znanja, spretnosti in ravnanje, povezana z vožnjo motornih vozil, in na teh elementih zasnovati vozniški izpit ter ponovno opredeliti minimalne standarde v zvezi s psihofizično sposobnostjo za vožnjo teh vozil.“

               6

               V skladu z uvodno izjavo 13 iste direktive se bo „[z] uvedbo kategorije vozniških dovoljenj za mopede […] povečala prometna varnost za najmlajše voznike, ki jih prometne nesreče po statističnih podatkih najbolj prizadenejo“.

               7

               V uvodni izjavi 16 Direktive 2006/126 je navedeno:
               „Vzorec vozniškega dovoljenja, kakor je določen v [Direktivi Sveta z dne 29. julija 1991 o vozniških dovoljenjih (91/439/EGS) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 7, zvezek 1, str. 317)], bi bilo treba nadomestiti z enotnim vzorcem v obliki plastične kartice. Hkrati bi bilo treba ta vzorec vozniškega dovoljenja prilagoditi zaradi uvedbe nove kategorije vozniških dovoljenj za mopede in nove kategorije vozniških dovoljenj za motorna kolesa.“

               8

               Člen 4 te direktive, naslovljen „Kategorije, opredelitve in najnižje starosti“, določa:
               „1.   Z vozniškim dovoljenjem iz člena 1 se dovoli vožnja vozil na motorni pogon, ki spadajo v kategorije, opredeljene v nadaljevanju. Dovoljenje se lahko izda po dopolnitvi najnižjih starosti, ki so določene za vsako kategorijo. Pojem „vozilo na motorni pogon“ pomeni vsako vozilo na lastni pogon, ki vozi po cesti in ni tirno vozilo.
               2.   Mopedi:
               Kategorija AM:

                        —

                        dvo‑ ali trikolesna vozila z največjo konstrukcijsko določeno hitrostjo, ki ne presega 45 km/h, kot so opredeljena v členu 1(2)(a) Direktive 2002/24/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 18. marca 2002 o homologaciji dvo‑ in trikolesnih motornih vozil [in razveljavitvi Direktive Sveta 92/61/EGS (UL 2002, L 124, str. 1)] (razen vozil, katerih največja konstrukcijsko določena hitrost je manjša ali enaka 25 km/h), ter lahka štirikolesa, kot so opredeljena v členu 1(3)(a) Direktive 2002/24/ES;

                        —

                        najnižja starost za kategorijo AM je 16 let.

                  […]“

               9

               Člen 7 Direktive 2006/126, naslovljen „Izdaja, veljavnost in podaljšanje“, določa:
               „1.   Vozniška dovoljenja se izdajo samo tistim kandidatom:

                        (a)

                        ki so opravili preizkus spretnosti in ravnanja ter teoretični preizkus in ki izpolnjujejo zdravniške standarde v skladu z določbami prilog II in III;

                        (b)

                        ki so opravili teoretični preizkus samo za kategorijo AM; države članice lahko od kandidatov zahtevajo, da opravijo preizkus spretnosti in ravnanja ter zdravniški pregled za to kategorijo[.]
                        Za trikolesa in štirikolesa v tej kategoriji lahko države članice uvedejo poseben preizkus spretnosti in ravnanja. Za razlikovanje vozil znotraj kategorije AM se lahko v vozniško dovoljenje vpiše nacionalna koda.

                  […]“

               10

               Člen 13 direktive 2006/126, naslovljen „Ekvivalence neskupnostnih vzorcev dovoljenj“, določa:
               „1.   S soglasjem Komisije države članice vzpostavijo ekvivalence med pravicami, pridobljenimi pred začetkom izvajanja te direktive, in kategorijami, opredeljenimi v členu 4.
               Po posvetovanju s Komisijo lahko države članice svojo nacionalno zakonodajo prilagodijo tako, kot je potrebno za izvajanje določb člena 11(4), (5) in (6).
               2.   Z določbami te direktive se ne odvzema ali kakor koli omejuje nobene pravice do vožnje, podeljene pred 19. januarjem 2013.“

               11

               V skladu s členom 16(1) in (2) Direktive 2006/126, naslovljenim „Prenos“, so morale države članice po eni strani sprejeti in objaviti zakone in druge predpise, potrebne za uskladitev z določbami navedene direktive, ki jih našteva, torej člen 4(1) in (2), člen 7(1)(b) in člen 13 najpozneje do 19. januarja 2011 in po drugi uporabljati prenesene določbe od 19. januarja 2013.

         Romunsko pravo

               12

               Legea nr. 203/2012 pentru modificarea şi completarea Ordonanţei de urgenţă a Guvernului nr. 195/2002 privind circulaţia pe drumurile publice (zakon št. 203/2012 o spremembah in dopolnitvah nujne uredbe vlade št. 195/2002 o cestnem prometu, Monitorul Oficial al României, št. 760 z dne 12. novembra 2012), s katerim so bile nekatere določbe Direktive 2006/126 prenesene v romunsko pravo, se uporablja od 19. januarja 2013. S tem zakonom sta bili spremenjeni Ordonanța de urgență a Guvernului no 195/2002 privind circulația pe drumurile publice (nujna uredba vlade št. 195/2002 o cestnem prometu, Monitorul Oficial al României, del I, št. 670 z dne 3. avgusta 2006, v nadaljevanju: nujna uredba št. 195/2002) in izvedbena uredba te nujne uredbe, ki je bila odobrena s Hotărârea Guvernului nr. 1391/2006 (sklep vlade št. 1391/2006, Monitorul Oficial al României, del I, št. 876 z dne 26. oktobra 2006).

               13

               Za zagotovitev prenosa omenjene direktive so bile določbe členov 160 in 161 izvedbene uredbe nujne uredbe št. 195/2002, ki so se nanašale na mopede, razveljavljene.

