title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 1. marca 2012.#Dermod Patrick O’Brien proti Ministry of Justice, nekdanji Department for Constitutional Affairs.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Supreme Court of the United Kingdom.#Okvirni sporazum o delu s krajšim delovnim časom – Pojem ‚delavci, ki delajo s krajšim delovnim časom in so sklenili pogodbo o delu ali delovno razmerje‘ – Sodniki, ki delajo s skrajšanim delovnim časom in so plačani na podlagi dnevnega honorarja – Zavrnitev dodelitve starostne pokojnine.#Zadeva C-393/10.

text:
         SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 1. marca 2012 (
            *1
         )
      „Okvirni sporazum o delu s krajšim delovnim časom — Pojem ‚delavci, ki delajo s krajšim delovnim časom in so sklenili pogodbo o delu ali delovno razmerje‘ — Sodniki, ki delajo s skrajšanim delovnim časom in so plačani na podlagi dnevnega honorarja — Zavrnitev dodelitve starostne pokojnine“
      V zadevi C-393/10,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Supreme Court of the United Kingdom (Združeno kraljestvo) z odločbo z dne 28. julija 2010, ki je prispela na Sodišče 4. avgusta 2010, v postopku

         Dermod Patrick O’Brien

      proti

         Ministry of Justice, nekdanji Department for Constitutional Affairs,
      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi J. N. Cunha Rodrigues, predsednik senata, U. Lõhmus, A. Rosas, A. Ó Caoimh in A. Arabadžiev (poročevalec), sodniki,
      generalna pravobranilka: J. Kokott,
      sodna tajnica: C. Strömholm, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 8. septembra 2011,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za M. O’Briena R. Allen, QC, in R. Crasnow, barrister,

               —

               za Council of Immigration Judges I. Rogers, barrister,

               —

               za vlado Združenega kraljestva S. Behzadi-Spencer, zastopnica, skupaj s T. Wardom, QC,

               —

               za Irsko D. O’Hagan, zastopnik, skupaj z B. Dohertyjem, barrister,

               —

               za latvijsko vlado M. Borkoveca, Z. Rasnača in I. Kalniņš, zastopniki,

               —

               za portugalsko vlado L. Inez Fernandes, zastopnik,

               —

               za Evropsko komisijo M. van Beek in N. Yerrell, zastopnika,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 17. novembra 2011
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago določbe 2, točka 1, Okvirnega sporazuma o delu s krajšim delovnim časom, ki je bil sklenjen 6. junija 1997 (v nadaljevanju: Okvirni sporazum o delu s krajšim delovnim časom) in je v Prilogi k Direktivi Sveta 97/81/ES z dne 15. decembra 1997 o okvirnem sporazumu o delu s krajšim delovnim časom, sklenjenim med UNICE, CEEP in ETUC (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 3, str. 267), kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 98/23/ES z dne 7. aprila 1998 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 3, str. 278, v nadaljevanju: Direktiva 97/81).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med D. P. O’Brienom, Queen’s Counsel in nekdanji recorder na Crown Court, in Ministry of Justice, nekdanji Department for Constitutional Affairs, zaradi zavrnitve izplačila starostne pokojnine, izračunane pro rata temporis glede na starostno pokojnino, ki jo je treba izplačati sodniku, zaposlenemu s polnim delovnim časom, ki se upokoji, ko dopolni 65. leto starosti, in ki je opravljal enako delo kot D. P. O’Brien.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               V skladu z Direktivo 98/23 o razširitvi Direktive 97/81 na Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska se je rok za prenos te direktive, ki je bil naložen tej državi članici, iztekel 7. aprila 2000.

               4

               V členu 1 Direktive 97/81 je pojasnjeno, da je cilj te direktive izvajanje Okvirnega sporazuma o delu s krajšim delovnim časom.

               5

               V uvodni izjavi 11 te direktive je navedeno:
               „ker so podpisnice želele skleniti okvirni sporazum o delu s krajšim delovnim časom, ki postavlja splošna načela in minimalne zahteve za delo s krajšim delovnim časom; ker so želele določiti splošen okvir za odpravo diskriminacije delavcev, zaposlenih s krajšim delovnim časom, in prispevati k razvoju možnosti za delo s krajšim delovnim časom na taki podlagi, ki je sprejemljiva za delodajalce in delavce“.

               6

               V uvodni izjavi 16 navedene direktive je navedeno:
               „ker glede pojmov, uporabljenih v Okvirnem sporazumu [o delu s krajšim delovnim časom], ki niso natančno opredeljeni, daje ta direktiva državam članicam možnost, da jih glede na nacionalno zakonodajo in prakso same opredelijo, kakor to velja za druge direktive s področja socialne politike, v katerih se uporabljajo podobni pojmi, pod pogojem, da ti pojmi upoštevajo vsebino [tega] [o]kvirnega sporazuma“.

               7

               Upoštevne določbe Okvirnega sporazuma o delu s krajšim delovnim časom za zadevo v postopku v glavni stvari so:
               „Določba 1: Namen
               Namen tega okvirnega sporazuma je:

                        (a)

                        omogočiti odpravo diskriminacije delavcev, ki delajo s krajšim delovnim časom, in izboljšati kakovost dela s krajšim delovnim časom;

                        (b)

                        olajšati razvoj dela s krajšim delovnim časom na podlagi odločitve posameznika in prispevati k prožnejši organizaciji delovnega časa ob upoštevanju potreb delodajalcev in delavcev.

                  Določba 2: Področje uporabe

                        1.

                        Ta sporazum velja za delavce, ki delajo s krajšim delovnim časom in so sklenili pogodbo o delu (pogodbo o zaposlitvi) ali delovno razmerje, kot ju opredeljujejo veljavni zakoni, kolektivne pogodbe ali praksa v vsaki državi članici.

                        2.

                        Po posvetovanju s socialnimi partnerji, opravljenem na podlagi domače zakonodaje, kolektivnih pogodb ali prakse, lahko države članice in/ali socialni partnerji na ustrezni ravni, skladno z notranjo prakso odnosov med delodajalci in delojemalci, iz stvarnih [objektivnih] razlogov v celoti ali delno izključijo iz sporazuma delavce, ki občasno delajo s krajšim delovnim časom. Tako odločitev je treba občasno preveriti in ugotoviti, ali stvarni [objektivni] razlogi zanjo še vedno veljajo.

                  Določba 3: Opredelitev pojmov
               V tem sporazumu:

                        1.

                        Izraz ‚delavec, ki dela s krajšim delovnim časom‘ pomeni delavca, ki običajno opravi manj delovnih ur, izračunano tedensko ali na podlagi enoletnega povprečja, kakor znese običajen delovni čas primerljivega delavca, zaposlenega s polnim delovnim časom.

                        2.

                        Izraz ‚primerljiv delavec, zaposlen s polnim delovnim časom‘ pomeni delavca, zaposlenega v istem podjetju s polnim delovnim časom, ki ima istovrstno pogodbo o zaposlitvi ali delovno razmerje, opravlja enako ali podobno delo/poklic, pri čemer je treba upoštevati druge okoliščine, na primer daljšo delovno dobo in izobrazbo/spretnost.

                  […]

                  Določba 4: Načelo nediskriminacije

                        1.

                        Pogoji zaposlitve delavcev, zaposlenih s krajšim delovnim časom, ne smejo biti manj ugodni od pogojev primerljivih delavcev, zaposlenih s polnim delovnim časom, zgolj zato, ker delajo krajši delovni čas. Te delavce se sme različno obravnavati le iz [objektivnih] razlogov.

                        2.

                        Kjer je primerno, se uporabi načelo pro rata temporis.

                        3.

                        Načine uporabe te določbe določijo države članice in/ali socialni partnerji, pri čemer upoštevajo evropsko zakonodajo, domačo zakonodajo, kolektivne pogodbe in prakso.

                        4.

                        Kadar je upravičeno s stvarnimi [z objektivnimi] razlogi, lahko države članice – in/ali socialni partnerji – po posvetovanju s socialnimi partnerji in na podlagi nacionalnega prava, kolektivnih pogodb ali prakse, če je primerno, omejijo posebne pogoje za zaposlitev s trajanjem zaposlitve, delovno dobo ali zaslužkom. Omejitve, ki veljajo za delavce, zaposlene s krajšim delovnim časom, in se nanašajo na dostopnost posebnih pogojev, je treba občasno pregledati z vidika načela nediskriminacije, zapisanega v določbi 4.1.

                  […]“

         Nacionalno pravo

               8

               Združeno kraljestvo je Direktivo 97/81 in Okvirni sporazum o delu s krajšim delovnim časom izvedlo z uredbo o delavcih, zaposlenih s krajšim delovnim časom (preprečevanje manj ugodnega obravnavanja), iz leta 2000 (Part-time Workers (Prevention of Less Favourable Treatment) Regulations 2000, v nadaljevanju: uredba o delavcih, zaposlenih s krajšim delovnim časom), ki je bila sprejeta 8. junija 2000, začela pa je veljati 1. julija 2000.

               9

               Člen 1, točka 2, uredbe o delavcih, zaposlenih s krajšim delovnim časom vsebuje med drugim te opredelitve:
               „‚pogodba o zaposlitvi‘ pomeni pogodbo o opravljanju dela ali pripravništvu, ki je lahko izrecna ali implicitna in (če je izrecna) ustna ali pisna;
               ‚delavec‘ pomeni posameznika, ki je sklenil ali dela na podlagi ali je (razen kadar se z določbo te uredbe zahteva drugače), če je zaposlitev prenehala, delal na podlagi:

                        (a)

                        pogodbe o zaposlitvi ali

                        (b)

                        kakršne koli druge pogodbe, izrecne ali implicitne in (če je izrecna) ustne ali pisne, s katero se posameznik zaveže, da bo osebno opravljal ali izvajal kakršno koli delo ali storitve za drugo pogodbenico, ki na podlagi pogodbe nima statusa naročnika ali stranke nobene poklicne ali poslovne dejavnosti, ki jo izvaja posameznik“.

               10

               Člen 5 uredbe o delavcih, zaposlenih s krajšim delovnim časom prepoveduje neupravičeno manj ugodno obravnavanje delavcev, zaposlenih s krajšim delovnim časom.

               11

               Člen 12 z naslovom „Zaposlitve Krone“ iz dela IV te uredbe z naslovom „Posebne kategorije oseb“ v prvem odstavku določa, da se navedena uredba uporablja za zaposlitve Krone in osebe v službi Krone, tako kot se uporablja za druge zaposlitve ter druge zaposlene ali delavce. V odstavku 2 tega člena je pojasnjeno, da „zaposlitev Krone“ pomeni zaposlitev v okviru ali za potrebe ministrstva ali katerega koli uradnika ali organa, ki v imenu Krone opravlja funkcije, podeljene z zakonom.

               12

               Vendar člen 17 uredbe o delavcih, zaposlenih s krajšim delovnim časom z naslovom „Nosilci sodniške funkcije“ določa, da se ta uredba ne uporablja „za posameznike kot nosilce sodniške funkcije, če so plačani na podlagi dnevnega honorarja“.

               13

               Člen 21 zakona o sodiščih iz leta 1971 (Courts Act 1971) je v prvotni različici določal:
               „(1)   Njeno Veličanstvo lahko občasno imenuje kvalificirane osebe, ki bodo znane kot recorderji in bodo delovale na Crown Court kot sodniki, zaposleni s krajšim delovnim časom, ter opravljale take druge sodniške funkcije, kot so jim lahko podeljene s tem ali katerim koli drugim zakonom.
               (2)   Za recorderja se lahko imenuje samo oseba, ki jo Njenemu Veličanstvu priporoči Lord Chancellor in ki je barrister ali solicitor z najmanj desetletno prakso.
               (3)   Pri imenovanju osebe za recorderja se določi mandat, za katerega je imenovana, ter pogostost in trajanje obdobij med tem mandatom, ko bo ta oseba morala biti na voljo, da prevzame dolžnosti recorderja.
               […]
               (7)   Recorderjem se iz sredstev, ki jih zagotovi parlament, izplačujejo plačilo in dodatki, ki jih lahko določi Lord Chancellor s soglasjem ministra za javno upravo.“

               14

               Kot je razvidno iz predložitvene odločbe, je pokojninski sistem pravosodnega osebja predvsem urejen z zakonom o sodniških pokojninah iz leta 1981 (Judicial Pensions Act 1981), kakor je bil spremenjen z zakonom o sodniških pokojninah in upokojitvi iz leta 1993 (Judicial Pensions and Retirement Act 1993). V skladu s členom 1(6) tega zakona, kakor je bil spremenjen, „sodniška funkcija, ki izpolnjuje zahtevane pogoje“ za dostop do pokojninskega sistema pravosodnega osebja, pomeni vse funkcije iz priloge 1 k navedenem zakonu, če se izvrševanje te funkcije opravlja za plačo. Predložitveno sodišče poleg tega pojasnjuje, da ne obstaja nobena izrecna določba o pokojnini recorderjev ali drugih sodnikov, plačanih na podlagi dnevnega honorarja.

