title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 10. januarja 2008.#Komisija Evropskih skupnosti proti Portugalski republiki.#Neizpolnitev obveznosti države - Sodba Sodišča, s katero je ugotovljena neizpolnitev obveznosti - Neizpolnitev - Denarna kazen.#Zadeva C-70/06.

text:
      Zadeva C‑70/06
      Komisija Evropskih skupnosti
      proti
      Portugalski republiki
      „Neizpolnitev obveznosti države – Sodba Sodišča, s katero je ugotovljena neizpolnitev obveznosti – Neizpolnitev – Denarna kazen“
      Sklepni predlogi generalnega pravobranilca J. Mazáka, predstavljeni 9. oktobra 2007
      Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 10. januarja 2008
      Povzetek sodbe
      1.     Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Sodba Sodišča, s katero je ugotovljena neizpolnitev obveznosti – Neizpolnitev obveznosti
            izvršiti sodbo – Denarna sankcija
      (člen 228(2) ES)
      2.     Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Sodba Sodišča, s katero je ugotovljena neizpolnitev obveznosti – Neizpolnitev obveznosti
            izvršiti sodbo – Denarna sankcija – Denarna kazen
      (člen 228(2) ES)
      1.     Sodišče v okviru postopka iz člena 228(2) ES ob upoštevanju okoliščin obravnavane zadeve v vsakem primeru posebej presodi,
         kolikšna naj bo denarna sankcija. Glede tega predlogi Komisije Sodišča ne zavezujejo in so zgolj koristen napotek. Dalje,
         smernice, ki so vsebovane v obvestilih Komisije, za Sodišče niso zavezujoče, temveč prispevajo k zagotovitvi preglednosti,
         predvidljivosti in pravne varnosti v zvezi z ravnanjem te institucije. Namen naložitve plačila denarne kazni in/ali pavšalnega
         zneska izvesti ekonomski pritisk na državo članico, ki je zamudnica pri izvršitvi sodbe zaradi neizpolnitve obveznosti, da
         bi jo spodbudili k odpravi ugotovljene neizpolnitev obveznosti. Naložene denarne kazni morajo biti torej določene glede na
         stopnjo potrebne prepričljivosti, da zadevna država članica spremeni ravnanje.

      (Glej točke 31, 34 in 35.)
      2.     Kadar se državi članici naloži denarna kazen zaradi neizvršitve sodbe zaradi neizpolnitve obveznosti Sodišče pri izvrševanju
         pooblastila za odločanje po prostem preudarku določi tako denarno kazen, da je ta po eni strani prilagojena okoliščinam in
         po drugi strani sorazmerna z ugotovljeno kršitvijo in z zmožnostjo plačila zadevne države članice. S tega stališča so temeljna
         merila, ki jih je treba upoštevati za zagotovitev prisilne narave denarne kazni z namenom enotne in učinkovite uporabe prava
         Skupnosti, načeloma trajanje kršitve, stopnja njene resnosti in zmožnost plačila zadevne države članice. Za uporabo teh meril
         je treba upoštevati zlasti posledice neizvršitve za zasebne in javne interese ter obstoječo nujnost, da se zadevno državo
         članico prisili v izpolnitev obveznosti.

      (Glej točki 38 in 39.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 10. januarja 2008(*)

      „Neizpolnitev obveznosti države – Sodba Sodišča, s katero je ugotovljena neizpolnitev obveznosti – Neizpolnitev – Denarna kazen“
      V zadevi C‑70/06,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 228 ES, vložene 7. februarja 2006,
      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopajo X. Lewis, A. Caeiros in P. Andrade, zastopniki, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Portugalski republiki, ki jo zastopajo L. Fernandes, P. Fragoso Martins in J. de Oliveira, zastopniki, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožena stranka,
      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, A. Tizzano (poročevalec), R. Schintgen, A. Borg Barthet in E. Levits, sodniki,
      generalni pravobranilec: J. Mazák,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 5. julija 2007,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 9. oktobra 2007
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1       Komisija Evropskih skupnosti s tožbo Sodišču predlaga, naj:
      –       ugotovi, da Portugalska republika, s tem da ni sprejela ukrepov, potrebnih za izvršitev sodbe z dne 14. oktobra 2004 v zadevi
         Komisija proti Portugalski republiki (C-275/03, neobjavljena v ZOdl.), ni izpolnila obveznosti iz člena 228(1) ES;