               14

               Pred začetkom veljavnosti zakona št. 203/2012 je izvedbena uredba nujne uredbe št. 195/2002 v členu 160(2) določala, da lahko „[o]sebe, ki nimajo vozniškega dovoljenja, na javnih cestah vozijo mopede le, če predložijo dokaz, da so končale tečaj cestnoprometnih predpisov v okviru institucije, pooblaščene za usposabljanje voznikov motornih vozil“.

               15

               Člen 161(2) te izvedbene uredbe je pred začetkom veljavnosti zakona št. 203/2012 podrobno določal, da morajo imeti „kolesarji med vožnjo na javnih cestah pri sebi osebno izkaznico, vozniki mopedov pa tudi potrdilo o opravljenem usposabljanju iz cestnoprometnih predpisov in potrdilo o registraciji vozila“.

               16

               V členu 6, točki 6 in 21 nujne uredbe št. 195/2002 sta opredeljena pojma „motorno vozilo“ in „moped“. Ta člen določa, da se „mopedi […] štejejo za motorna vozila“ in da se lahki štirikolesniki „štejejo za mopede“.

               17

               Člen 20, od (1) do (3), nujne uredbe št. 195/2002 določa:
               „1.   Vozniki motornih vozil, tramvajev, traktorjev, ki se uporabljajo izključno v kmetijskih in gozdarskih gospodarstvih, ali strojev na lastni pogon morajo za vožnjo na javni cesti imeti ustrezno vozniško dovoljenje.
               2.   Vozniška dovoljenja se izdajajo za naslednje kategorije vozil: AM […]
               3.   Opis kategorij vozil iz odstavka (2), za katera se izdajajo vozniška dovoljenja, je v Prilogi 1“.

               18

               Priloga 1 k nujni uredbi št. 195/2002 našteva kategorije vozil, za katera se izda vozniško dovoljenje v skladu s členom 20(2) te uredbe. V točki (a) navedene priloge je „kategorija AM“ opredeljena tako, da se nanaša na „mopede“.

               19

               Člen 23(1) in (9) nujne uredbe št. 195/2002 določa:
               „1.   Pravico do vožnje motornega vozila na javnih cestah ima izključno imetnik veljavnega vozniškega dovoljenja, ki ustreza kategoriji, v katero spada vozilo, ali vsak, ki lahko predloži nadomestni dokument, s katerim se mu dovoljuje vožnja na javnih cestah.
               […]
               9.   Izpit za pridobitev vozniškega dovoljenja je sestavljen iz teoretičnega preizkusa znanja in praktičnega preizkusa spretnosti in ravnanja glede na zahtevano kategorijo dovoljenja. Praktični preizkus za kategorijo AM je sestavljen le iz preverjanja spretnosti na vadbenih progah, pripravljenih za to. Pogoji za pridobitev vozniškega dovoljenja so določeni v uredbi“.

         Dejansko stanje in vprašanje za predhodno odločanje

               20

               C. Popescu ima potrdilo o registraciji štirikolesnika znamke Aixam, ki spada v kategorijo vozil L6e in se šteje za moped, poleg tega ima tudi potrdilo o opravljenem tečaju cestnoprometnih predpisov za vožnjo mopedov na javnih cestah. Navedena dokumenta, ki sta mu bila izdana leta 2010, sta mu omogočala vožnjo vozila, kot je njegovo, v skladu s členoma 160 in 161 izvedbene uredbe nujne uredbe št. 195/2002 v različici, ki je veljala pred 19. januarjem 2013.

               21

               Od 19. januarja 2013 je bilo treba za vožnjo mopedov ali podobnih vozil na javnih cestah v Romuniji pridobiti vozniško dovoljenje v skladu z zakonom št. 203/2012, s katerim je bila spremenjena nujna uredba št. 195/2002, da bi se v nacionalno pravo prenesle nekatere določbe Direktive 2006/126.

               22

               C. Popescu je proti več nacionalnim organom vložil tožbo pri Curtea de Apel București (pritožbeno sodišče v Bukarešti, Romunija), s katero je predlagal, naj se mu pravica do vožnje mopedov na javnih cestah, pridobljena pred 19. januarjem 2013, prizna tudi po navedenem datumu, ne da bi moral za to opraviti dodatne formalnosti, ter naj mu pristojni organ izda pisno potrdilo o tej pravici. V utemeljitev tožbe je zatrjeval, da so novi predpisi, izdani na podlagi zakona št. 203/2012, v nasprotju z določbami navedene direktive.

               23

               Ker je C. Popescu vložil tudi ugovor protiustavnosti nekaterih določb nujne uredbe št. 195/2002, kakor je bila spremenjena z zakonom št. 203/2012, se je Curtea de Apel București (pritožbeno sodišče v Bukarešti) obrnilo na Curtea Constituțională (ustavno sodišče, Romunija).

               24

               To sodišče je z odločbo z dne 5. decembra 2013 ugovor protiustavnosti zavrnilo kot neutemeljen z obrazložitvijo, da razlaga pravil prava Unije presega njegovo pristojnost, saj je to izključna pravica Sodišča Evropske unije, in da so določbe nacionalnega prava, na katere se sklicuje C. Popescu, v skladu z romunsko ustavo.

               25

               Curtea de Apel București (pritožbeno sodišče v Bukarešti) je na podlagi navedene odločbe ugotovilo, da pritožba ni dopustna.

               26

               C. Popescu je vložil pritožbo pri Înalta Curte de Casație și Justiție (vrhovno kasacijsko sodišče, Romunija), pri čemer je trdil, da določbe zakona št. 203/2012 niso v skladu z uvodno izjavo 5 in členom 13(2) Direktive 2006/126, ki določa, da se z določbami te direktive ne odvzema ali kakor koli omejuje katera koli pravica do vožnje, podeljena pred 19. januarjem 2013.