               15

               Iz spisa je razvidno, da Združeno kraljestvo ni sprejelo ukrepov na podlagi določbe 2, točka 2, Okvirnega sporazuma o delu s krajšim delovnim časom.

         Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje

               16

               Iz spisa, ki je na razpolago Sodišču, je razvidno, da se sodniki v Združenem kraljestvu zgodovinsko opisujejo kot „nosilci funkcije“, ki ne delajo na podlagi pogodbe.

               17

               Po zakonu o sodiščih iz leta 1971 se je število sodnikov, zaposlenih s krajšim delovnim časom, znatno povečalo. Med njimi je treba razlikovati tiste, ki so plačani na podlagi dnevnega honorarja, med katere spadajo recorderji, kot je D. P. O’Brien, in tiste, ki prejemajo plačo. Recorderji delajo predvsem na Crown Courts. Njihovo dnevno plačilo znaša 1/20 plače Circuit Judge s polnim delovnim časom. V nasprotju s sodniki, zaposlenimi s polnim delovnim časom, in sodniki, zaposlenimi s krajšim delovnim časom, ki prejemajo plačo, recorderji nimajo pravice do starostne pokojnine.

               18

               D. P. O’Brien je bil leta 1962 vpisan v imenik odvetnikov in leta 1983 je bil imenovan za Queen’s Counsel. Kot recorder je delal od leta 1978 do upokojitve leta 2005 ob dopolnitvi 65. leta starosti. Takrat je s sklicevanjem na Direktivo 97/81 in uredbo o delavcih, zaposlenih s krajšim delovnim časom zahteval izplačilo starostne pokojnine, izračunane pro rata temporis glede na tisto, do katere bi imel pravico Circuit Judge s polnim delovnim časom, ki se je upokojil na isti datum. Department for Constitutional Affairs je to zavrnil, ker je štel, da D. P. O’Brien ni bil upravičen do starostne pokojnine.

               19

               Ta je nato septembra 2005 začel postopek pri Employment Tribunal. To sodišče je ugodilo njegovemu zahtevku, vendar D. P. O’Brien ni uspel v pritožbenem postopku pri Employment Appeal Tribunal, ker je bila tožba na prvi stopnji prepozna. Nato je bilo odločeno, da bo vsebinska vprašanja in vprašanje roka Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) obravnavalo skupaj kot vzorčno zadevo („test case“). To sodišče je decembra 2008 ugodilo pritožbi D. P. O’Briena glede vprašanja roka, vendar je Employment Tribunal naložilo, naj vsebinsko zavrne zahtevek. D. P. O’Brien je nato vložil pritožbo pri predložitvenem sodišču.

               20

               To sodišče poudarja, da je sodniška funkcija ena od najstarejših in najpomembnejših funkcij nacionalnega prava. Prav tako poudarja, da je recorder nosilec funkcije, ki mu daje visoko stopnjo neodvisnosti presoje, in ni dolžan upoštevati navodil višjega organa o načinu izvrševanja svoje funkcije sodnika. Vendar Supreme Court of the United Kingdom poudarja, da ima po njegovem mnenju sodniška funkcija večino značilnosti delovnega razmerja.

               21

               Supreme Court of the United Kingdom iz sodne prakse Sodišča sklepa, da ne obstaja enotna opredelitev pojma „delavec“. Prav tako pripominja, da je učinek določbe 2, točka 1, Okvirnega sporazuma o delu s krajšim delovnim časom v povezavi z uvodno izjavo 16 Direktive 97/81, da razlago pojma „delavec“ prepušča nacionalnemu pravu, vendar nacionalno pravo ne more izpodriniti načel prava Unije tako, da jih ogrozi.

               22

               To sodišče se sprašuje, ali je treba dopustnost odstopanja nacionalnega prava od morebitnega pravila prava Unije presojati glede na nekatere ali vse naslednje preudarke, in sicer, prvič, število prizadetih oseb, drugič, poseben položaj sodstva, za katero je neodvisnost odločanja bistveni element, in tretjič, bolj ali manj prostovoljno naravo tega odstopanja. V zvezi z zadnjenavedenim Supreme Court of the United Kingdom pripominja, da se zdi, da je izključitev – s členom 17 uredbe o delavcih, zaposlenih s krajšim delovnim časom – sodnikov, zaposlenih s krajšim delovnim časom, ki so plačani na podlagi dnevnega honorarja, namerna izključitev posebne kategorije, medtem ko so njihovi kolegi, zaposleni s polnim delovnim časom ali s krajšim delovnim časom z redno plačo in ki opravljajo enako ali podobno delo, ob upokojitvi upravičeni do starostne pokojnine.

               23

               V teh okoliščinah je Supreme Court of the United Kingdom odločilo prekiniti postopek in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

                        „1.

                        Ali se po nacionalnem pravu določi, ali so sodniki kot celota v smislu določbe 2[, točka 1,] Okvirnega sporazuma [o delu s krajšim delovnim časom] ‚delavci, ki so sklenili pogodbo o delu ali delovno razmerje‘, ali pa obstaja določba prava Skupnosti, na podlagi katere je treba rešiti to vprašanje?

                        2.

                        Če so sodniki kot celota v smislu določbe 2[, točka 1, )] Okvirnega sporazuma [o delu s krajšim delovnim časom] delavci, ki so sklenili pogodbo o delu ali delovno razmerje, ali lahko potem nacionalno pravo pri priznavanju pokojnine razlikuje (a) med sodniki, zaposlenimi s polnim delovnim časom, in sodniki, zaposlenimi s krajšim delovnim časom, ali (b) med različnimi vrstami sodnikov, zaposlenih s krajšim delovnim časom?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Dopustnost

               24

               Latvijska vlada dvomi o dopustnosti predloga za sprejetje predhodne odločbe. Bilo bi v nasprotju z načelom varstva zaupanja v pravo in načelom pravne varnosti, če bi se štelo, da se lahko Direktiva 97/81 uporablja za dejansko stanje, ki je nastalo predvsem pred njenim začetkom veljavnosti v Združenem kraljestvu in ki je trajalo kratek čas po njenem začetku veljavnosti, medtem ko je pravica do starostne pokojnine, ki jo je uveljavljal D. P. O’Brien, nastala po izteku roka za prenos Direktive 97/81.

               25

               Sodišče je glede uporabe ratione temporis navedene direktive že ugotovilo, da se novo pravilo, razen izjem, takoj uporabi za prihodnje učinke položaja, ki je nastal med veljavnostjo starega pravila. Sodišče je tako sklenilo, da določbe iste direktive urejajo izračun delovne dobe, zahtevane za pridobitev starostne pokojnine, vključno z obdobji dela pred začetkom veljavnosti te direktive (sodba z dne 10. junija 2010 v združenih zadevah Bruno in drugi, C-395/08 in C-396/08, ZOdl., str. I-5119, točke od 53 do 55).

               26

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe je treba zato šteti za dopusten.

         Utemeljenost

      Prvo vprašanje

               27

               Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba pravo Unije razlagati tako, da je v pristojnosti držav članic, da opredelijo pojem „delavci, ki […] so sklenili pogodbo o delu ali delovno razmerje“ iz določbe 2, točka 1, Okvirnega sporazuma o delu s krajšim delovnim časom.

               28

               Poudariti je treba, da je področje uporabe ratione personae Okvirnega sporazuma o delu s krajšim delovnim časom opredeljeno v določbi 2, točka 1, tega sporazuma. Na podlagi te določbe se navedeni sporazum uporablja za „delavce, ki delajo s krajšim delovnim časom in so sklenili pogodbo o delu ali delovno razmerje, kot ju opredeljujejo veljavni zakoni, kolektivne pogodbe ali praksa v vsaki državi članici“. Niti Direktiva 97/81 niti Okvirni sporazum o delu s krajšim delovnim časom ne vsebujeta opredelitve pojmov „delavec“, „pogodba o delu“ ali „delovno razmerje“.

               29

               V uvodni izjavi 16 Direktive 97/81 je glede pojmov, uporabljenih v Okvirnem sporazumu o delu s krajšim delovnim časom, ki niso natančno opredeljeni, navedeno, da Direktiva 97/81 daje državam članicam možnost, da jih glede na nacionalno zakonodajo in/ali prakso same opredelijo, kakor to velja za druge direktive s področja socialne politike, v katerih se uporabljajo podobni pojmi, pod pogojem, da se v zvezi s temi pojmi upošteva vsebina tega okvirnega sporazuma.

               30

               Stranke v postopku v glavni stvari, vse vlade, ki so predložile stališča, in Evropska komisija se povsem strinjajo, da pojem delavca v pravu Unije ni enoten, ampak se spreminja glede na zadevno področje uporabe (sodbi z dne 12. maja 1998 v zadevi Martínez Sala, C-85/96, Recueil, str. I-2691, točka 31, in z dne 13. januarja 2004 v zadevi Allonby, C-256/01, Recueil, str. I-873, točka 63).

               31

               V obravnavani zadevi je treba ugotoviti, da – kot je razvidno iz besedila uvodne izjave 11 Direktive 97/81 – namen Okvirnega sporazuma o delu s krajšim delovnim časom ni uskladiti vseh nacionalnih pravil v zvezi s pogodbami o delu ali delovnimi razmerji s krajšim delovnim časom, temveč zgolj „določiti splošen okvir za odpravo diskriminacije delavcev, zaposlenih s krajšim delovnim časom“, in sicer z določitvijo splošnih načel in minimalnih zahtev.

               32

               Iz zgoraj navedenih ugotovitev je razvidno, da je zakonodajalec Unije s sprejetjem te direktive štel, da je treba pojem „delavci, ki delajo s krajšim delovnim časom in so sklenili pogodbo o delu ali delovno razmerje“ razlagati v smislu nacionalnega prava.

               33

               Sodišče je sprejelo ta pristop tako, da je spomnilo, da delavec spada na področje uporabe Okvirnega sporazuma o delu s krajšim delovnim časom, če je sklenil pogodbo o zaposlitvi ali delovno razmerje, kakor ju opredeljujejo zakonodaja, kolektivne pogodbe ali običaji v zadevni državi članici (glej sodbo z dne 12. oktobra 2004 v zadevi Wippel, C-313/02, ZOdl., str. I-9483, točka 40).

               34

               Diskrecijska pravica, ki jo imajo države članice na podlagi Direktive 97/81 glede opredelitve pojmov, ki so uporabljeni v Okvirnem sporazumu o delu s krajšim delovnim časom, kljub temu ni neomejena. Kot je poudarila generalna pravobranilka v točkah 36 in 37 sklepnih predlogov, je mogoče nekatere pojme, ki so uporabljeni v tem okvirnem sporazumu, opredeliti v skladu z nacionalnim pravom in/ali prakso, če se spoštujejo polni učinek navedene direktive in splošna načela prava Unije.

               35

               Države članice namreč ne smejo uporabiti zakonodaje, ki lahko ogroža uresničitev ciljev, ki jim sledi direktiva, in ki tej direktivi odvzame polni učinek (glej v tem smislu sodbo z dne 28. aprila 2011 v zadevi El Dridi, C-61/11 PPU, ZOdl., str. I-3015, točka 55).

               36

               Države članice zlasti ne morejo s kršitvijo polnega učinka Direktive 97/81 samovoljno izključiti nekaterih kategorij oseb iz varstva, ki naj bi se s to direktivo in Okvirnim sporazumom o delu s krajšim delovnim časom uveljavilo (glej po analogiji z Direktivo Sveta 1999/70/ES z dne 28. junija 1999 o okvirnem sporazumu o delu za določen čas, sklenjenem med ETUC, UNICE in CEEP (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 3, str. 368, v nadaljevanju: Okvirni sporazum o delu za določen čas) sodbo z dne 13. septembra 2007 v zadevi Del Cerro Alonso, C-307/05, ZOdl., str. I-7109, točka 29).

               37

               Ta razlaga je podkrepljena z določbami teh dveh aktov, ki ne vsebujejo nobene navedbe, na podlagi katere bi bilo mogoče sklepati, da so nekatere kategorije zaposlitev izključene iz njunega področja uporabe. Nasprotno, kot je razvidno iz samega besedila določbe 2, točka 1, Okvirnega sporazuma o delu s krajšim delovnim časom, je področje njegove uporabe široko opredeljeno in se na splošno nanaša na delavce, ki delajo s krajšim delovnim časom in so sklenili pogodbo o delu ali delovno razmerje, kot ju opredeljujejo veljavni zakoni, kolektivne pogodbe ali praksa v vsaki državi članici. Opredelitev pojma „delavec, ki dela s krajšim delovnim časom“ v smislu tega okvirnega sporazuma, ki je navedena v določbi 3, točka 1, tega sporazuma, zajema vse delavce, brez razlikovanja glede na javni ali zasebni status njihovih delodajalcev (glej po analogiji z Okvirnim sporazumom o delu za določen čas sodbo z dne 22. decembra 2010 v združenih zadevah Gavieiro Gavieiro in Iglesias Torres, C-444/09 in C-456/09, ZOdl., str. I-14031, točki 39 in 40 ter navedena sodna praksa).