      –       Portugalski republiki naloži, naj na račun „viri lastnih sredstev Evropskih skupnosti“ Komisiji plača denarno kazen 21.450
         eurov za vsak dan zamude pri izvršitvi zgoraj navedene sodbe Komisija proti Portugalski od razglasitve te sodbe do izvršitve
         navedene sodbe Komisija proti Portugalski in

      –       Portugalski republiki naloži plačilo stroškov.
       Pravni okvir
      2       V tretji, četrti in šesti uvodni izjavi Direktive Sveta 89/665/EGS z dne 21. decembra 1989 o usklajevanju zakonov in drugih
         predpisov o uporabi revizijskih postopkov oddaje javnih naročil za preskrbo in javnih naročil za gradnje (UL L 395, str. 33)
         je določeno:

      „ker je za odpiranje javnih naročil za konkurenco v Skupnosti treba znatno povečati jamstva za preglednost in prepoved razlikovanja;
         ker morajo biti za vidne učinke na voljo učinkovita in hitra pravna sredstva pri kršitvah zakonodaje Skupnosti na področju
         javnih naročil ali nacionalnih predpisov za izvajanje te zakonodaje;

      ker v nekaterih državah članicah pomanjkanje učinkovitih pravnih sredstev ali neustreznost obstoječih odvrača pravne oziroma
         fizične osebe v Skupnosti od oddajanja ponudb v državi članici, v kateri je naročnik registriran; ker morajo zato zadevne
         države članice to stanje popraviti;

      ker je treba zagotoviti, da v vseh državah članicah obstajajo ustrezni postopki, ki omogočajo, da se lahko nezakonito sprejete
         odločitve razveljavijo in da osebe, ki so bile oškodovane zaradi kršitev, dobijo odškodnino“.

      3       V členu 1(1) Direktive 89/665 je določeno:
      „Države članice sprejmejo potrebne ukrepe za zagotovitev, da se glede na postopke oddaje javnih naročil, ki sodijo na področje
         uporabe direktiv 71/305/EGS in 77/62/EGS, lahko odločitve, ki jih sprejmejo naročniki, učinkovito pregledajo, predvsem pa
         čim hitreje […] na podlagi tega, da se je s takimi odločitvami kršila zakonodaja Skupnosti na področju javnih naročil ali
         nacionalni predpisi, s katerimi se to pravo izvaja.“

      4       V členu 2(1) Direktive 89/665 je določeno:
      „Države članice zagotovijo, da sprejeti ukrepi v zvezi z revizijskimi postopki, določeni v členu 1, vključujejo določbo, ki
         omogoča, da:

      […]
      c)      se povrne škoda osebam, ki so bile oškodovane zaradi kršitve“.
       Dejansko stanje
       Sodba Komisija proti Portugalski
      5       Sodišče je v točki 1 izreka zgoraj navedene sodbe Komisija proti Portugalski razsodilo:
      „Portugalska republika, s tem da ni razveljavila uredbe-zakona št. 48 051 z dne 21. novembra 1967, ki za povrnitev škode osebam,
         ki so bile oškodovane zaradi kršitve prava Skupnosti na področju javnih naročil ali nacionalnih predpisov, s katerimi je bilo
         to preneseno, določa, da je treba dokazati malomarnost ali naklep, ni izpolnila obveznosti iz členov 1(1) in 2(1)(c) Direktive
         Sveta 89/665 [...]“

       Predhodni postopek
      6       Komisija je z dopisom z dne 4. novembra 2004 od Portugalske republike zahtevala, naj jo obvesti o ukrepih, ki jih je sprejela
         oziroma jih je nameravala sprejeti, da bi spremenila nacionalno pravo in izvršila zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Portugalski.

      7       Portugalska republika je v odgovoru z dne 19. novembra 2004 v bistvu zatrjevala, da je zaradi nedavne spremembe vlade nastala
         zamuda pri sprejemanju ukrepov, potrebnih za izvršitev zgoraj navedene sodbe Komisija proti Portugalski. Ta država članica
         je Komisiji posredovala tudi predlog zakona o razveljavitvi uredbe-zakona št. 48 051 in o novi pravni ureditvi nepogodbene
         civilne odgovornosti Portugalske in drugih zadevnih subjektov javnega prava, pri čemer je od nje zahtevala, naj se opredeli
         do tega, ali bi bile z ukrepi iz tega predlaganega zakona izpolnjene zahteve za pravilen in popoln prenos Direktive 89/665.