               27

               Inspectoratul General al Poliției Române (generalni inšpektorat romunske policije) je v odgovor na pritožbo navedel, da je bil cilj sprememb nujne uredbe št. 195/2002 z zakonom št. 203/2012, s katerimi se za vožnjo mopeda zahteva pridobitev dovoljenja, izboljšati varnost v cestnem prometu z zmanjšanjem števila in posledic prometnih nesreč, v katerih so udeleženi vozniki mopedov, tako da se zahteva, da vozniki med ustreznim usposabljanjem pridobijo potrebna teoretična znanja in praktične sposobnosti.

               28

               V teh okoliščinah je Înalta Curte de Casație și Justiție (vrhovno kasacijsko sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „Ali določbe Direktive 2006/126 Romuniji dopuščajo, da od voznikov mopedov, ki imajo uradni dokument, s katerim jim je bila podeljena pravica do vožnje na javnih cestah pred 19. januarjem 2013, zahteva, da za to, da bi lahko moped vozili tudi po tem datumu, pridobijo vozniško dovoljenje z opravljanjem preizkusov oziroma izpitov, podobnih tistim, ki so določeni za ostala motorna vozila?“

         Vprašanje za predhodno odločanje

               29

               Predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba določbe Direktive 2006/126, zlasti člen 13(2) te direktive, razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni ureditvi, ki je bila sprejeta zaradi prenosa te direktive v nacionalno pravo in s katero preneha dovoljenje vožnje mopedov brez vozniškega dovoljenja, katerega izdaja je pogojena z opravljenimi izpiti ali preizkusi, ki so podobni tistim, ki se zahtevajo za vožnjo drugih motornih vozil.

               30

               Člen 13(2) te direktive določa, da se katera koli pravica do vožnje, podeljena pred 19. januarjem 2013, ne sme niti odvzeti niti na kakršen koli način omejiti z določbami iste direktive, v njeni uvodni izjavi 5 pa je navedeno, da ta ne bi smela vplivati na pravice do vožnje, ki so bile priznane ali pridobljene pred dnevom začetka uporabe te direktive.

               31

               V zvezi s tem C. Popescu navaja, da s sprejetjem zakona št. 203/2012, s katerim je bila v romunsko pravo prenesena Direktiva št. 2006/126, ni bilo mogoče vplivati na obstoječe pravice do vožnje, pridobljene pred začetkom veljavnosti tega zakona. Po njegovem mnenju bi bilo treba člen 13(2) te direktive razlagati tako, da se nanaša na vsako pravico do vožnje, ki jo je država članica priznala, tudi če ni bil v zvezi z njo izdan uradni akt, in ne samo na pravice do vožnje, ki so bile udejanjene z izdajo vozniškega dovoljenja ali enakovrednega dokumenta.

               32

               C. Popescu je svoje ugotovitve oprl zlasti na vsebino romunske različice te določbe, v kateri je uporabljen izraz „drept de conducere acordat“, ki vsebuje izraz „drept“, ki običajno pomeni pravico kot tako in ne uradni dokument, s katerim je potrjena dodeljena pravica, in besedo „acordat“, ki dobesedno ustreza francoskima besedama „accordé“ ali „octroyé“, ki se lahko nanašata na pravico ali na dokument, ki potrjuje to pravico.

               33

               Vendar pa bi se na podlagi jezikovne razlage izraza „droit de conduire délivré“ iz francoske različice, zlasti glede na splošni pomen pojma „délivré“, lahko sklepalo, kot je generalni pravobranilec ugotovil v točki 42 sklepnih predlogov, da formulacija iz člena 13(2) Direktive 2006/126 pomeni, da samo izrecno dovoljenje za vožnjo, ki izhaja iz akta, uradno izdanega – navadno v obliki posamičnega upravnega akta – pred 19. januarjem 2013, na podlagi te določbe ne bo ogroženo z zahtevami iz te direktive.

               34

               Obstajajo torej razhajanja med različnimi jezikovnimi različicami člena 13(2) Direktive 2006/126.

               35

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da se v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča formulacija določbe prava Unije, ki se uporablja v eni od jezikovnih različic, ne sme uporabiti kot edina podlaga za razlago te določbe oziroma ne sme imeti prednosti pred drugimi jezikovnimi različicami. Določbe prava Unije je treba namreč razlagati in uporabljati enotno ob upoštevanju različic v vseh jezikih Evropske unije. Če se med jezikovnimi različicami pravnega besedila Unije pojavijo razlike, je treba zadevno določbo razlagati glede na splošno sistematiko in namen ureditve, katere del je (sodba z dne 28. julija 2016, Edilizia Mastrodonato, C‑147/15, EU:C:2016:606, točka 29; in z dne 22. septembra 2016, Breitsamer und Ulrich, C‑113/15, EU:C:2016:718, točka 58).

               36

               Prvič, v zvezi s splošno sistematiko Direktive št. 2006/126 je treba spomniti, da ta vzpostavlja enoten vzorec Skupnosti za vozniška dovoljenja, ki bo nadomestil različna vozniška dovoljenja, ki obstajajo v državah članicah in uvaja novo kategorijo vozniških dovoljenj za mopede. V členu 4 tudi določa različne kategorije vozniških dovoljenj, s katerimi morajo države članice, ki so opredelile svoje kategorije vozniških dovoljenj, vzpostaviti ekvivalence (glej v tem smislu sodbo z dne 26. aprila 2012, Hofmann, C‑419/10, EU:C:2012:240, točka 40).

               37

               Vendar je v tem okviru Sodišče že razsodilo, da je člen 13 te direktive, naslovljen „Ekvivalence neskupnostnih vzorcev dovoljenj“ in ki vsebuje zadevni izraz „podeljena pravica do vožnje“, namenjen zgolj urejanju vprašanja ekvivalenc med pravicami, pridobljenimi pred začetkom izvajanja te direktive in različnimi kategorijami vozniških dovoljenj, ki so z njo opredeljene (glej v tem smislu sodbo z dne 26. aprila 2012, Hofmann, C‑419/10, EU:C:2012:240, točka 41), to je med različnimi kategorijami vozniških dovoljenj, ki so jih določile države članice, in kategorijami, ki izhajajo iz Direktive št. 2006/126.