               38

               Ugotoviti je treba, kot je navedla Komisija, da bo opredelitev „delavec, ki je sklenil pogodbo o delu ali delovno razmerje“ v smislu določbe 2, točka 1, Okvirnega sporazuma o delu s krajšim delovnim časom vplivala na obseg in polni učinek načela enakega obravnavanja iz navedenega sporazuma.

               39

               V obravnavani zadevi vlada Združenega kraljestva meni, da v nacionalnem pravu že dolgo velja, da sodniki, ki so nosilci sodniške funkcije, niso zaposleni na podlagi pogodbe o zaposlitvi in da to pravo prav tako ne priznava kategorije „delovno razmerje“, ki naj bi bila drugačna od razmerij, ki nastanejo s pogodbo. Zato Ministry of Justice in ta vlada menita, da kategorija sodnikov kot celota ne spada v področje uporabe Direktive 97/81. Zato naj bi bil edini namen člena 17 uredbe o delavcih, zaposlenih s krajšim delovnim časom, v katerem je pojasnjeno, da se ta uredba ne uporablja za sodnike, zaposlene s krajšim delovnim časom, ki so plačani na podlagi dnevnega honorarja, dolgoveznost.

               40

               V skladu z razlago – v nacionalnem pravu – pojma „delavec, ki je sklenil pogodbo o delu ali delovno razmerje“, kot jo predlaga vlada Združenega kraljestva, izvrševanje sodniške funkcije takoj izključi obstoj pogodbe o zaposlitvi ali delovnega razmerja, s čimer se sodnikom odvzame varstvo iz Direktive 97/81 in Okvirnega sporazuma o delu s krajšim delovnim časom.

               41

               V zvezi s tem je treba poudariti, da samo okoliščina, da so sodniki opredeljeni kot nosilci sodniških funkcij, kot taka ni dovolj, da se jim odvzame varstvo pravic, določeno v tem okvirnem sporazumu.

               42

               Iz točk od 34 do 38 te sodbe in zlasti iz potrebe, da se ohrani polni učinek načela enakega obravnavanja iz navedenega okvirnega sporazuma, je namreč razvidno, da je taka izključitev lahko dopustna le, če se zadevno delovno razmerje po naravi bistveno razlikuje od tistega med delodajalci in njihovimi zaposlenimi, ki po nacionalni zakonodaji spadajo v skupino delavcev, sicer se šteje za samovoljno.

               43

               Predložitveno sodišče je pristojno za dokončno presojo, kako je razmerje med sodniki in Ministry of Justice po naravi bistveno drugačno od delovnega razmerja med delodajalcem in delavcem. Sodišče lahko kljub temu predložitveno sodišče opozori na nekatera načela in merila, ki jih bo moralo upoštevati pri svoji presoji.

               44

               V zvezi s tem je treba poudariti, kot je to storila generalna pravobranilka v točki 48 sklepnih predlogov, da bo predložitveno sodišče pri preizkusu za ugotovitev, ali je narava navedenega razmerja bistveno drugačna od narave delovnega razmerja med delodajalci in njihovimi zaposlenimi, ki po nacionalni zakonodaji spadajo v kategorijo delavcev, moralo v skladu s smislom in namenom Okvirnega sporazuma o delu s krajšim delovnim časom upoštevati, da mora biti ta razmejitev opravljena predvsem ob upoštevanju razlikovanja med to kategorijo in kategorijo samozaposlenih poklicev.

               45

               S tega vidika je treba upoštevati postopek imenovanja in razrešitve sodnikov ter tudi organiziranost njihovega dela. V zvezi s tem je iz predložitvene odločbe razvidno, da se od sodnikov pričakuje, da delajo ob določenih urah in v določenih obdobjih, čeprav lahko svoje delo organizirajo bolj fleksibilno kot delavci drugih poklicev.

               46

               Poleg tega je treba ugotoviti, kot je razvidno iz predložitvene odločbe, da so sodniki upravičeni do nadomestila za odsotnost zaradi bolezni, materinstva ali očetovstva in podobnih dajatev.

               47

               Poudariti je treba, da okoliščina, da za sodnike veljajo predpisi o delu in da jih je mogoče šteti za delavce v smislu določbe 2, točka 1, Okvirnega sporazuma o delu s krajšim delovnim časom, nikakor ne ogroža načela neodvisnosti sodstva in možnosti držav članic, da predvidijo obstoj posebnih predpisov, ki veljajo za delavce v pravosodju.

               48

               Kot je poudarilo Supreme Court of the United Kingdom v točki 27 predložitvene odločbe, sodniki ostajajo neodvisni pri izvrševanju sodne funkcije kot take v smislu člena 47, drugi pododstavek, Listine Evropske unije o temeljnih pravicah.

               49

               Teh ugotovitev ne izpodbije utemeljitev latvijske vlade, v skladu s katero naj bi uporaba prava Unije za sodstvo povzročila nespoštovanje nacionalnih identitet držav članic, kar naj bi bilo v nasprotju s členom 4(2) PEU. Ugotoviti je namreč treba, da uporaba Direktive 97/81 in Okvirnega sporazuma o delu s krajšim delovnim časom za sodnike, zaposlene s krajšim delovnim časom, ki so plačani na podlagi dnevnega honorarja, ne more vplivati na nacionalno identiteto, temveč naj bi bil namen te uporabe zgolj omogočiti tem sodnikom, da uživajo splošno načelo enakega obravnavanja, ki je eden od ciljev teh besedil, ter jim zagotoviti varstvo zoper diskriminacijo delavcev, zaposlenih s krajšim delovnim časom.

               50

               Enako velja glede utemeljitve, v skladu s katero sodniki kot celota ne spadajo na področje uporabe Direktive 97/81 in Okvirnega sporazuma o delu s krajšim delovnim časom, ker naj se prosto gibanje delavcev na podlagi člena 51 PDEU ne bi uporabljalo za dejavnosti, ki so del izvajanja javne oblasti. Poudariti je namreč treba, da se ta okvirni sporazum ne nanaša na prosto gibanje delavcev.

               51

               V teh okoliščinah je treba na prvo postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba pravo Unije razlagati tako, da je v pristojnosti držav članic, da opredelijo pojem „delavci, ki […] so sklenili pogodbo o delu ali delovno razmerje“ iz določbe 2, točka 1, Okvirnega sporazuma o delu s krajšim delovnim časom in zlasti da določijo, ali ta pojem zajema sodnike, če ni posledica tega samovoljna izključitev te kategorije oseb iz varstva, ki ga ponujata Direktiva 97/81 in ta okvirni sporazum. Izključitev iz tega varstva je lahko dopustna le, če se razmerje med sodniki in Ministry of Justice po naravi bistveno razlikuje od tistega med delodajalci in njihovimi zaposlenimi, ki na podlagi nacionalne zakonodaje spadajo v kategorijo delavcev.

         Drugo vprašanje

               52

               Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba Okvirni sporazum o delu s krajšim delovnim časom – če sodniki na podlagi nacionalnega prava spadajo pod pojem „delavci, ki […] so sklenili pogodbo o delu ali delovno razmerje“ iz določbe 2, točka 1, tega sporazuma – razlagati tako, da nasprotuje temu, da nacionalno pravo za dostop do sistema starostne pokojnine razlikuje med sodniki, zaposlenimi s polnim delovnim časom, in med sodniki, zaposlenimi s krajšim delovnim časom, ali med sodniki, zaposlenimi s krajšim delovnim časom, ki opravljajo svojo dejavnost na podlagi različnih sistemov.

               53

               Kot je razvidno iz spisa, predloženega Sodišču, to vprašanje izhaja iz okoliščine, da člen 17 uredbe o delavcih, zaposlenih s krajšim delovnim časom izrecno določa, da se ta uredba ne uporablja za nosilce sodniške funkcije, ki so plačani na podlagi dnevnega honorarja, kot so recorderji. Ti se zato ne morejo sklicevati na člen 5 te uredbe, ki prepoveduje neupravičeno manj ugodno obravnavanje delavcev, zaposlenih s krajšim delovnim časom, tako da se v nasprotju s sodniki, zaposlenimi s polnim delovnim časom, in sodniki, zaposlenimi s krajšim delovnim časom, ki prejemajo plačo, ne morejo vključiti v pokojninski sistem pravosodnih poklicev in po upokojitvi uživati pokojnine na podlagi navedenega sistema.

               54

               V skladu z določbo 4, točka 1, Okvirnega sporazuma o delu s krajšim delovnim časom pogoji zaposlitve delavcev, zaposlenih s krajšim delovnim časom, ne smejo biti manj ugodni od pogojev za primerljive delavce, zaposlene s polnim delovnim časom, zgolj zato, ker delajo krajši delovni čas, razen če je različno obravnavanje upravičeno iz objektivnih razlogov. V skladu z določbo 4, točka 2, tega okvirnega sporazuma se, kjer je primerno, uporabi načelo pro rata temporis.

               55

               Poudariti je treba, da pojem „pogoji zaposlitve“ iz določbe 4 Okvirnega sporazuma o delu s krajšim delovnim časom zajema starostne pokojnine, ki izhajajo iz delovnega razmerja med delavcem in delodajalcem (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Bruno in drugi, točka 42).

               56

               Različno obravnavanje sodnikov, zaposlenih s krajšim delovnim časom, ki so plačani na podlagi dnevnega honorarja, izhaja iz okoliščine, da zaradi svojega plačila ne morejo uživati niti pokojnine na podlagi pokojninskega sistema pravosodnih poklicev po upokojitvi niti varstva, ki ga ponuja člen 17 uredbe o delavcih, zaposlenih s krajšim delovnim časom.

               57

               Vlada Združenega kraljestva v zvezi s tem trdi, da se Direktiva 97/81 in Okvirni sporazum o delu s krajšim delovnim časom nanašata le na diskriminacijo med sodniki, zaposlenimi s krajšim delovnim časom, in sodniki, zaposlenimi s polnim delovnim časom, ne pa na diskriminacijo med različnimi kategorijami delavcev, zaposlenih s krajšim delovnim časom, ki svojo dejavnost opravljajo na podlagi različnih sistemov.

               58

               V zvezi s tem je treba ugotoviti, da – kot je poudarila sama vlada Združenega kraljestva na obravnavani – ko je bila sprejeta uredba o delavcih, zaposlenih s krajšim delovnim časom so bili vsi sodniki, zaposleni s krajšim delovnim časom, z nekaterimi izjemami, plačani na podlagi dnevnega honorarja. Torej je treba v tem okviru presojati položaj sodnikov, zaposlenih s krajšim delovnim časom, ki so plačani na tej podlagi. Tako, če nacionalne določbe prejemnikom plače dajejo pravico, da se vključijo v pokojninski sistem pravosodnih poklicev, to pomeni, da je ta pravica pridržana sodnikom, ki delajo s polnim delovnim časom, in da so na ta način sodniki, ki delajo s krajšim delovnim časom, izključeni, ker so, razen nekaterih izjem, plačani na podlagi dnevnega honorarja.

               59

               V teh razmerah okoliščina, da so sodniki, zaposleni s krajšim delovnim časom, ki prejemajo plačo, glede pravice do starostne pokojnine obravnavani enako kot sodniki, zaposleni s polnim delovnim časom, ni upoštevna. Zato ni treba preizkusiti, ali Direktiva 97/81 in Okvirni sporazum o delu s krajšim delovnim časom dovoljujeta razlikovanje – ki ga je uvedlo nacionalno pravo za opredelitev pravice do starostne pokojnine – med sodniki, zaposlenimi s krajšim delovnim časom, ki svojo dejavnost opravljajo na podlagi različnih sistemov.

               60

               Preučiti je torej treba, ali nepriznanje starostne pokojnine sodnikom, zaposlenim s krajšim delovnim časom, ki so plačani na podlagi dnevnega honorarja, povzroči, da so ti v primerjavi z delavci, zaposlenimi s polnim delovnim časom, ki so v primerljivem položaju, obravnavani manj ugodno.

               61

               V zvezi s tem določba 3 Okvirnega sporazuma o delu s krajšim delovnim časom zagotavlja merila za opredelitev pojma „primerljiv delavec, zaposlen s polnim delovnim časom“. Ta pojem, opredeljen v točki 2, prvi odstavek, te določbe, pomeni „delavca, zaposlenega v istem podjetju s polnim delovnim časom, ki ima istovrstno pogodbo o zaposlitvi ali delovno razmerje, opravlja enako ali podobno delo/poklic, pri čemer je treba upoštevati druge okoliščine, na primer daljšo delovno dobo in izobrazbo/spretnost“. Ugotoviti je treba, da se ta merila nanašajo na vsebino dejavnosti prizadetih oseb.

               62

               Torej ni mogoče trditi, da sodniki, ki delajo s polnim delovnim časom, in recorderji niso v primerljivem položaju zaradi različne kariere, ker imajo recorderji vedno možnost opravljati funkcijo odvetnika. Odločilno je namreč, ali opravljajo vsebinsko enako dejavnost. V zvezi s tem so zadevne stranke, vključno z vlado Združenega kraljestva, na obravnavi navedle, da recorderji in sodniki, zaposleni s polnim delovnim časom, opravljajo enake funkcije. Pojasnjeno je bilo namreč, da je njihovo delo enako ter da ga opravljajo na istih sodiščih in na istih obravnavah.