      8       Komisija je 21. marca 2005 portugalskim organom poslala pisni opomin, v katerem je zatrjevala, da v skladu s sodno prakso
         Sodišča sprememba vlade ne upravičuje neizpolnitve obveznosti iz Direktive 89/665 in nespoštovanja rokov, ki jih ta direktiva
         določa. Komisija je v tem opominu opozorila, da zgoraj navedeni predlog zakona, ki ga Assembleia da República (parlament)
         niti še ni potrdil, v nobenem primeru ni združljiv z Direktivo 89/665.

      9       Ker Komisija z odgovorom Portugalske republike z dne 25. maja 2005 ni bila zadovoljna, je 13. julija 2005 izdala obrazloženo
         mnenje, v katerem je navedla, da ta država članica, s tem da še ni sprejela ukrepov, potrebnih za izvršitev zgoraj navedene
         sodbe Komisija proti Portugalski, ni izpolnila obveznosti iz člena 228(1) ES. Komisija je navedeno državo članico pozvala,
         naj v dveh mesecih od prejetja tega obrazloženega mnenja sprejme ukrepe, potrebne za uskladitev z njim.

      10     Portugalska republika je v svojem odgovoru z dne 12. decembra 2005 na obrazloženo mnenje pojasnila, da je bil predlog zakona
         št. 56/X z dne 7. decembra 2005 o nepogodbeni civilni odgovornosti države in drugih subjektov javnega prava (v nadaljevanju:
         predlog zakona št. 56/X), s katerim je bila razveljavljena uredba-zakon št. 48 051, že predložen parlamentu v končno potrditev
         in da je bil zahtevan njegov prednostni in nujni vpis na dnevni red tega zakonodajnega organa.

      11     Ker je Komisija menila, da Portugalska republika še ni izvršila zgoraj navedene sodbe Komisija proti Portugalski, je 7. februarja
         2006 vložila obravnavano tožbo.

       Neizpolnitev obveznosti
       Trditve strank
      12     Komisija meni, da Portugalska republika, s tem da ni razveljavila uredbe-zakona št. 48 051, ni sprejela ukrepov, potrebnih
         za izvršitev zgoraj navedene sodbe Komisija proti Portugalski. Da bi Portugalska vlada izvršila navedeno sodbo, je sprejela
         le predlog zakona št. 56/X. Tega pa naj parlament še ne bi potrdil, njegova vsebina pa naj v nobenem primeru ne bi bila v
         skladu z zahtevami za pravilen in popoln prenos Direktive 89/665.

      13     Nasprotno Portugalska republika trdi, da tožba ni utemeljena, ker ureditev v predlogu zakona št. 56/X, čeprav ga parlament
         še ni končno potrdil, pomeni primeren prenos določb Direktive 89/665 in zagotavlja celotno izvršitev obveznosti iz zgoraj
         navedene sodbe Komisija proti Portugalski.

      14     Poleg tega ta država članica trdi, da je imela vedno „trden namen“ vzpostaviti ureditev civilne odgovornosti subjektov javnega
         prava v skladu z zahtevami iz Direktive 89/665, vendar ji zaradi težav v ustavnem redu, zaradi značilnosti in pomembnosti
         katerih bi morala biti njena odgovornost vsaj zmanjšana, tega ni uspelo storiti.

      15     Nazadnje, Portugalska republika trdi, da člena 22 in 271 njene ustave ter novi zakonik o upravnem sporu v vsakem primeru zagotavljata
         zadostno izvršitev zgoraj navedene sodbe Komisija proti Portugalski, ker že določata odgovornost države za škodo, ki je nastala
         zaradi ravnanj njenih uradnikov in uslužbencev.

       Presoja Sodišča
      16     Sodišče je v točki 1 izreka zgoraj navedene sodbe Komisija proti Portugalski razsodilo, da Portugalska republika, s tem da
         ni razveljavila uredbe-zakona št. 48 051, ni izpolnila obveznosti iz členov 1(1) in 2(1)(c) Direktive Sveta 89/665.

      17     V okviru te tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti je treba – da bi preverili, ali je Portugalska republika sprejela ukrepe
         za izvršitev navedene sodbe – ugotoviti, ali je bila uredba-zakon št. 48 051 razveljavljena.