               38

               Iz te sodne prakse izhaja, da se zadevna določba nanaša samo na ekvivalence med starimi vozniškimi dovoljenji in enotnim vzorcem Skupnosti.

               39

               To navedbo potrjuje preučitev pripravljalnega gradiva v zvezi z Direktivo 2006/126, iz katerega je razvidno, da je bil člen 13(2) te direktive dodan na pobudo Evropskega parlamenta, ki je to dopolnilo utemeljil z navedbo, da „zamenjava starih vozniških dovoljenj“ nikakor ne sme pripeljati do izgube ali omejevanja pridobljenih pravic v zvezi z vozniškim dovoljenjem za različne kategorije vozil (glej v tem smislu sodbo z dne 26. aprila 2012, Hofmann,C‑419/10, EU:C:2012:240, točka 42).

               40

               Drugič, v zvezi z namenom Direktive 2006/126 je treba spomniti, da je je njen cilj zlasti izboljšati varnost v cestnem prometu, kot to potrjujejo uvodne izjave 2, 8 in 13.

               41

               Iz uvodne izjave 2 te direktive je namreč razvidno, da pravila, ki se nanašajo na vozniško dovoljenje, pripomorejo k izboljšanju prometne varnosti. V uvodni izjavi 8 navedene direktive je navedeno, „[da bi bilo treba] [z]aradi prometne varnosti […] določiti minimalne zahteve za izdajo vozniškega dovoljenja“. V skladu z uvodno izjavo 13 te direktive se bo „[z] uvedbo kategorije vozniških dovoljenj za mopede […] povečala prometna varnost za najmlajše voznike, ki jih prometne nesreče po statističnih podatkih najbolj prizadenejo“.

               42

               Ker mopedi ne spadajo na področje uporabe Direktive št. 91/439, je Direktiva št. 2006/126, ki jo je nadomestila, razširila to področje uporabe ter uvedla zahtevo vozniškega dovoljenja za ta tip vozila.

               43

               Od 19. januarja 2013 so bile države članice zavezane vzpostaviti novo kategorijo vozniških dovoljenj za mopede na podlagi člena 16(1) in (2) te direktive, ki določa, da uporabljajo ureditev, sprejeto za prenos teh določb navedene direktive. Taka dovoljenja so v skladu s členom 7(1)(b) Direktive 2006/126 izdana kandidatom, ki so opravili teoretični preizkus in, če se je nacionalni zakonodajalec odločil tako, tudi uspešno opravili praktični preizkus in/ali zdravniški pregled.

               44

               Ni sporno, da se lahko z zahtevo, da vozniki mopedov pridobijo teoretična znanja in po možnosti praktične sposobnosti, zagotovi večja stopnja varnosti v cestnem prometu. Poleg tega, kot je generalni pravobranilec navedel v točki 54 sklepnih predlogov, nujnost predhodne pridobitve vozniškega dovoljenja omogoča, da se za te voznike v primeru kršitve cestnoprometnih predpisov uporabijo nacionalni predpisi o odvzemu, začasnem odvzemu, podaljšanju in razveljavitvi vozniških dovoljenj.

               45

               Z razlago člena 13(2) Direktive št. 2006/126, ki bi državam članicam prepovedala določitev strožjih pogojev za pooblastilo za vožnjo mopedov na javnih cestah, ki so obstajali pred 19. januarjem 2013, bi se zato, kot sta pravilno navedli romunska in slovaška vlada v svojih stališčih, ovirala dosega cilja izboljšati prometno varnost, kar je namen zakonodajalca Unije.

               46

               Zato je treba ugotoviti, da je tako iz sistematične kot teleološke razlage Direktive št. 2006/126 razvidno, da se člen 13(2) te direktive nanaša samo na posedovanje vozniškega dovoljenja in enakovrednih uradnih dokumentov, ki imetniku izrecno dajejo dovoljenje za vožnjo.

               47

               Natančneje, glede dejstev iz postopka v glavni stvari je iz spisa, ki ga ima na voljo Sodišče, razvidno, da je C. Popescu pred 19. januarjem 2013 imel dovoljenje za vožnjo v Romuniji z vozilom, ki spada v kategorijo mopedov, in da je imel potrdilo o registraciji štirikolesnika, ki se šteje za moped, poleg tega pa je imel tudi potrdilo o opravljenem tečaju cestnoprometnih predpisov za vožnjo mopedov na javnih cestah. Ker ni bil imetnik vozniškega dovoljenja ali enakovrednega dovoljenja, se zato ni mogel sklicevati na varstvo, ki ga določa člen 13(2) te Direktive, da bi mu pristojni romunski organ priznal pravico do nadaljnje uporabe mopedov v javnem cestnem prometu, ne da bi moral za to opraviti dodatne formalnosti in pridobiti uradno potrdilo o tej pravici.

               48

               Ob upoštevanju zgoraj navedenega je treba na vprašanje odgovoriti, da je treba določbe Direktive št. 2006/126, zlasti njen člen 13(2), razlagati tako, da ne nasprotujejo nacionalnim predpisom, ki so bili sprejeti zaradi prenosa te direktive v nacionalno pravo in s katero preneha dovoljenje vožnje mopedov brez vozniškega dovoljenja, katerega izdaja je pogojena z opravljenimi izpiti ali preizkusi, ki so podobni tistim, ki se zahtevajo za vožnjo drugih motornih vozil.

         Stroški

               49

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:

                     Določbe Direktive 2006/126/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. decembra 2006 o vozniških dovoljenjih, zlasti njen člen 13(2), je treba razlagati tako, da ne nasprotujejo nacionalnim predpisom, ki so bili sprejeti zaradi prenosa te direktive v nacionalno pravo in s katero preneha dovoljenje vožnje mopedov brez vozniškega dovoljenja, katerega izdaja je pogojena z opravljenimi izpiti ali preizkusi, ki so podobni tistim, ki se zahtevajo za vožnjo drugih motornih vozil.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: romunščina.