               63

               V skladu z določbo 4 Okvirnega sporazuma o delu za določen čas in načelom prepovedi diskriminacije je lahko drugačno obravnavanje delavca, zaposlenega s krajšim delovnim časom, v primerjavi s primerljivim delavcem, zaposlenim s polnim delovnim časom, upravičeno le iz objektivnih razlogov.

               64

               Pojem „stvarni [objektivni] razlogi“ v smislu določbe 4, točka 1, Okvirnega sporazuma o delu za določen čas je treba razumeti tako, da ne dopušča, da bi se upravičilo različno obravnavanje delavcev, zaposlenih za določen čas, in delavcev, zaposlenih za nedoločen čas, s tem, da je različno obravnavanje določeno s splošnim in abstraktnim predpisom. Nasprotno, navedeni pojem zahteva, da zadevno razlikovanje ustreza dejanski potrebi, da se z njim lahko doseže uresničevani cilj, in da je nujno za dosego tega cilja (glej po analogiji z določbo 5, točka 1(a), Okvirnega sporazuma o delu za določen čas zgoraj navedeno sodbo Del Cerro Alonso, točki 57 in 58).

               65

               Ker med postopkom pred Sodiščem ni bil naveden noben razlog za utemeljitev, bo v pristojnosti predložitvenega sodišča, da preizkusi, ali je neenako obravnavanje med sodniki, zaposlenimi s polnim delovnim časom, in sodniki, zaposlenimi s krajšim delovnim časom, ki so plačani na podlagi dnevnega honorarja, mogoče upravičiti.

               66

               Spomniti je treba, da diskriminacije ne morejo upravičevati preudarki glede proračunskih sredstev (glej v tem smislu sodbi z dne 23. oktobra 2003 v združenih zadevah Schönheit in Becker, C-4/02 in C-5/02, Recueil, str. I-12575, točka 85, in z dne 22. aprila 2010 v zadevi Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols, C-486/08, ZOdl., str. I-3527, točka 46).

               67

               Glede na navedeno je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba Okvirni sporazum o delu za določen čas razlagati tako, da nasprotuje temu, da nacionalno pravo za dostop do sistema starostne pokojnine razlikuje med sodniki, zaposlenimi s polnim delovnim časom, in sodniki, zaposlenimi s krajšim delovnim časom, ki so plačani na podlagi dnevnega honorarja, razen če tako različno obravnavanje upravičujejo objektivni razlogi, kar pa je pristojno preizkusiti predložitveno sodišče.

         Stroški

               68

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov
               je Sodišče (drugi senat)
               razsodilo:

                           1.

                           Pravo Unije je treba razlagati tako, da je v pristojnosti držav članic, da opredelijo pojem „delavci, ki […] so sklenili pogodbo o delu ali delovno razmerje“ iz določbe 2, točka 1, Okvirnega sporazuma o delu s krajšim delovnim časom, ki je bil sklenjen 6. junija 1997 in je v Prilogi k Direktivi 97/81/ES z dne 15. decembra 1997 o okvirnem sporazumu o delu s krajšim delovnim časom, sklenjenim med UNICE, CEEP in ETUC, kakor je bila spremenjena z Direktivo Sveta 98/23/ES z dne 7. aprila 1998, in zlasti da določijo, ali ta pojem zajema sodnike, če ni posledica tega samovoljna izključitev te kategorije oseb iz varstva, ki ga ponujata Direktiva 97/81, kakor je bila spremenjena z Direktivo 98/23, in ta okvirni sporazum. Izključitev iz tega varstva je lahko dopustna le, če se razmerje med sodniki in Ministry of Justice po naravi bistveno razlikuje od tistega med delodajalci in njihovimi zaposlenimi, ki na podlagi nacionalne zakonodaje spadajo v kategorijo delavcev.

                           2.

                           Okvirni sporazum o delu s krajšim delovnim časom, ki je bil sklenjen 6. junija 1997 in ki je v Prilogi k Direktivi 97/81, kakor je bila spremenjena z Direktivo 98/23, je treba razlagati tako, da nasprotuje temu, da nacionalno pravo za dostop do sistema starostne pokojnine razlikuje med sodniki, zaposlenimi s polnim delovnim časom, in sodniki, zaposlenimi s krajšim delovnim časom, ki so plačani na podlagi dnevnega honorarja, razen če tako različno obravnavanje upravičujejo objektivni razlogi, kar pa je pristojno preizkusiti predložitveno sodišče.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: angleščina.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 18. julija 2013. # Laurence Prinz proti Region Hannover (C-523/11) in Philipp Seeberger proti Studentenwerk Heidelberg (C-585/11). # Predloga(i) za sprejetje predhodne odločbe: Verwaltungsgericht Hannover - Nemčija in Verwaltungsgericht Karlsruhe - Nemčija. # Državljanstvo Unije - Člena 20 PDEU in 21 PDEU - Pravica do prostega gibanja in prebivanja - Pomoč za izobraževanje, dodeljena državljanom države članice za študij v drugi državi članici - Obveznost vsaj triletnega prebivanja v državi članici izvora pred začetkom študija. # Združeni(e) zadevi(e) C-523/11 in C-585/11.

text:
         SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 18. julija 2013 (
            *1
         )
      „Državljanstvo Unije — Člena 20 PDEU in 21 PDEU — Pravica do prostega gibanja in prebivanja — Pomoč za izobraževanje, dodeljena državljanom države članice za študij v drugi državi članici — Obveznost vsaj triletnega prebivanja v državi članici izvora pred začetkom študija“
      V združenih zadevah C-523/11 in C-585/11,
      katerih predmet sta predloga za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki sta ju vložila Verwaltungsgericht Hannover (Nemčija) in Verwaltungsgericht Karlsruhe (Nemčija) z odločbama z dne 5. oktobra in 16. novembra 2011, ki sta prispeli na Sodišče dne 13. oktobra in 24. novembra 2011, v postopku

         Laurence Prinz

      proti

         Region Hannover (C-523/11)
      in

         Philipp Seeberger

      proti

         Studentenwerk Heidelberg (C-585/11),
      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi M. Ilešič, predsednik senata, K. Lenaerts, podpredsednik Sodišča v vlogi sodnika tretjega senata, E. Jarašiūnas, A. Ó Caoimh (poročevalec) in C. G. Fernlund, sodniki,
      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodna tajnica: A. Impellizzeri, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 29. novembra 2012,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za P. Seebergerja Y. Popper, odvetnik,

               —

               za nemško vlado T. Henze in J. Möller, agenta,

               —

               za dansko vlado V. Pasternak Jørgensen in C. Thorning, agenta,

               —

               za grško vlado G. Papagianni, agentka,

               —

               za nizozemsko vlado B. Koopman in C. Wissels, agentki,

               —

               za avstrijsko vlado C. Pesendorfer in G. Eberhard, agenta,

               —

               za finsko vlado M. Pere in J. Leppo, agenta,

               —

               za švedsko vlado A. Falk, C. Stege in U. Persson, agentke,

               —

               za Evropsko komisijo S. Grünheid, D. Roussanov in V. Kreuschitz, agenti,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 21. februarja 2013
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predloga za sprejetje predhodne odločbe se nanašata na razlago členov 20 PDEU in 21 PDEU.

               2

               Ta predloga sta bila vložena v okviru, prvič, spora med L. Prinz, nemško državljanko, in Region Hannover (regija Hannover, služba za pomoči za izobraževanje), in drugič, spora med P. Seebergerjem, ki je prav tako nemški državljan, in Studentenwerk Heidelberg, Amt für Ausbildungsförderung (študentska uprava v Heidelbergu, urad za pomoči za izobraževanje, v nadaljevanju: Studentenwerk), ki sta se nanašala na pravico do pomoči za izobraževanje za študij na izobraževalni ustanovi v drugi državi članici kot Zvezna republika Nemčija.

         Pravni okvir

               3

               Člen 5 zveznega zakona o pomoči za izobraževanje in usposabljanje pod naslovom „Izobraževanje v tujini“ (Bundesgesetz über individuelle Förderung der Ausbildung – Bundesausbildungsförderungsgesetz), kakor je bil 1. januarja 2008 spremenjen z dvaindvajsetim zakonom o spremembi zveznega zakona o pomoči za izobraževanje (BGB1. I, str. 3254, v nadaljevanju: BAföG), določa:
               „1.   Stalno prebivališče v smislu tega zakona je kraj, ki ni zgolj začasno središče interesov zadevne osebe, ne glede na morebiten namen, da se tam stalno nastani; kraj, v katerem oseba prebiva samo zaradi izobraževanja, ne šteje za stalno prebivališče te osebe.
               2.   „Študenti, ki imajo stalno prebivališče na ozemlju Zvezne republike Nemčije in študirajo na izobraževalni ustanovi v tujini, prejmejo pomoč za izobraževanje, če:
               […]

                        (3)

                        se začenja ali nadaljuje izobraževanje na izobraževalni ustanovi v državi članici Evropske unije ali Švici.

                  […]“

               4

               Člen 6 BAföG, naslovljen „Pomoč Nemcem v tujini“, določa, da se nemškim državljanom, ki imajo stalno prebivališče v tuji državi in obiskujejo izobraževalno ustanovo v državi, kjer prebivajo, ali v sosednji državi, lahko dodeli pomoč za izobraževanje, če to upravičujejo posebne okoliščine posameznega primera.

               5

               Člen 16 BAföG, naslovljen „Trajanje pomoči za izobraževanje v tujini“, določa:
               „1.   Za izobraževanje v tujini v smislu člena 5(2), točka 1, ali (5) se pomoč za izobraževanje dodeli za največ eno leto […]
               […]
               3.   V primerih iz člena 5(2), točki 2 in 3, za pomoč za izobraževanje ne velja časovna omejitev iz odstavkov 1 in 2, vendar se v primerih iz člena 5(2), točka 3, pomoč za izobraževanje dodeli za več kot eno leto le, če je študent ob začetku bivanja v tujini po 31. decembru 2007 prej vsaj tri leta stalno prebival v Zvezni republiki Nemčiji.“

         Dejansko stanje v sporih o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje

         Zadeva C-523/11

               6

               L. Prinz, ki je bila rojena leta 1991 v Nemčiji, je s svojo družino deset let živela v Tuniziji, kjer je njen oče delal za nemško podjetje. Potem ko se je januarja 2007 vrnila v Nemčijo, je svoje šolanje zaključila v Frankfurtu (Nemčija), kjer je junija 2009 opravila maturo („Abitur“). 1. septembra 2009 je začela študirati na univerzi Erasmus v Rotterdamu (Nizozemska).

               7

               Regija Hannover je z odločbo z dne 30. aprila 2010 ugodila prošnji za pomoč za izobraževanje za študijsko leto 2009/2010, ki jo je L. Prinz vložila 18. avgusta 2009, in to pomoč dodelila za obdobje od septembra 2009 do avgusta 2010.

               8

               Nasprotno pa je bila prošnja za pomoč, ki jo je L. Prinz vložila za študijsko leto 2010/2011, z odločbo z dne 4. maja 2010 zavrnjena z obrazložitvijo, da ni upravičena do časovno neomejene pomoči za izobraževanje, ker ne izpolnjuje pogoja prebivanja, določenega v BaföG, in je zato njena pravica v skladu s členom 16(3) tega zakona omejena na trajanje enega leta.

               9

               L. Prinz je zoper to odločbo 1. junija 2010 vložila tožbo. Navedla je, da izpolnjuje navedeni pogoj, saj je v Nemčiji prebivala od septembra 1993 do aprila 1994 in od januarja 2007 do avgusta 2009, skupaj torej 3 leta in 4 mesece. Poleg tega je trdila, da je pogoj prebivanja, ki ga določa BAföG, v nasprotju s členom 21 PDEU, in se sklicevala na svojo povezanost z zadevno državo članico, pri čemer je navedla, da je bila v tej državi članici rojena, da ima nemško državljanstvo, da je zadevno državo članico zapustila le zaradi poklicne premestitve svojega očeta in da je s svojo domovino vseskozi ohranjala stike. Po mnenju L. Prinz nadaljnje štirimesečno prebivanje ne bi bistveno prispevalo k večji povezanosti.

               10

               Regija Hannover meni, da gre pri minimalnem obdobju treh let, določenem v členu 16(3) BAföG, nujno za neprekinjeno obdobje. Ta zakon naj ne bi nikakor kršil prava Unije na področju prostega gibanja in prebivanja, saj naj to pravo ne bi določalo obveznosti držav članic, da svojim državljanom pomoči izplačujejo brez omejitev.