      18     Poleg tega je treba spomniti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso datum, po katerem se presoja neizpolnitev obveznosti
         na podlagi člena 228 ES, datum izteka roka, ki je določen v obrazloženem mnenju, izdanem na podlagi te določbe (sodbe z dne
         12. julija 2005 v zadevi Komisija proti Franciji, C-304/02, ZOdl., str. I‑6263, točka 30; z dne 18. julija 2006 v zadevi Komisija
         proti Italiji, C-119/04, ZOdl., str. I-6885, točka 27, in z dne 18. julija 2007 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C-503/04,
         ZOdl., str. I-0000, točka 19).

      19     V obravnavani zadevi ni sporno, da Portugalska republika do datuma izteka roka, ki je določen v obrazloženem mnenju, ki ji
         je bil poslan 13. julija 2005, še ni razveljavila uredbe-zakona št. 48 051.

      20     Ob upoštevanju zgoraj navedenega je treba ugotoviti, da Portugalska republika, s tem da ni sprejela ukrepov, potrebnih za
         izvršitev zgoraj navedene sodbe Komisija proti Portugalski, ni izpolnila obveznosti iz člena 228(1) ES.

      21     Te ugotovitve ni mogoče izpodbijati s trditvijo Portugalske republike, da naj zaradi težav v ustavnem redu ne bi prišlo do
         končne potrditve akta, s katerim bi bila razveljavljena uredba-zakon št. 48 051, in tako do izvršitve zgoraj navedene sodbe
         Komisija proti Portugalski.

      22     V skladu z ustaljeno sodno prakso se država članica namreč ne sme sklicevati na določbe, prakso ali položaje svojega notranjega
         pravnega reda, da bi upravičila nespoštovanje obveznosti, ki jih nalaga pravo Skupnosti (glej zgoraj navedeno sodbo Komisija
         proti Nemčiji, točka 38 in navedena sodna praksa).

      23     Niti ni mogoče sprejeti trditve Portugalske republike, da je odgovornost države za škodo, ki je nastala zaradi ravnanj njenih
         uradnikov in uslužbencev, določena že z drugimi določbami njenega nacionalnega prava. Kot je namreč Sodišče odločilo v točki
         33 zgoraj navedene sodbe Komisija proti Portugalski, ta okoliščina ne vpliva na neizpolnitev zaradi ohranitve uredbe-zakona
         št. 48 051 v notranjem pravnem redu. Zaradi obstoja takih določb torej ni mogoče zagotoviti izvršitve navedene sodbe.

      24     Zato je treba ugotoviti, da Portugalska republika, s tem da ni razveljavila uredbe‑zakona št. 48 051, ki za povrnitev škode
         osebam, ki so bile oškodovane zaradi kršitve prava Skupnosti na področju javnih naročil ali nacionalnih predpisov, s katerimi
         je bilo to preneseno, določa, da je treba dokazati malomarnost ali naklep, ni sprejela ukrepov, potrebnih za izvršitev zgoraj
         navedene sodbe Komisija proti Portugalski, in zato ni izpolnila obveznosti iz člena 228(1) ES.

       Denarna kazen
       Trditve strank
      25     Komisija na podlagi načina izračuna, ki ga opredeljujeta Obvestilo 96/C 242/07 z dne 21. avgusta 1996 o uporabi člena [228]
         Pogodbe (UL C 242, str. 6, v nadaljevanju: obvestilo iz leta 1996) in Obvestilo 97/C 63/02 z dne 28. februarja 1997 o načinu
         izračuna denarne kazni, določene v členu [228] Pogodbe ES (UL C 63, str. 2, v nadaljevanju: obvestilo iz leta 1997), Sodišču
         predlaga, naj Portugalski republiki naloži denarno kazen v višini 21.450 eurov za vsak dan zamude kot sankcijo za neizvršitev
         zgoraj navedene sodbe Komisija proti Portugalski od datuma razglasitve te sodbe do datuma, ko bo neizpolnitev obveznosti odpravljena.

      26     Komisija meni, da je denarna kazen najprimernejše sredstvo za najhitrejšo odpravo ugotovljene kršitve. Znesek te denarne kazni
         bi bilo treba izračunati tako, da bi enotno osnovo 500 EUR pomnožili s koeficientom 11 (na lestvici od 1 do 20) za resnost
         kršitve, s koeficientom 1 (na lestvici od 1 do 3) za trajanje kršitve in s koeficientom 3,9, ki temelji na bruto domačem proizvodu
         Portugalske republike in na ponderaciji glasov te države članice v Svetu Evropske unije, ki odraža plačilno sposobnost navedene
         države članice.