Sodba Sodišča z dne 10. decembra 1969. # Società "Eridania" Zuccherifici Nazionali in drugi proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Združeni zadevi 10 in 18-68.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 24. aprila 2008. # Komisija Evropskih skupnosti proti Velikemu vojvodstvu Luksemburg. # Neizpolnitev obveznosti države - Člen 28 ES - Registracija rabljenih vozil, prej registriranih v drugih državah članicah - Zahteva predložitve izpisa o prodajalcu iz sodnega registra ali podobnega dokumenta, ki dokazuje, da je prodajalec vozila vpisan kot pooblaščen prodajalec - Odlog izdaje računov ali drugih potrdil, ki potrjujejo prejšnje prenose lastnine. # Zadeva C-286/07.

text:
      Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 24. aprila 2008 – Komisija proti Luksemburgu
      (Zadeva C-286/07)
      „Neizpolnitev obveznosti države – Člen 28 ES – Registracija rabljenih vozil, prej registriranih v drugih državah članicah – Zahteva predložitve izpisa o prodajalcu iz sodnega registra ali podobnega dokumenta, ki dokazuje, da je prodajalec vozila
         vpisan kot pooblaščen prodajalec – Odlog izdaje računov ali drugih potrdil, ki potrjujejo prejšnje prenose lastnine“

      Prosti pretok blaga – Količinske omejitve – Ukrepi z enakim učinkom (člena 28 ES in 30 ES) (Glej točke 26, 28, 32, 35, 38, 39, 43, od 46 do 48 in izrek.)
      Predmet

               Neizpolnitev obveznosti države – Kršitev člena 28 ES – Nacionalna ureditev, ki za registracijo vozil, prej registriranih v
                  drugih državah članicah, zahteva predložitev izpisa o prodajalcu vozila iz sodnega registra, čeprav tak izpis ni obvezen za
                  vozila, prej registrirana v Luksemburgu – Ovira za prosti pretok blaga – Neupravičenost in nesorazmernost.

            Izrek
      1)         Ugotovi naj se, da Veliko vojvodstvo Luksemburg, s tem ko je s sporno prakso za registracijo vozil zahtevalo predložitev izpisa
         o prodajalcu iz sodnega registra ali podoben dokument, ki dokazuje, da je prodajalec vozila vpisan kot pooblaščen prodajalec,
         čeprav tak izpis ni obvezen za prodajalce, ki so že navedeni v registru Société Nationale de Contrôle Technique, ni izpolnilo
         obveznosti iz člena 28 ES.

      2)         Velikemu vojvodstvu Luksemburg naj se naloži plačilo stroškov.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 17. januarja 2013.#Geodis Calberson GE proti Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer).#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Conseil d’État (Francija).#Kmetijstvo – Pomoč v hrani – Uredba (ES) št. 111/1999 – Program za dobavo kmetijskih proizvodov Ruski federaciji – Izbrani ponudnik za naročilo prevoza govejega mesa – Dodelitev pristojnosti – Arbitražna klavzula.#Zadeva C‑623/11.

text:
         SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 17. januarja 2013 (
            *1
         )
      „Kmetijstvo — Pomoč v hrani — Uredba (ES) št. 111/1999 — Program za dobavo kmetijskih proizvodov Ruski federaciji — Izbrani ponudnik za naročilo prevoza govejega mesa — Dodelitev pristojnosti — Arbitražna klavzula“
      V zadevi C-623/11,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Conseil d’État (Francija) z odločbo z dne 18. novembra 2011, ki je prispela na Sodišče 5. decembra 2011, v postopku

         Geodis Calberson GE

      proti

         Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer),

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi A. Tizzano, predsednik senata, A. Borg Barthet, M. Ilešič, M. Safjan (poročevalec), sodniki, in M. Berger, sodnica,
      generalni pravobranilec: N. Jääskinen,
      sodni tajnik: V. Tourrès, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 26. septembra 2012,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Geodis Calberson GE F. Thouin-Palat, F. Boucard in E. Dereviankina, odvetniki,

               —

               za Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer) F. Ancel, odvetnik,

               —

               za francosko vlado G. de Bergues, C. Candat in S. Menez, agenti,

               —

               za Evropsko komisijo D. Bianchi in I. Galindo Martín, agenta,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 16 Uredbe Komisije (ES) št. 111/1999 z dne 18. januarja 1999 o določitvi splošnih pravil za uporabo Uredbe Sveta (ES) št. 2802/98 o programu za dobavo kmetijskih proizvodov Ruski federaciji (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 24, str. 296), kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 1125/1999 z dne 28. maja 1999 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 25, str. 279, v nadaljevanju: Uredba št. 111/1999).

               2

               Predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Geodis Calberson GE in Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer) glede zahtevka za povrnitev škode, ki naj bi tej družbi nastala zaradi zamude nacionalne intervencijske agencije pri izpolnjevanju zahtev za plačilo opravljenih storitev in pri sprostitvi varščin za dobavo, ki jo je v korist te družbe položil ta organ.

         Pravni okvir

               3

               Člen 1(1) Uredbe Sveta (ES) št. 2802/98 z dne 17. decembra 1998 o programu za dobavo kmetijskih proizvodov Ruski federaciji (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 24, str. 235) določa:
               „Po pogojih te uredbe se Rusiji brezplačno dobavijo kmetijski proizvodi iz člena 3, ki so na voljo bodisi iz intervencije bodisi, če niso tako na voljo, bodo zbrani na trgu Skupnosti.“

               4

               Člen 2(3) te uredbe določa:
               „Stroški dobave, vključno s prevozom do pristanišč ali mejnih prehodov, brez razkladanja in, kadar je to primerno, s predelavo v Skupnosti, se določijo z javnim razpisom ali, zaradi nujnosti ali težav pri prevozu, z navedenim postopkom.“

               5

               Člen 4(1) navedene uredbe določa:
               „Komisija je odgovorna za izvedbo akcije v skladu s pogoji te uredbe.
               […]“

               6

               Člen 2 Uredbe št. 111/1999 določa:
               „1.   Odpre se razpis za določitev stroškov dobave do morskih pristanišč in mejnih prehodov prevzema s strani prejemnika, določenih v obvestilu o razpisu, za proizvode, ki se bodisi odpremijo iz intervencijskih skladišč bodisi zberejo na trgu Skupnosti.