               11

               Predložitveno sodišče se sprašuje, ali je pogoj prebivanja, kot je ta iz postopkov v glavni stvari, v skladu s pravom Unije. Meni, da bi lahko pogoj, na katerega se nanaša postopek v glavni stvari – prav tako kot pogoj, ki je veljal pred začetkom veljavnosti dvaindvajsetega zakona o spremembi zveznega zakona o pomoči za izobraževanje, namreč obveznost najmanj enoletnega obiskovanja nemške izobraževalne ustanove – državljana Unije odvrnil od tega, da bi začel s študijem v drugi državi članici, saj po enem letu ne bi bil več upravičen do pomoči za izobraževanje. Predložitveno sodišče meni, da je sicer lahko legitimno, da država članica pomoč za izobraževanje odobri samo študentom, ki so dokazali, da so do določene stopnje vključeni v družbo te države članice, vendar pa merilo neprekinjenega triletnega prebivanja v Nemčiji pred začetkom prebivanja v tujini ni primerno za dokazovanje te vključenosti.

               12

               V teh okoliščinah je Verwaltungsgericht Hannover prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „Ali gre za omejevanje pravice do prostega gibanja in prebivanja državljanov Unije iz členov 20 PDEU in 21 PDEU, ki glede na pravo [Unije] ni upravičeno, če se nemški državljanki, ki ima stalno prebivališče na ozemlju Nemčije in obiskuje izobraževalno ustanovo v državi članici Evropske unije, za obiskovanje te izobraževalne ustanove odobri pomoč za izobraževanje na podlagi [BAföG] samo za eno leto, ker ob začetku prebivanja v tujini ni že vsaj tri leta stalno prebivala na ozemlju Nemčije?“

         Zadeva C-585/11

               13

               P. Seeberger je bil rojen leta 1983 v Nemčiji, kjer je s svojimi starši, prav tako nemškimi državljani, živel do leta 1994. Od leta 1989 do leta 1994 je v Münchnu (Nemčija) obiskoval osnovno šolo in nato gimnazijo. Od leta 1994 do decembra 2005 je s starši živel na Majorki (Španija), kjer je njegov oče delal kot samozaposleni poslovni svetovalec.

               14

               Starši P. Seebergerja so se januarja 2006 naselili v Kölnu (Nemčija). Čeprav je bil P. Seeberger v register stalnega prebivalstva v Münchnu vpisan šele od 26. oktobra 2009, trdi, da je imel stalno prebivališče v Nemčiji od januarja 2006.

               15

               P. Seeberger je septembra 2009 na univerzi Balearskih otokov v Palmi de Mallorci (Španija) začel študij ekonomije, pri čemer je na Studentenwerk naslovil prošnjo za pomoč za to izobraževanje.

               16

               Studentenwerk je njegovo prošnjo zavrnila z obrazložitvijo, da ker ne izpolnjuje pogoja prebivanja iz člena 16(3) BAföG, ne more biti upravičen do te pomoči v skladu s členom 5(2), prvi stavek, točka 3, tega zakona.

               17

               P. Seeberger je zoper to odločbo vložil pritožbo, pri čemer se je skliceval na svojo pravico do prostega gibanja, ki jo ima kot državljan Unije, vendar je Studentenwerk to pritožbo z odločbo z dne 14. junija 2010 zavrnila.

               18

               P. Seeberger v tožbi, ki jo je vložil pri Verwaltungsgericht Karlsruhe, zatrjuje, da je s pogojem prebivanja iz člena 16(3) BAföG kršena njegova pravica do prostega gibanja, saj mora bodisi odjaviti stalno prebivališče v drugi državi članici bodisi pravočasno svoje stalno prebivališče prestaviti nazaj v Nemčijo, saj bi bila sicer ogrožena dodelitev pomoči za izobraževanje za njegov študij v Španiji. V zvezi s tem poudarja, da je njegovo sprejetje v visokošolski študijski program priznano le v Španiji in da želi v tej državi članici opraviti vse študijske obveznosti.

               19

               Studentenwerk meni, da lahko obveznost prebivanja, določena z BAföG, glede na to, da enako velja za vse državljane Nemčije, velja tudi za državljane Unije, ki prihajajo iz drugih držav članic in imajo pravico do prostega gibanja. S to obveznostjo naj bi se samo konkretiziral legitimen interes države članice, ki plačuje socialne dajatve, da se dajatve, ki se plačujejo iz javnih sredstev, ki se financirajo iz davkov, omejijo na osebe, ki lahko izkažejo minimalno povezanost s to državo.

               20

               Verwaltungsgericht Karlsruhe v predložitveni odločbi ugotavlja, da pogoj prebivanja, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, ne velja za pomoč za izobraževanje v Nemčiji. Meni, da bi lahko tak pogoj prebivanja zaradi osebnih neugodnosti, dodatnih stroškov in morebitnih zamud, ki jih povzroča, državljane Unije odvrnil od tega, da bi zapustili Nemčijo zaradi študija v drugi državi članici. Navedeno sodišče dvomi glede tega, ali je zahteva, v skladu s katero mora prosilec za pomoč ob začetku izobraževanja v Nemčiji stalno prebivati vsaj tri leta, upravičena, in se sprašuje, ali ne bi bilo v obravnavani zadevi v glavni stvari treba šteti, da je podana določena stopnja vključenosti v družbo v tej državi članici, ki jo ta lahko legitimno zahteva, glede na to, da je prosilec, nemški državljan, odrasel pri svojih starših v Nemčiji, kjer je opravil šolske obveznosti do napredovanja v šesti razred, ko se je pri dvanajstih letih z družino preselil, ker je njegov oče uveljavljal svoje pravice iz členov 45 PDEU in 49 PDEU. Po mnenju navedenega sodišča se na prvi pogled zdi merilo, ki je osredotočeno zgolj na določen datum in na triletno obdobje pred začetkom izobraževanja v tujini, komaj primerno za dokazovanje zahtevane vključenosti.

               21

               Verwaltungsgericht Karlsruhe je v teh okoliščinah prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „Ali pravo Unije nasprotuje nacionalni ureditvi, ki preprečuje dodelitev pomoči za izobraževanje za študij v drugi državi članici zgolj zato, ker študent, ki je uveljavljal pravico do prostega gibanja, ob začetku študija nima stalnega prebivališča v državi članici izvora vsaj tri leta?“

         Vprašanji za predhodno odločanje

               22

               Predložitveni sodišči s svojima vprašanjema, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašujeta, ali je treba člena 20 PDEU in 21 PDEU razlagati tako, da nasprotujeta ureditvi države članice, ki za dodelitev pomoči za izobraževanje za študij v drugi državi članici, ki presega eno leto, določa en sam pogoj, kot je ta iz člena 16(3) BAföG, v skladu s katerim je moral prosilec pred začetkom študija v tujini v Zvezni republiki Nemčiji vsaj tri leta stalno prebivati v smislu tega zakona.

               23

               Najprej je treba spomniti, da imata L. Prinz in P. Seeberger kot nemška državljana v skladu s členom 20(1) PDEU status državljanov Unije in se lahko torej v razmerju do svoje države članice izvora sklicujeta na pravice, povezane s tem statusom (glej sodbi z dne 26. oktobra 2006 v zadevi Tas-Hagen in Tas, C-192/05, ZOdl., str. I-10451, točka 19, in z dne 23. oktobra 2007 v združenih zadevah Morgan in Bucher, C-11/06 in C-12/06, ZOdl., str. I-9161, točka 22).

               24

               Kot je Sodišče že večkrat presodilo, je namen statusa državljana Unije ta, da postane temeljni status državljanov držav članic, ki tistim državljanom, ki so v enakem položaju, omogoča, da so na področju uporabe Pogodbe DEU ratione materiae, neodvisno od njihovega državljanstva in brez poseganja v izjeme, ki so v zvezi s tem izrecno določene, enako pravno obravnavani (sodbe z dne 20. septembra 2001 v zadevi Grzelczyk, C-184/99, Recueil, str. I-6193, točka 31; z dne 11. julija 2002 v zadevi D’Hoop, C-224/98, Recueil, str. I-6191, točka 28, in z dne 21. februarja 2013 v zadevi N., C-46/12, točka 27).

               25

               K situacijam s področja uporabe prava Unije spadajo tiste, ki se nanašajo na izvajanje temeljnih pravic, zagotovljenih s Pogodbo, zlasti tistih, ki se nanašajo na pravico do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, kot jo določa člen 21 PDEU (zgoraj navedena sodba Tas-Hagen in Tas, točka 22; sodba z dne 11. septembra 2007 v zadevi Schwarz in Gootjes-Schwarz, C-76/05, ZOdl., str. I-6849, točka 87 in navedena sodna praksa, in zgoraj navedena sodba Morgan in Bucher, točka 23).

               26

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da so, kot sta navedli nemška vlada in Komisija, države članice v skladu s členom 165(1) PDEU sicer pristojne za določanje vsebine poučevanja in organizacijo svojih izobraževalnih sistemov, vendar morajo pri izvajanju te pristojnosti spoštovati pravo Unije in zlasti določbe Pogodbe o pravici do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, kot jo določa člen 21(1) PDEU (glej zgoraj navedeno sodbo Morgan in Bucher, točka 24 in navedena sodna praksa).

               27

               Dalje je treba poudariti, da pomeni nacionalna ureditev, ki je za določene državljane manj ugodna zgolj zato, ker so uveljavili svojo pravico do prostega gibanja in prebivanja v drugi državi članici, omejitev pravic, ki jih člen 21(1) PDEU priznava vsem državljanom Unije (glej sodbo z dne 18. julija 2006 v zadevi De Cuyper, C-406/04, ZOdl., str. I-6947, točka 39; zgoraj navedeni sodbi Tas-Hagen in Tas, točka 31, in Morgan in Bucher, točka 25).

               28

               Ugodnosti, ki jih daje Pogodba na področju gibanja državljanov Unije, namreč ne bi polno učinkovale, če bi državljana neke države članice od njihove uporabe lahko odvrnile ovire, ki zaradi njegovega prebivanja v drugi državi članici izhajajo iz ureditve njegove države izvora, ki ga kaznuje zgolj zato, ker je uporabil navedene ugodnosti (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo D’Hoop, točka 31; sodbo z dne 29. aprila 2004 v zadevi Pusa, C-224/02, Recueil, str. I-5763, točka 19, in zgoraj navedeno sodbo Morgan in Bucher, točka 26).

               29

               Ta preudarek je ob upoštevanju ciljev, ki jim sledita člen 6(e) PDEU in člen 165(2), druga alinea, PDEU, med drugim spodbujanja mobilnosti študentov in učiteljev, zlasti pomemben na področju izobraževanja (glej zgoraj navedeno sodbo D’Hoop, točka 32, sodbo z dne 7. julija 2005 v zadevi Komisija proti Avstriji C-147/03, ZOdl., str. I-5969, točka 44, in zgoraj navedeno sodbo Morgan in Bucher, točka 27).

               30

               Če torej država članica določi sistem pomoči za izobraževanje, ki daje študentom pravico do teh pomoči, če študirajo v drugi državi članici, mora poskrbeti za to, da podrobni pogoji dodeljevanja teh pomoči ne omejujejo neupravičeno zadevne pravice do gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, določene v členu 21 PDEU (glej zgoraj navedeno sodbo Morgan in Bucher, točka 28).

               31

               Ugotoviti je treba, da pogoj neprekinjenega triletnega prebivanja, kot je ta iz člena 16(3) BAföG, pomeni omejitev pravice do prostega gibanja in prebivanja, ki jo imajo državljani Unije na podlagi člena 21 PDEU, čeprav se uporablja brez razlikovanja za nemške državljane in druge državljane Unije.

               32

               Ob upoštevanju vpliva, ki ga lahko ima izvrševanje pravice do prostega gibanja in prebivanja v drugi državi članici na pravico do pomoči za izobraževanje, lahko tak pogoj nemške državljane, kot sta tožeči stranki v postopkih v glavni stvari, odvrne od izvrševanja navedene pravice.

               33

               V skladu z ustaljeno sodno prakso je lahko ureditev, ki lahko omejuje temeljno svoboščino, ki je zagotovljena s Pogodbo, z vidika prava Unije utemeljena le, če temelji na objektivnih preudarkih v splošnem interesu, ki niso odvisni od državljanstva zadevnih oseb, in če je sorazmerna s ciljem, ki mu legitimno sledi nacionalno pravo (glej zgoraj navedene sodbe De Cuyper, točka 40, Tas-Hagen in Tas, točka 33, in Morgan in Bucher, točka 33). Iz sodne prakse Sodišča poleg tega izhaja, da je ukrep sorazmeren, če je primeren za uresničenje želenega cilja in se z njim ne prekorači to, kar je potrebno za njegovo doseganje (zgoraj navedeni sodbi De Cuyper, točka 42, Morgan in Bucher, točka 33, in sodba z dne 13. decembra 2012 v zadevi Caves Krier Frères, C-379/11, točka 48 in navedena sodna praksa).

               34

               V obravnavanih zadevah nemška vlada trdi, da BAföG temelji na objektivnih preudarkih v splošnem interesu. S členom 16(3) tega zakona naj bi se namreč zagotovilo, da se pomoč za izobraževanje za celoten študij v tujini dodeli le študentom, ki so izkazali zadostno stopnjo vključenosti v nemško družbo. Zahteva po minimalni stopnji vključenosti naj bi služila obvarovanju države, ki izplačuje pomoči, pred pretirano gospodarsko obremenitvijo in naj bi tako omogočala ohranitev nacionalnega sistema pomoči za izobraževanje v tujini.