                        (a)

                        Ti stroški se lahko nanašajo na dobavo blaga od nakladalne rampe skladišča intervencijske agencije ali naložitve na prevozno sredstvo do točke prevzema v določeni fazi dostave.

                  […]“

               7

               Člen 4(1) te uredbe določa:
               „Pisne ponudbe se predložijo intervencijski agenciji na naslov, naveden v obvestilu o razpisu, pred navedenim datumom in časom.
               […]“

               8

               Člen 6 navedene uredbe določa:
               „1.   Zadevna intervencijska agencija ali agencije v 24 urah po koncu obdobja za predložitev ponudb pošljejo Komisiji po telefaksu ali teleprinterju, sporočilo, ki navaja uredbo, s katero je odprt razpis, in za vsako partijo vsebuje:

                        (a)

                        imena in naslove ponudnikov, ki so predložili veljavne ponudbe zlasti v skladu s členi 3, 4 in 5;

                        (b)

                        in za vsako veljavno ponudbo ponujeni znesek ali količino, kakor je primerno;

                  Zadevna intervencijska agencija ali agencije v roku, navedenem v prejšnjem pododstavku, za vsako partijo pošljejo Komisiji popolno kopijo dveh najugodnejših prejetih ponudb, s priloženo kopijo varščine in finančne zaveze iz člena 5(1)(h) in (i) ter vzorci podpisov oseb, pooblaščenih za izdajanje teh listin.
               2.   Na podlagi predloženih ponudb se lahko za vsako partijo odloči:

                        —

                        da se ne dodeli nobeno naročilo za dobavo,
                        ali

                        —

                        da se dodeli naročilo za dobavo na podlagi ponujene cene ali količine.

                  3.   Komisija čim prej obvesti izbranega ponudnika o dodelitvi naročila in pošlje kopijo tega sklepa intervencijski agenciji ali agencijam, ki so prejele ponudbe.
               4.   Intervencijske agencije, ki so prejele ponudbe, čim prej obvestijo ponudnike, če je potrebno po telefaksu ali elektronski pošti, o izidu njihovega sodelovanja na razpisu.“

               9

               Člen 7(4) Uredbe št. 111/1999 določa:
               „Varščina za dobavo se položi v skladu s členom 8(1) iz naslova III Uredbe (EGS) št. 2220/85 v dobro intervencijske agencije[ iz člena 4], odgovorne za plačilo.
               Dokazilo o pologu varščine za dobavo se predloži v obliki izvirnika listine, izdane v finančni instituciji, ki zagotovi varščino, in sestavljene v skladu s Prilogo III.“

               10

               Člen 8(3) Uredbe št. 111/1999 določa:
               „Pri težavah med izvajanjem dobave, potem ko proizvode prevzamejo izbrani ponudniki, je, razen v nujnih primerih, le Komisija pristojna za dajanje navodil za dokončanje dobave.“

               11

               Člen 10(1) te uredbe določa:
               „Zahtevki za plačilo dobave se predložijo intervencijski agenciji iz člena 4 v dveh mesecih od konca obdobja, določenega za dobavo v obvestilu o razpisu. […]“

               12

               Člen 12(2) naveden uredbe določa:
               „Varščina za dobavo se sprosti, ko izbrani ponudnik predloži dokazilo o izvedeni dobavi v skladu z zahtevami te uredbe in uredbe, ki odpira posamezni razpis.
               […]“

               13

               Člen 16 te uredbe določa:
               „Sodišče Evropskih skupnosti je pristojno za reševanje vseh sporov, nastalih zaradi izvajanja ali neizvajanja ali zaradi tolmačenja pravil, ki urejajo dobavo, izvedeno v skladu s to uredbo.“

               14

               Člen 1 Uredbe Komisije (ES) št. 1799/1999 z dne 16. avgusta 1999 o dobavi govejega mesa v Rusijo (UL L 217, str. 20) določa:
               „Začne se razpisni postopek za določitev stroškov za zagotavljanje prevoza iz intervencijskih zalog […] govejega mesa […] [v Rusijo] na podlagi dobave iz člena 2(1)(a) Uredbe (ES) št. 111/1999.
               Dobava se izvede na podlagi pravil iz zgoraj navedene uredbe in določb te uredbe.
               […]“

         Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

               15

               Družbi Geodis Calberson GE je bilo na podlagi razpisnega postopka, začetega z Uredbo št. 1799/1999, oddano naročilo za prevoz govejega mesa iz Francije v Rusijo.

               16

               Ko je bil prevoz opravljen, je navedena družba od nacionalnega intervencijskega urada Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer) zahtevala plačilo opravljenih storitev v skladu s členom 10 Uredbe št. 111/1999 in sprostitev varščine za dobavo, ki jo je morala položiti v korist nacionalne intervencijske agencije, pod pogoji iz člena 12 navedene uredbe.

               17

               Ker zahtevkom družbe Geodis Calberson GE ni bilo ugodeno v celoti, je pri tribunal de grande instance de Paris (okrožno sodišče v Parizu) vložila zahtevek za povrnitev škode, ki naj bi ji nastala zaradi zamude nacionalne intervencijske agencije pri izpolnjevanju zahtev. Ker se je tribunal de grande instance de Paris razglasilo za nepristojno, je družba Geodis Calberson GE vložila pritožbo pri tribunal administratif de Paris (upravno sodišče v Parizu).

               18

               Potem ko je bila s sodbo z dne 30. julija 2007 zadeva zavržena, ker rok iz Uredbe št. 111/1999 za plačilo opravljenega prevoza in sprostitev varščine ni bil določen, zaradi česar nacionalni intervencijski agenciji ni bilo mogoče očitati nobene napake zaradi zamude pri izvajanju teh postopkov, je navedena družba vložila pritožbo pri cour administratif d’appel de Paris (višje upravno sodišče v Parizu).

               19

               Ker je cour administratif d’appel de Paris izpodbijano sodbo delno potrdilo, je družba Geodis Calberson GE vložila kasacijsko pritožbo pri Conseil d’État (državni svet).

               20

               Predložitveno sodišče poudarja, da je Sodišče s sodbo z dne 11. februarja 1993 v zadevi Cebag proti Komisiji (C-142/91, Recueil, str. I-553) razsodilo, prvič, da pravice in obveznosti izbranih ponudnikov brezplačnih dobav prehranskih izdelkov iz Evropskih skupnosti niso v celoti določene z uredbami Skupnosti, temveč izhajajo iz pogodb med Komisijo in temi izbranimi ponudniki, ki so določene v uredbi, ki se uporablja za te dobave, in drugič, da je treba določbe uredbe Komisije, enake določbam člena 16 Uredbe št. 111/1999, šteti za arbitražno klavzulo, ki je sestavni del pogodbe o dobavi.

               21

               Predložitveno sodišče je poleg tega navedlo, da je Splošno sodišče s sodbama z dne 9. oktobra 2002 v zadevi Hans Fuchs proti Komisiji (T-134/01, Recueil, str. II-3909) in z dne 10. februarja 2004 v združenih zadevah Calberson GE proti Komisiji (T-215/01, T-220/01 in T-221/01, Recueil, str. II-587) razsodilo, prvič, da iz določb uredb št. 2802/98 in št. 111/1999 izhaja, da se je med Komisijo in izbranim ponudnikom vzpostavilo pravno razmerje, ne da bi obstoj tega razmerja omajalo dejstvo, da ukrepe sprostitve dobav deloma izvajajo intervencijske agencije držav članic, zlasti glede plačila izbranim ponudnikom, drugič, da čeprav to razmerje v upoštevnih uredbah ni opredeljeno kot pogodbeno, vseeno izpolnjuje merila dvostranske pogodbe, in tretjič, da ima člen 16 Uredbe št. 111/1999 značilnosti arbitražne klavzule v smislu člena 272 PDEU.

               22

               Conseil d’État je zato prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „[A]li je treba določbe člena 16 Uredbe […] št. 111/1999 […] razlagati tako, da je Sodišču Evropske unije dodeljena pristojnost za odločanje o sporih glede pogojev, pod katerimi intervencijski organ, določen za sprejemanje ponudb v okviru razpisa za brezplačno dobavo kmetijskih proizvodov v Rusijo, izbranemu ponudniku plača dolgovani znesek in sprosti varščino za dobavo, ki jo je v korist tega organa položil izbrani ponudnik, zlasti o odškodninskih tožbah za povrnitev škode, nastale zaradi napak intervencijskega organa pri izvajanju teh postopkov?“

         Vprašanje za predhodno odločanje

               23

               Predložitveno sodišče z vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 16 Uredbe št. 111/1999 razlagati tako, da Sodišču dodeljuje pristojnost za odločanje o vseh sporih, ki izhajajo iz postopka oddaje naročila, kot je ta v postopku v glavni stvari, zlasti o tožbah za povrnitev škode, nastale zaradi napak intervencijske agencije pri izvedbi plačila, dolgovanega izbranemu ponudniku, in pri sprostitvi varščin za dobavo, ki jo je ta položil v korist te agencije.

               24

               Za odgovor na postavljeno vprašanje je najprej treba opozoriti, da je Sodišče Evropske unije v skladu s členom 272 PDEU pristojno za izrekanje sodb na podlagi arbitražne klavzule v pogodbah, ki jih sklene Evropska unija ali ki so sklenjene v njenem imenu, ne glede na to, ali jih ureja javno ali zasebno pravo.

               25

               Nato je treba opozoriti, da zadevna ureditev Unije določa vzpostavitev pogodbenega pravnega razmerja med Unijo in izbranim ponudnikom, kot je tožeča stranka v postopku v glavni stvari.

               26

               Komisija je namreč na podlagi člena 4(1) Uredbe št. 2802/98 odgovorna za izvedbo postopkov dobave kmetijskih proizvodov Ruski federaciji. Člen 6 Uredbe št. 111/1999 določa, da ta institucija dodeli naročilo za dobavo izbranemu ponudniku, medtem ko je vloga intervencijske agencije v tej fazi omejena na sprejemanje veljavnih ponudb ponudnikov in njihovo posredovanje Komisiji. Poleg tega člen 8(3) Uredbe št. 111/1999 določa, da je za dajanje navodil za dokončanje dobave pristojna le Komisija. Nazadnje, na podlagi določb člena 9 te uredbe je pristojna za preglede dobave.

               27

               Iz vseh zgoraj navedenih določb je razvidno, da je predvideno pravno razmerje med Komisijo kot naročnico in izbranim ponudnikom.

               28

               Glede opredelitve navedenega pravnega razmerja je treba navesti, da čeprav iz uredb št. 2802/98, št. 111/1999 in št. 1799/1999 ni neposredno razvidna, te uredbe pravic in obveznosti Komisije in izbranega ponudnika – kot je pravilno poudarilo Splošno sodišče (glej zgoraj navedeni sodbi Hans Fuchs proti Komisiji, točka 53, in Calberson GE proti Komisiji, točka 86) – ne določajo v celoti, saj je eden ključnih elementov dobave, in sicer cena, odvisen od ponudbe ponudnikov in sprejetja te cene s strani Komisije. Iz tega izhaja, da je dobava, določena v navedenih uredbah, izvedena s pogodbo, sklenjeno med Komisijo in ponudnikom (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Cebag proti Komisiji, točki 12 in 13).