               35

               Po mnenju navedene vlade je tako legitimno, če se pri celotnem študiju v tujini finančno podpira le študente, ki so izkazali zadostno povezanost z Nemčijo, pri čemer se brez razlike šteje, da je to izkazano, če študent izpolnjuje pogoj neprekinjenega triletnega prebivanja.

               36

               V zvezi s tem je treba spomniti, da je Sodišče sicer res priznalo, da je za državo članico lahko legitimno, da zato, da dodelitev pomoči za kritje stroškov vzdrževanja študentov, ki prihajajo iz drugih držav članic, ne postane pretirana obremenitev, ki bi lahko vplivala na celotno raven pomoči, ki jih ta država članica lahko dodeli, take pomoči dodeli le tistim študentom, ki so izkazali določeno stopnjo vključenosti v družbo te države, in da lahko načeloma, če obstaja nevarnost pretirane obremenitve, podobne ugotovitve s strani te države članice veljajo za dodelitev pomoči za izobraževanje študentom, ki želijo študirati v drugih državah članicah (zgoraj navedena sodba Morgan in Bucher, točki 43 in 44 ter navedena sodna praksa).

               37

               Vendar pa iz ustaljene sodne prakse izhaja, da dokaz, ki se s strani države članice zahteva za uveljavljanje obstoja take dejanske vključenosti, ne sme biti preveč izključujoč, tako da bi se neupravičeno dajala prednost nekemu elementu, ki nujno ne predstavlja resnične in dejanske stopnje povezave med prosilcem in to državo članico, izključevalo pa bi se vse druge reprezentativne elemente (glej zgoraj navedeno sodbo D’Hoop, točka 39; sodbi z dne 21. julija 2011 v zadevi Stewart, C-503/09, ZOdl., str. I-6497, točka 95, in z dne 4. oktobra 2012 v zadevi Komisija proti Avstriji, C-75/11, točka 62).

               38

               Čeprav se lahko obstoj določene stopnje vključenosti šteje za dokazan na podlagi ugotovitve, da je študent določeno obdobje prebival v državi članici, kjer je zaprosil za pomoč za izobraževanje, se z uporabo edinega pogoja prebivanja, kot je ta iz postopkov v glavni stvari, tvega, kot je v točki 95 sklepnih predlogov poudarila generalna pravobranilka, da bodo od pridobivanja pomoči, ki se obravnava v postopkih v glavni stvari, izključeni študentje, ki so – kljub temu, da pred študijem v tujini v Nemčiji niso prebivali neprekinjeno tri leta – vseeno zadosti povezani z nemško družbo. To je lahko tako, kadar ima študent državljanstvo zadevne države članice in je v njej opravil velik del šolanja, to je lahko tako zaradi drugih dejavnikov, kot so zlasti njegova družina, zaposlitev, njegova jezikovna znanja ali obstoj drugih družbenih ali ekonomskih vezi. Poleg tega druge določbe zadevne ureditve same omogočajo, da so lahko tako pri dokazovanju središča interesov zadevne osebe kot pri ugotavljanju, ali so v primeru nemških državljanov s prebivališčem v tujini izpolnjeni pogoji za dodelitev zadevne pomoči, poleg prebivališča prosilca za pomoč upoštevni tudi drugi dejavniki.

               39

               Glede na zgoraj navedeno mora nacionalno sodišče opraviti potrebne preveritve, da se ugotovi, ali povezanost zadevnih oseb z nemško družbo zadošča za dokaz, da sta vanjo vključeni.

               40

               Iz tega izhaja, da je edini pogoj neprekinjenega triletnega prebivanja, kot je ta iz postopkov v glavni stvari, presplošen in preveč izključevalen in je z njim prekoračeno to, kar je potrebno za doseganje želenih ciljev, zaradi česar ni mogoče šteti, da je sorazmeren.

               41

               Glede na vse zgoraj navedeno je na zastavljeni vprašanji treba odgovoriti, da je treba člena 20 PDEU in 21 PDEU razlagati tako, da nasprotujeta ureditvi države članice, ki za dodelitev pomoči za izobraževanje za študij v drugi državi članici, ki presega eno leto, določa en sam pogoj, kot je ta iz člena 16(3) BAföG, v skladu s katerim je moral prosilec pred začetkom študija v tujini vsaj tri leta stalno prebivati v Zvezni republiki Nemčiji v smislu tega zakona.

         Stroški

               42

               Ker je ta postopek za stranke v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

                     Člena 20 PDEU in 21 PDEU je treba razlagati tako, da nasprotujeta ureditvi države članice, ki za dodelitev pomoči za izobraževanje za študij v drugi državi članici, ki presega eno leto, določa en sam pogoj, kot je ta iz člena 16(3) zveznega zakona o pomoči za izobraževanje (Bundesgesetz über individuelle Förderung der Ausbildung – Bundesausbildungsförderungsgesetz), kakor je bil 1. januarja 2008 spremenjen z dvaindvajsetim zakonom o spremembi zveznega zakona o pomoči za izobraževanje, v skladu s katerim je moral prosilec pred začetkom študija v tujini vsaj tri leta stalno prebivati v Zvezni republiki Nemčiji v smislu tega zakona.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 18. julija 2006.#Gérald De Cuyper proti Office national de l'emploi.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal du travail de Bruxelles - Belgija.#Prosto gibanje in prebivanje na ozemlju Evropske unije - Nadomestila za primer brezposelnosti - Pogoj dejanskega bivališča na nacionalnem ozemlju.#Zadeva C-406/04.

text:
      Zadeva C-406/04
      Gérald De Cuyper
      proti
      Office national de l'emploi
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunal du travail de Bruxelles)
      „Prosto gibanje in prebivanje na ozemlju Evropske unije – Nadomestila za primer brezposelnosti – Pogoj dejanskega bivališča na nacionalnem ozemlju“
      Povzetek sodbe
      1.        Socialna varnost delavcev migrantov – Skupnostna ureditev – Vsebinsko področje uporabe – Zajete in izvzete dajatve
      (Uredba Sveta št. 1408/71)
      2.        Državljanstvo Unije – Pravica do prostega gibanje in prostega prebivanja na ozemlju držav članic – Socialne ugodnosti
      (člen 18 ES)
      1.        Dajatev je mogoče šteti za dajatev socialne varnosti, če se upravičencem dodeli na podlagi zakonsko opredeljenega položaja,
         brez vsakršne individualne ali diskrecijske presoje osebnih potreb, in če se nanaša na eno od tveganj, izrecno naštetih v
         členu 4(1) Uredbe št. 1408/71.

      V zvezi s tem je treba nadomestilo, dodeljeno brezposelnim osebam, starejšim od 50 let, katerega dodelitev ni diskrecijska
         in katerega namen je pokriti tveganje, povezano z neprostovoljno izgubo zaposlitve, pri čemer se za njegove upravičence uporabljajo
         isti pogoji kot za delavce, ki želijo nadomestilo za brezposelnost, šteti za nadomestilo za brezposelnost, ki spada na področje
         uporabe Uredbe št. 1408/71, čeprav se upravičenec na podlagi nacionalnega ukrepa ni dolžan prijaviti kot iskalec zaposlitve.

      (Glej točke 22, 29 in 34.)
      2.        Pravica do prostega gibanja in prebivanja, ki jo člen 18 ES priznava vsakemu državljanu Evropske unije, ne nasprotuje pogoju
         dejanskega bivališča, ki je določen za brezposelno osebo, starejšo od 50 let, ki ni dolžna dokazovati svoje razpoložljivosti
         na trgu dela, da bi se ohranila njena pravica do nadomestila za brezposelnost. Čeprav tak ukrep pomeni omejitev pravic, ki
         jih člen 18 ES priznava vsakemu državljanu Unije, je ta utemeljen s potrebo po nadzoru poklicnega in družinskega položaja
         brezposelnih oseb. Navedeni pogoj nadzornim službam nacionalnih organov namreč omogoča, da preverjajo, ali se je položaj upravičenca
         do nadomestila za brezposelnost spremenil tako, da bi to lahko vplivalo na dodeljeno dajatev. Taka utemeljitev zato temelji
         na objektivnih preudarkih v splošnem interesu, ki niso odvisni od državljanstva zadevnih oseb. Pri manj strogih ukrepih, kot
         je predložitev dokumentov in potrdil, nadzor ne bi bil nepričakovan in bi bil zato manj učinkovit, tako da je zadevni ukrep
         primeren za dosego sledenega cilja in ne prekorači okvirov, potrebnih za njegovo doseganje.

      (Glej točke 39, od 41 do 43, od 45 do 48 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 18. julija 2006(*)

      „Prosto gibanje in prebivanje na ozemlju Evropske unije – Nadomestila za primer brezposelnosti – Pogoj dejanskega bivališča na nacionalnem ozemlju“
      V zadevi C-406/04,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Tribunal du travail de
         Bruxelles (Belgija) z odločbo z dne 8. septembra 2004, ki je na Sodišče prispela 23. septembra 2004, v postopku

      Gérald De Cuyper
      proti
      Office national de l’emploi,

      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas in J. Malenovský, predsedniki senatov, N. Colneric,
         sodnica, S. von Bahr, J. N. Cunha Rodrigues, sodnika, R. Silva de Lapuerta (poročevalka), G. Arestis, A. Borg Barthet, M.
         Ilešič in J. Klučka, sodniki,

      generalni pravobranilec: L. A. Geelhoed,
      sodna tajnica: C. Strömholm, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 23. novembra 2005,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za G. De Cuyperja A. de le Court in N. Dugardin, odvetnika,
      –        za Office national de l’emploi R. Dupont in M. Willemet, odvetnika,
      –        za belgijsko vlado E. Dominkovits in M. Wimmer, zastopnika,
      –        za nemško vlado C. Schulze-Bahr, zastopnik,
      –        za francosko vlado G. de Bergues in O. Christmann, zastopnika,
      –        za nizozemsko vlado C. Wissels, zastopnica,
      –        za vlado Združenega kraljestva S. Moore, barrister,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti D. Martin in M. Condou, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 2. februarja 2006
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 17 ES in 18 ES ter Uredbe Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne
         14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe, samozaposlene osebe in njihove družinske člane, ki
         se gibljejo v Skupnosti, kot je bila spremenjena in posodobljena z Uredbo Sveta (ES) št. 118/97 z dne 2. decembra 1996 (UL
         1997, L 28, str. 1), kot je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 1606/98 z dne 29. junija 1998 (UL L 209, str. 1, v nadaljevanju:
         Uredba št. 1408/71).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med G. De Cuyperjem in Office national de l’emploi (državni urad za zaposlovanje,
         v nadaljevanju: ONEM) zaradi izključitve zadevne osebe iz prejemanja nadomestil za brezposelnost od 1. aprila 1999.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        Člen 1(a)(i) Uredbe št. 1408/71 določa:

      „(a)      zaposlena oseba in samozaposlena oseba pomeni:
      (i)      vsako osebo, ki je obvezno zavarovana ali ima prostovoljno nadaljnje zavarovanje za enega ali več zavarovalnih primerov, zajetih
         s področji sistema socialne varnosti za zaposlene ali samozaposlene osebe ali s posebnim sistemom za javne uslužbence.“

      4        Člen 2(1) navedene uredbe določa:

      „Ta uredba se uporablja za zaposlene in samozaposlene osebe, za katere velja ali je veljala zakonodaja ene ali več držav članic
         in so državljani ene od držav članic ali osebe brez državljanstva ali begunci, ki [dejansko bivajo] na ozemlju ene od držav
         članic, pa tudi za njihove družinske člane in preživele osebe.“

      5        V skladu s členom 10(1) Uredbe št. 1408/71 velja:

      „Kadar ta uredba ne določa drugače, se denarne dajatve za invalidnost, starost ter za preživele osebe, pokojnine za nesreče
         pri delu ali poklicne bolezni ter pomoči ob smrti, pridobljene po zakonodaji ene ali več držav članic, ne morejo zmanjšati,
         spremeniti, začasno ustaviti, odvzeti ali zapleniti zaradi tega, ker prejemnik [dejansko biva] na ozemlju druge države članice,
         kot je tista, v kateri se nahaja nosilec, ki je odgovoren za plačilo.“

      6        V skladu s členom 69(1) te uredbe velja:

      „1.      Delavec, ki je popolnoma brezposeln in izpolnjuje pogoje zakonodaje države članice za upravičenost do dajatev in odide v eno
         ali več drugih držav članic, da bi si tam poiskal zaposlitev, ohrani upravičenost do takih dajatev pod naslednjimi pogoji
         in v skladu z naslednjimi omejitvami:

      (a)      pred odhodom mora biti prijavljen kot oseba, ki išče delo, in mora ostati na voljo službam za zaposlovanje pristojne države
         najmanj štiri tedne po nastopu brezposelnosti. Pristojna služba ali nosilec pa lahko odobri njen odhod tudi pred iztekom tega
         roka;

      (b)      kot oseba, ki išče delo, se mora prijaviti pri službi za zaposlovanje v vsaki od držav članic, v katero gre, in zanjo veljajo
         v njej organizirani postopki nadzora. Za dobo pred prijavo velja ta pogoj za izpolnjen, če se je oseba prijavila v sedmih
         dneh po datumu, ko je prenehala biti na razpolago službi za zaposlovanje v državi, ki jo je zapustila. V izjemnih primerih
         lahko to dobo pristojna služba ali nosilec tudi podaljša;

      (c)      upravičenost do dajatev se nadaljuje največ tri mesece po datumu, ko je oseba prenehala biti na razpolago službam za zaposlovanje
         v državi, ki jo je zapustila, če skupno trajanje prejemanja dajatev ne preseže dobe, za katero bi bila oseba upravičena do
         dajatev po zakonodaji te države. V primeru sezonskega delavca je to trajanje omejeno na obdobje, ki preostaja do konca sezone,
         za katero je bil delavec zaposlen.“

      7        Nazadnje, člen 71(1) navedene uredbe določa:

      „1.      Brezposelna oseba, ki je bila prej zaposlena in je med zadnjo zaposlitvijo [dejansko bivala] na ozemlju države članice, ki
         ni pristojna država, prejema dajatve v skladu z naslednjimi določbami:

      (a) (i) Obmejni delavec, ki je delno ali občasno brezposeln v podjetju, ki ga zaposluje, prejema dajatve v skladu z določbami zakonodaje
         pristojne države, kot če bi [dejansko bival] na ozemlju te države; dajatve mu zagotavlja pristojni nosilec.

      (ii)      Obmejni delavec, ki je popolnoma brezposeln, prejema dajatve v skladu z določbami zakonodaje države članice, na ozemlju katere
         [dejansko biva], kot če bi med njegovo zadnjo zaposlitvijo zanj veljala ta zakonodaja; te dajatve mu zagotavlja nosilec v
         kraju [dejanskega bivališča] na svoje lastne stroške.

      (b) (i) Zaposlena oseba, ki ni obmejni delavec, ki je delno, občasno ali popolnoma brezposelna in ostane na razpolago svojemu delodajalcu
         ali službi za zaposlovanje na ozemlju pristojne države, prejema dajatve v skladu z določbami zakonodaje te države, kot če
         bi [dejansko bivala] na njenem ozemlju; dajatve ji zagotavlja pristojni nosilec.

      (ii)      Zaposlena oseba, ki ni obmejni delavec, ki je popolnoma brezposelna in je na razpolago za delo pri službi za zaposlovanje
         na ozemlju države članice, kjer [dejansko biva], prejema dajatve v skladu z zakonodajo te države, kot če bi bila tam nazadnje
         zaposlena; nosilec v kraju [dejanskega bivališča] ji zagotavlja dajatve na svoje lastne stroške. Če pa taka oseba postane
         upravičena do dajatev na stroške pristojnega nosilca države članice, katere zakonodaja je zanjo nazadnje veljala, prejema
         dajatve po določbah člena 69. Prejemanje dajatev po zakonodaji države, kjer brezposelna oseba [dejansko biva], miruje v času,
         v katerem lahko brezposelna oseba po določbah člena 69 vloži zahtevek za dajatve po zakonodaji, ki je zanjo nazadnje veljala.“

       Nacionalna ureditev
      8        Člen 44 kraljevega odloka z dne 25. novembra 1991 o ureditvi brezposelnosti (Moniteur belge z dne 31. decembra 1991, str. 29888), kot je veljal v času dejanskega stanja v postopku v glavni stvari, je določal, da „za
         to, da bi bila brezposelna oseba lahko upravičena do nadomestil, ne sme biti po svoji volji brez dela in plačila“. Člena 45
         in 46 navedenega odloka sta podrobneje določala, katere dejavnosti je treba šteti za delo, oziroma sta določala pojem plačila.

      9        V skladu s členom 66 navedenega kraljevega odloka velja:

      „Da bi bila brezposelna oseba upravičena do nadomestil, mora imeti običajno bivališče v Belgiji; poleg tega mora dejansko
         bivati v Belgiji.“

      10      Člen 89(1) in (3) istega kraljevega odloka, v različici, ki izhaja iz člena 25 kraljevega odloka z dne 22. novembra 1995 (Moniteur belge z dne 8. decembra 1995, str. 33144), določa:

      „1.      Za popolnoma brezposelno osebo, staro najmanj 50 let, lahko na njeno zahtevo ne uporabijo členov 48(1)(2°), 51(1), drugi pododstavek,
         od 3° do 6°, 56 in 58, če je bila v zadnjih dveh letih pred to zahtevo kot popolnoma brezposelna oseba upravičena do najmanj
         312 nadomestil [...]

      [...]
      3.      Z odstopanjem od člena 45, prvi odstavek, točka 1, lahko brezposelna oseba, ki je oproščena na podlagi prvega ali drugega
         odstavka, opravlja za svoj račun in brez pridobitnega namena vsako dejavnost v zvezi s svojo lastnino.“

      11      V okviru tega sistema brezposelna oseba, ki se ni bila dolžna javljati, ni bila več zavezana, da mora biti na razpolago za
         zaposlitev in da mora sprejeti vsako primerno zaposlitev, da se zglasi pri službi za zaposlovanje ali da sodeluje pri načrtu
         zaposlovanja. Prav tako je bila oproščena obveznosti, da se prijavi kot iskalec zaposlitve. Vendar pridobitev navedenega nadomestila
         ni bila združljiva z opravljanjem pridobitne dejavnosti in je bila začasna.

       Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      12      G. De Cuyper, belgijski državljan, rojen leta 1942, je v Belgiji opravljal dejavnost kot zaposlena oseba. 19. marca 1999 je
         postal upravičen do prejemanja nadomestil za brezposelnost.

      13      Na podlagi nacionalne, torej veljavne, ureditve je bil 1. aprila 1998 oproščen občinskega nadzora, pod katerim so po navadi
         brezposelni na podlagi kraljevega odloka z dne 25. novembra 1991.

      14      9. decembra 1999 je organu, ki zagotavlja izplačevanje njegovih nadomestil za brezposelnost, predložil izjavo, v kateri je
         navedel, da je „ločen“ in da dejansko biva v Belgiji.

      15      Aprila 2000 so službe ONEM izvedle rutinsko preiskavo, da bi preverile natančnost izjav zadevne osebe. Med to preiskavo je
         G. De Cuyper priznal, da od januarja 1999 dejansko ne biva več v Belgiji, ampak dejansko biva v Franciji. Podrobneje je navedel,
         da se v Belgijo vrača enkrat trimesečno, da je obdržal opremljeno sobo v belgijski občini in da organa, ki zagotavlja izplačevanje
         njegovih nadomestil za brezposelnost, ni obvestil o spremembi dejanskega bivališča.

      16      Na podlagi te preiskave je ONEM 25. oktobra 2000 G. De Cuyperju vročil odločbo o izključitvi iz prejemanja nadomestil za brezposelnost
         od 1. januarja 1999, ker od tega datuma ni več izpolnjeval pogoja dejanskega bivališča, ki ga določa člen 66 kraljevega odloka
         z dne 25. novembra 1991. ONEM je hkrati od zadevne osebe zahteval povračilo nadomestil, ki so bila izplačana po tem datumu,
         in sicer znesek belgijskih frankov v protivrednosti 12.452,78 EUR.

      17      G. De Cuyper je to odločbo izpodbijal pred predložitvenim sodiščem.

      18      V teh okoliščinah je Tribunal du travail de Bruxelles prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:

      „Ali obveznost dejanskega bivanja v Belgiji, ki je na podlagi člena 66 kraljevega odloka z dne 25. novembra 1991 o ureditvi
         brezposelnosti pogoj za dodelitev nadomestila za brezposelno osebo, starejšo od 50 let, ki je na podlagi člena 89 navedenega
         kraljevega odloka oproščena javljanja in ji ni treba biti na razpolago za zaposlitev, pomeni oviro za pravico prostega gibanja
         in prebivanja, ki jo vsakemu evropskemu državljanu priznavata člena 17 [ES] in 18 [ES]?

      Ali je ta obveznost dejanskega bivanja na nacionalnem ozemlju države, pristojne za dodelitev nadomestil za brezposelnost,
         ki jo v notranjem pravu upravičuje potreba po nadzoru spoštovanja zakonitih pogojev izplačil prejemkov brezposelnim, v skladu
         z zahtevo po sorazmernosti, ki jo je treba spoštovati pri doseganju cilja v splošnem interesu, če predstavlja omejitev pravice
         prostega gibanja in prebivanja, ki jo vsakemu evropskemu državljanu priznavata člena 17 [ES] in 18 [ES]?

      Ali ni posledica te obveznosti dejanskega bivanja ta, da s tem, da priznava pravico do nadomestila za brezposelnost tistim,
         ki ne izvršujejo svoje pravice do prostega gibanja in prebivanja iz členov 17 [ES] in 18 [ES], in jo z odvračalnim učinkom
         te omejitve odreka tistim, ki jo nameravajo izvrševati, ustvarja diskriminacijo med evropskimi državljani iz države članice,
         pristojne za dodelitev nadomestil za brezposelnost?“

       Vprašanje za predhodno odločanje
      19       Predložitveno sodišče z vprašanjem sprašuje Sodišče, ali člena 17 ES in 18 ES, ki državljanom Evropske unije priznavata pravico
         do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, nasprotujeta določbi nacionalnega prava, ki za upravičenost do
         takega nadomestila, kot je v postopku v glavni stvari, določa pogoj dejanskega bivanja v zadevni državi članici, ob upoštevanju
         dejstva, da je navedeno nadomestilo dodeljeno brezposelnim osebam, starejšim od 50 let, ki se niso dolžne prijaviti kot iskalci
         zaposlitve.

      20      V zvezi s tem predložitveno sodišče navedeno nadomestilo opredeljuje kot „dajatev za brezposelnost“ in tožečo stranko v postopku
         v glavni stvari kot „zaposleno osebo“ v smislu člena 1(a) Uredbe št. 1408/71. Vendar Komisija Evropskih skupnosti zatrjuje,
         da naj bi navedeno nadomestilo ne pomenilo dajatve za brezposelnost, ki spada na področje uporabe Uredbe št. 1408/71, ampak
         dajatev za predčasno upokojitev, ki je enaka tisti v zadevi, na podlagi katere je bila izdana sodba z dne 11. julija 1996
         v zadevi Otte (C-25/95, Recueil, str. I‑3745), in sicer dajatev sui generis. Če bi bilo tako, bi kot socialna ugodnost lahko spadalo na področje uporabe Uredbe Sveta (EGS) št. 1612/68 z dne 15. oktobra
         1968 o prostem gibanju delavcev v Skupnosti (UL L 257, str. 2).

      21      Tako je torej treba predhodno določiti naravo navedenega nadomestila, da bi ugotovili, ali pomeni dajatev socialne varnosti,
         za katero se uporablja Uredba št. 1408/7.

       Narava nadomestila
      22      Sodišče je na področju dajatev socialne varnosti že večkrat odločilo o dejavnikih, ki jih je treba upoštevati pri določitvi
         pravne narave navedenih dajatev. Sodišče je tako podrobneje določilo, da je dajatev mogoče šteti za dajatev socialne varnosti,
         če se jo upravičencem dodeli na podlagi zakonsko opredeljenega položaja, brez vsakršne individualne ali diskrecijske presoje
         osebnih potreb, in če se nanaša na eno od tveganj, izrecno naštetih v členu 4(1) Uredbe št. 1408/71 (glej zlasti sodbi z dne
         27. marca 1985 v zadevi Hoeckx, 249/83, Recueil, str. 973, točke od 12 do 14, in z dne 16. julija 1992 v zadevi Hughes, C-78/91,
         Recueil, str. I-4839, točka 15).

      23      V postopku v glavni stvari je treba glede pojma dodelitev dajatve brez vsakršne individualne ali diskrecijske presoje osebnih
         potreb poudariti, da so za dodelitev zadevnega nadomestila določeni pogoji, ki so taksativno našteti v členih od 44 dalje
         kraljevega odloka z dne 25. novembra 1991, ne da bi pristojni organi imeli prosto presojo glede te dodelitve. Znesek tega
         nadomestila se seveda lahko spreminja glede na osebni položaj brezposelne osebe. Vendar, poleg dejstva, da se ta dejavnik
         nanaša na izračun navedenega nadomestila, gre za objektivno in zakonsko opredeljeno merilo, ki daje pravico do te dajatve,
         ne da bi pristojni nosilec lahko upošteval druge osebne okoliščine. Dodelitev navedenega nadomestila torej ni odvisna od individualne
         presoje osebnih potreb vlagatelja, značilnosti socialne pomoči (glej sodbo z dne 2. avgusta 1993 v zadevi Acciardi, C-66/92,
         Recueil, str. I-4567, točka 15).

      24      Pogoj, da se mora zadevna dajatev nanašati na eno od tveganj, izrecno naštetih v členu 4(1) Uredbe št. 1408/71, je izpolnjen,
         če navedeno nadomestilo pokriva tveganje, povezano z neprostovoljno izgubo zaposlitve, medtem ko delavec ohrani sposobnost
         delati.