               29

               Opozoriti je treba tudi, da člen 1 Uredbe št. 1799/1999 določa, da se dobava izvede na podlagi pravil iz Uredbe št. 111/1999. Klavzula iz člena 16 zadnjenavedene uredbe je zato sestavni del pogodbe o dobavi in jo je treba šteti za arbitražno klavzulo v smislu člena 272 PDEU (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Cebag proti Komisiji, točka 14).

               30

               Glede obsega navedene arbitražne klavzule je iz ustaljene sodne prakse razvidno, da je Sodišče na podlagi arbitražne klavzule načeloma pristojno za odločanje o zahtevkih, ki izhajajo iz pogodbe, ki vsebuje arbitražno klavzulo, ali ki so neposredno povezani z obveznostmi iz te pogodbe (glej sodbe z dne 18. decembra 1986 v zadevi Komisija proti Zoubek, 426/85, Recueil, str. 4057, točka 11; z dne 20. februarja 1997 v zadevi IDE proti Komisiji, C-114/94, Recueil, str. I-803, točka 82, in z dne 3. decembra 1998 v zadevi Komisija proti Iraco, C-337/96, Recueil, str. I-7943, točka 49).

               31

               Plačilo dobave in sprostitev finančnega jamstva sta pogodbeni obveznosti. Določena sta namreč v členih 10 in 12(2) Uredbe št. 111/1999 in sta postala sestavna dela sporne pogodbe na podlagi člena 1 Uredbe št. 1799/1999, ki določa, da se dobava izvede „na podlagi pravil iz Uredbe št. 111/1999“. Zato je treba šteti, da je odškodninski zahtevek za škodo, ki naj bi nastala zaradi zamude pri izpolnjevanju teh dveh pogodbenih obveznosti, zahtevek, ki izhaja iz sporne pogodbe, ki vsebuje arbitražno klavzulo, ali zahtevek, ki je neposredno povezan z obveznostmi iz te pogodbe.

               32

               Poleg tega je v skladu z zahtevami učinkovitega izvajanja sodne oblasti bistveno, da za odločanje o sporih v zvezi z eno pogodbo ni pristojnih več sodišč, zlasti ob upoštevanju lastnosti zadevne pogodbene obveznosti, in da se prepreči sprejetje nasprotujočih si sodb (glej po analogiji sodbi z dne 11. julija 2002 v zadevi Gabriel, C-96/00, Recueil, str. I-6367, točki 57 in 58, in z dne 5. februarja 2004 v zadevi DFDS Torline, C-18/02, Recueil, str. I-1417, točka 26).

               33

               Iz tega je razvidno, da je treba člen 16 Uredbe št. 111/1999 razlagati tako, da Sodišču dodeljuje pristojnost za odločanje o tožbah za povrnitev škode, nastale zaradi očitanih zamud pri plačilu opravljenega prevoza in pri sprostitvi finančnega jamstva.

               34

               V zvezi s tem ni pomembno, da mora izpolnjevanje zadevnih pogodbenih obveznosti plačila za dobavo in sprostitve finančnega jamstva zagotoviti nacionalna intervencijska agencija. Ta lahko ukrepa le na podlagi sporne pogodbe o dobavi, ki Komisijo zavezuje do izbranega ponudnika. Ker zadevna zahtevka izhajata iz navedene pogodbe, mora biti Sodišču Evropske unije priznana pristojnost za odločanje o njiju, saj zahteve učinkovitega izvajanja sodne oblasti nasprotujejo temu, da je glede na osebo, ki ni izpolnila pogodbenih obveznosti, za odločanje o sporih v zvezi z eno pogodbo pristojnih več sodišč.

               35

               Iz zgoraj navedenega je razvidno, da je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 16 Uredbe št. 111/1999 razlagati tako, da je Sodišču Evropske unije dodeljena pristojnost za odločanje o sporih glede pogojev, pod katerimi intervencijska agencija, določena za sprejemanje ponudb v okviru razpisa za brezplačno dobavo kmetijskih proizvodov v Rusko federacijo, izbranemu ponudniku plača dolgovani znesek in sprosti varščino za dobavo, ki jo je v korist te agencije položil izbrani ponudnik, zlasti o tožbah za povrnitev škode, nastale zaradi napak intervencijske agencije pri izvajanju teh postopkov.

         Stroški

               36

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:

                     Člen 16 Uredbe Komisije (ES) št. 111/1999 z dne 18. januarja 1999 o določitvi splošnih pravili za uporabo Uredbe Sveta (ES) št. 2802/98 o programu za dobavo kmetijskih proizvodov Ruski federaciji, kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 1125/1999 z dne 28. maja 1999, je treba razlagati tako, da je Sodišču Evropske unije dodeljena pristojnost za odločanje o sporih glede pogojev, pod katerimi intervencijska agencija, določena za sprejemanje ponudb v okviru razpisa za brezplačno dobavo kmetijskih proizvodov v Rusko federacijo, izbranemu ponudniku plača dolgovani znesek in sprosti varščino za dobavo, ki jo je v korist te agencije položil izbrani ponudnik, zlasti o tožbah za povrnitev škode, nastale zaradi napak intervencijske agencije pri izvajanju teh postopkov.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: francoščina.


Sodba Sodišča za uslužbence (prvi senat) z dne 28. junija 2011. # Aurora Mora Carrasco in drugi proti Evropskemu parlamentu. # Javni uslužbenci - Uradniki. # Zadeva F-128/10.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 11. decembra 2003. # Hässle AB proti Ratiopharm GmbH. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesgerichtshof - Nemčija. # Zadeva C-127/00.


Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 16. marca 2005. # Fabio Andrés Ricci proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Javni uslužbenci - Javni natečaj. # Zadeva T-329/03.


Sodba Sodišča prve stopnje (tretji senat) z dne 24. februarja 2000. # ADT Projekt Gesellschaft der Arbeitsgemeinschaft Deutscher Tierzüchter mbH proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Ničnostna tožba - Odškodninska tožba - Dopustnost. # Zadeva T-145/98.