      25      Sodišče je že razsodilo, da je treba neodvisno od posebnosti različnih nacionalnih zakonodaj šteti, da so dajatve zato, da
         bi bile opredeljene kot dajatve socialne varnosti, enake narave, če so njihovi predmet in cilj ter tudi osnova za izračun
         in pogoji za njihovo dodelitev enaki. Nasprotno zgolj formalnih značilnosti ni mogoče šteti za pomembne dejavnike razvrstitve
         dajatev (glej v tem smislu sodbo z dne 5. julija 1983 v zadevi Valentini, 171/82, Recueil, str. 2157, točka 13).

      26      Ob upoštevanju navedenega je treba preučiti nadomestilo v postopku v glavni stvari, da bi določili, ali ga je treba šteti
         za dajatev za brezposelnost.

      27      Namen navedenega nadomestila je zadevnim delavcem omogočiti pomoč pri zadovoljevanju njihovih potreb zaradi neprostovoljne
         izgube njihove zaposlitve, kadar so še sposobni delati. Da bi v zvezi s tem razlikovali med različnimi vrstami dajatev socialne
         varnosti, je treba upoštevati tveganje, ki ga pokriva vsaka dajatev. Dajatev za brezposelnost tako pokriva tveganje, povezano
         z izgubo prihodka, ki ga je utrpel delavec zaradi izgube zaposlitve, medtem ko je še sposoben delati. Dajatev, dodeljeno po
         uresničenju tega tveganja, torej izgubi zaposlitve, in ki zadevni osebi ob prenehanju tega položaja zaradi opravljanja pridobitne
         dejavnosti ne pripada več, je treba šteti za dajatev za brezposelnost.

      28      Pri določitvi zneska nadomestila, ki je bilo izplačano G. De Cuyperju, je bila osnova za izračun, ki jo je uporabljala belgijska
         služba za zaposlovanje, enaka tisti, ki velja za vse brezposelne, saj je bilo to nadomestilo izračunano v skladu s pravili,
         določenimi v členih od 114 naprej kraljevega odloka z dne 25. novembra 1991. Ta pravila določajo osnovni znesek, določen na
         40 % povprečnega dnevnega plačila, zvišan za dodatek za uskladitev, ki je določen na 15 % navedenega plačila. Ta znesek naj
         bi upošteval osebne okoliščine brezposelne osebe, ki jih vnaprej določa zakon.

      29      Nazadnje je treba glede pogojev za dodelitev dajatve opozoriti, tako kot je to na obravnavi poudaril ONEM, da se za G. De
         Cuyperja uporabljajo isti pogoji kot za delavce, ki želijo nadomestilo za brezposelnost. Podrobneje, da bi delavec postal
         upravičen do te dajatve, mora poleg tega, da ne sme biti po svoji volji brez dela in plačila, dokazati 624 delovnih dni ali
         podobnih dni v 36 mesecih pred njegovo vlogo za nadomestilo in za njegovo dejavnost morajo biti plačani obvezni socialni prispevki,
         da bi se ta lahko upoštevala pri izračunu zneska navedenega nadomestila.

      30      Poleg tega je treba opozoriti, da je nadomestilo v postopku v glavni stvari nadomestilo, za katero se uporablja belgijska
         pravna ureditev dajatev za brezposelnost. Dejstvo, da se brezposelna oseba v takem položaju, kot je G. De Cuyper, ne bi bila
         dolžna prijaviti kot iskalec zaposlitve in da ji ne bi bilo treba biti na razpolago za zaposlitev, nikakor ne vpliva na bistvene
         značilnosti nadomestila, kot so bile določene v točkah 26 in 27 te sodbe.

      31      Poleg tega za dosego oprostitve te prijave ni potrebno, da brezposelna oseba ni dolžna ostati na razpolago za zaposlitev,
         če mora, čeprav se ni dolžna prijaviti kot iskalec zaposlitve in ni dolžna sprejeti vsake primerne zaposlitve, zaradi nadzora
         poklicnega in družinskega položaja vedno ostati na razpolago navedenemu uradu.

      32      V teh okoliščinah stališča Komisije, da je nadomestilo, ki ga prejema G. De Cuyper, bodisi dajatev za predčasno upokojitev,
         ki je enaka tisti v zadevi, na podlagi katere je bila izdana zgoraj navedena sodba Otte, bodisi dajatev sui generis, ni mogoče sprejeti.

      33      V zadevi, na podlagi katere je bila izdana zgoraj navedena sodba Otte, je bil namreč sporen dodatek za prestrukturiranje,
         ki je bil kot neobvezna subvencija rudarjem določene starosti, ki so izgubili svojo zaposlitev zaradi prestrukturiranja nemške
         rudarske industrije, dodeljen od dneva njihove odpustitve do njihove upokojitve, pri čemer je bilo prejemanje navedenega nadomestila
         združljivo z opravljanjem pridobitne dejavnosti.

      34      Skleniti je torej treba, da je dajatev, kot je ta, ki jo prejema G. De Cuyper, katere dodelitev ni diskrecijska in katere
         namen je pokriti tveganje, povezano z neprostovoljno izgubo zaposlitve, medtem ko upravičenec ohrani svojo sposobnost delati,
         treba šteti za nadomestilo za brezposelnost, ki spada na področje Uredbe št. 1408/71, čeprav se upravičenec na podlagi nacionalnega
         ukrepa ni dolžan prijaviti kot iskalec zaposlitve.

       Člen 18 ES
      35      V skladu s členom 18 ES „[ima vsak državljan Unije] pravico do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic ob upoštevanju
         omejitev in pogojev, določenih s to pogodbo in ukrepi, ki so bili sprejeti za njeno uveljavitev“.

      36      V skladu s tem besedilom pravica do prebivanja na ozemlju državic članic, ki jo člen 18 ES neposredno priznava vsakemu državljanu
         Unije, ni brezpogojna. Priznana je le ob upoštevanju omejitev in pogojev, ki jih določajo Pogodba in določbe, ki so bile sprejete
         za njeno uporabo (sodba z dne 7. septembra 2004 v zadevi Trojani, C-456/02, Recueil, str. I-7573, točki 31 in 32).

      37      V tem smislu je treba najprej preučiti Uredbo št. 1408/71. Na podlagi člena 10 navedene uredbe se, razen kadar slednja glede
         tega določa drugače, „denarne dajatve za invalidnost, starost ter za preživele osebe, pokojnine za nesreče pri delu ali poklicne
         bolezni ter pomoči ob smrti, pridobljene po zakonodaji ene ali več držav članic, ne morejo zmanjšati, spremeniti, začasno
         ustaviti, odvzeti ali zapleniti zaradi tega, ker prejemnik [dejansko biva] na ozemlju druge države članice, kot je tista,
         v kateri se nahaja nosilec, ki je odgovoren za plačilo“. Seznam, ki je v navedenem členu, ne zajema dajatev za brezposelnost.
         Iz tega sledi, da ta določba ne prepoveduje, da zakonodaja države članice za upravičenost do nadomestila za brezposelnost
         pogojuje z dejanskim bivališčem v zadevni državi članici.

      38      V zvezi s tem Uredba št. 1408/71 določa le dva primera, v katerih morajo pristojne države članice upravičencem do nadomestila
         za brezposelnost omogočiti, da dejansko bivajo na ozemlju druge države članice s tem, da ohranijo svoje pravice do te ugodnosti.
         Na eni strani primer, ki je določen v členu 69 te uredbe, ki brezposelnim osebam, ki odidejo na ozemlje države članice, ki
         ni pristojna država članica, „da bi si tam poiskal[i] zaposlitev“, omogoča, da ostanejo upravičene do dajatev za brezposelnost.
         Na drugi strani primer iz člena 71 navedene uredbe, ki se nanaša na brezposelne osebe, ki so med zadnjo zaposlitvijo dejansko
         bivale na ozemlju države članice, ki ni pristojna država članica. Iz predložitvene odločbe jasno izhaja, da položaj, kot je
         ta G. De Cuyperja, ne spada v nobenega od teh členov.

      39      Ni sporno, da taka nacionalna ureditev, kot je ta v obravnavani zadevi, ki je manj ugodna za določene državljane le zato,
         ker so izkoristili svojo pravico do prostega gibanja in prebivanja v drugi državi članici, pomeni omejitev pravic, ki jih
         člen 18 ES priznava vsakemu državljanu Unije (glej v tem smislu sodbi z dne 11. julija 2002 v zadevi D’Hoop, C-224/98, Recueil,
         str. I-6191, točka 31, in z dne 29. aprila 2004 v zadevi Pusa, C-224/02, Recueil, str. I-5763, točka 19).

      40      Taka omejitev je lahko z vidika prava Skupnosti utemeljena le, če temelji na objektivnih preudarkih v splošnem interesu, ki
         niso odvisni od državljanstva zadevnih oseb, in če je sorazmerna s ciljem, ki ga legitimno zasleduje nacionalno pravo.

      41      V obravnavani zadevi je določitev pogoja dejanskega bivališča odgovor na potrebo po nadzoru poklicnega in družinskega položaja
         brezposelnih oseb. Navedeni pogoj nadzornim službam ONEM namreč omogoča, da preverjajo, ali se je položaj upravičenca nadomestila
         za brezposelnost spremenil tako, da bi to lahko vplivalo na dodelitev dajatve. Taka utemeljitev posledično temelji na objektivnih
         preudarkih v splošnem interesu, ki niso odvisni od državljanstva zadevnih oseb.

      42      Ukrep je sorazmeren, če pri uresničenju zasledovanega cilja ne prekorači okvirov, ki so potrebni za njegovo doseganje.

      43      Belgijski organi so v obravnavani zadevi obstoj pogoja o dejanskem bivališču utemeljili s potrebo, da nadzorne službe ONEM
         nadzorujejo spoštovanje zakonitih pogojev, ki so določeni, da bi se ohranila pravica do nadomestila za brezposelnost. Službam
         mora tako predvsem omogočiti, da preverijo, ali se položaj osebe, ki je izjavila, da je ločena in brez zaposlitve, ni spremenil
         tako, da bi lahko vplival na dodelitev dajatve.

      44      V obravnavani zadevi glede morebitnega obstoja določb, ki bi vsebovale manj stroge nadzorne ukrepe, kot so ti, na katere se
         sklicuje G. De Cuyper, ni mogoče ugotoviti, da naj bi bili ti taki, da bi zagotavljali uresničitev zasledovanih ciljev.

      45      Učinkovitost nadzornih mehanizmov, katerih cilj je – tako kot teh, vzpostavljenih v obravnavani zadevi – preveriti družinski
         položaj zadevne brezposelne osebe in morebitni obstoj virov prihodkov, ki jih zadevna oseba ni navedla, je tako precej odvisna
         od njihove nepričakovanosti in možnosti, da se nadzor lahko izvede na kraju samem, saj morajo imeti pristojne službe možnost,
         da preverijo skladnost med podatki, ki jih je podala brezposelna oseba, in tistimi, ki izhajajo iz resničnosti dejstev. Glede
         tega je treba omeniti, da je nadzor, ki ga je treba opraviti na področju nadomestila za brezposelnost, posebnost, ki upravičuje
         uvedbo strožjih mehanizmov, kot so tisti, ki so določeni pri nadzoru drugih dajatev.

      46      Iz tega sledi, da pri takih manj strogih ukrepih, kot je predložitev dokumentov in potrdil, nadzor ne bi bil nepričakovan
         in bi bil posledično manj učinkovit.

      47      V teh okoliščinah je treba šteti, da je obveznost dejanskega bivanja v državi članici, v kateri je nosilec, ki je odgovoren
         za plačilo, ki jo v notranjem pravu upravičuje potreba po nadzoru spoštovanja zakonitih pogojev izplačil prejemkov brezposelnim,
         v skladu z zahtevo po sorazmernosti.

      48      Glede na navedeno je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti tako, da pravica do prostega gibanja in prebivanja, ki jo člen
         18 ES priznava vsakemu državljanu Unije, ne nasprotuje takemu pogoju dejanskega bivanja, kot je ta, ki se uporablja v postopku
         v glavni stvari, ki je določen za brezposelno osebo, starejšo od 50 let, ki ni dolžna dokazovati svoje razpoložljivosti na
         trgu dela, da bi se ohranila njena pravica do nadomestila za brezposelnost.

       Stroški
      49      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      Pravica do prostega gibanja in prebivanja, ki jo člen 18 ES priznava vsakemu državljanu Evropske unije, ne nasprotuje takemu
            pogoju dejanskega bivališča, kot je ta, ki se uporablja v postopku v glavni stvari, ki je določen za brezposelno osebo, starejšo
            od 50 let, ki ni dolžna dokazovati svoje razpoložljivosti na trgu dela, da bi se ohranila njena pravica do nadomestila za
            brezposelnost.
      Podpisi
      * Jezik postopka: francoščina.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 16. decembra 1999. # Ekonomsko-socialni odbor Evropskih skupnosti proti E. # Pritožba - Uradniki. # Zadeva C-150/98 P.