      27     Portugalska republika zatrjuje, da je znesek denarne kazni, ki ga je predlagala Komisija, ob upoštevanju okoliščin obravnavane
         zadeve, očitno nesorazmeren in ni v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča na tem področju.

      28     Ugovori te države članice se nanašajo zlasti na dva vidika načina izračuna denarne kazni. Prvič, koeficient 11 za resnost
         kršitve, ki ga je uporabila Komisija, naj bi bil kot sankcija za zatrjevano delno neizpolnitev obveznosti države članice na
         področju javnih naročil pretiran, ker naj bi Komisija v okviru tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na bolj občutljivih področjih
         od tega, zlasti na področju javnega zdravja (sodba z dne 4. julija 2000 v zadevi Komisija proti Grčiji, C‑387/97, Recueil,
         str. I-5047) ali področju okolja (sodba z dne 25. novembra 2003 v zadevi Komisija proti Španiji, C-278/01, Recueil, str. I‑14141),
         predlagala koeficienta za resnost kršitve 4 oziroma 6. Sodišče bi zato moralo v obravnavani zadevi določiti denarno kazen
         na podlagi koeficienta za resnost kršitve, ki ne presega 4. Drugič, v skladu s točko 13.3 Obvestila Komisije o uporabi člena
         228 Pogodbe ES (SEC(2005) 1658, v nadaljevanju: obvestilo iz leta 2005) bi v obravnavani zadevi moral biti za presojo skladnosti
         nacionalne ureditve z Direktivo 89/665 ustrezen referenčni časovni okvir letni, ne pa dnevni, kot je to predlagala Komisija.

      29     Poleg tega Portugalska republika trdi, da bi Sodišče moralo, ne glede na znižanje zneska navedene denarne kazni in določitve
         njene letne ponovitve, uporabo te sankcije zadržati do začetka veljavnosti predloga zakona št. 56/X. Ta možnost naj bi bila
         namreč predvidena v točki 13.4 obvestila iz leta 2005, v skladu s katero lahko Sodišče v izjemnih primerih zahteva zadržanje
         denarne kazni, če je država članica že sprejela ukrepe, potrebne za izvršitev sodbe o ugotovitvi neizpolnitve obveznosti,
         vendar mora za dosego cilja preteči določeno obdobje. Portugalska republika torej meni, da gre v obravnavani zadevi za tak
         primer.

       Presoja Sodišča
      30     Ker Sodišče meni, da Portugalska republika ni izvršila zgoraj navedene sodbe Komisija proti Portugalski, lahko na podlagi
         člena 228(2), tretji pododstavek, ES državi članici naloži plačilo pavšalnega zneska ali denarne kazni.

      31     V zvezi s tem je treba opozoriti, da je Sodišče tisto, ki mora ob upoštevanju okoliščin obravnavane zadeve v vsakem primeru
         posebej presoditi, kolikšna naj bo denarna sankcija (zgoraj navedena sodba z dne 12. julija 2005 Komisija proti Franciji,
         točka 86, in sodba z dne 14. marca 2006 v zadevi Komisija proti Franciji, C-177/04, ZOdl., str. I-2461, točka 58).

      32     Kot je bilo poudarjeno v točki 25 te sodbe, Komisija v obravnavani zadevi Sodišču predlaga, naj Portugalski republiki naloži
         denarno kazen.

      33     Ta predlog temelji na načinu izračuna, ki ga je Komisija opredelila v obvestilih iz leta 1996 in 1997. Poleg tega je treba
         pojasniti, da je ti obvestili nadomestilo obvestilo iz leta 2005, ki v skladu z odstavkom 25 velja za odločitve Komisije,
         da se obrne na Sodišče na podlagi člena 228, sprejete od 1. januarja 2006 naprej.

      34     Glede tega je treba najprej poudariti, da predlogi Komisije Sodišča ne zavezujejo in so zgolj koristen napotek (glej zgoraj
         navedeni sodbi Komisija proti Grčiji, točka 80, in Komisija proti Španiji, točka 41). Dalje, smernice, ki so vsebovane v obvestilih
         Komisije, za Sodišče niso zavezujoče, temveč prispevajo k zagotovitvi preglednosti, predvidljivosti in pravne varnosti v zvezi
         z ravnanjem te institucije (v tem smislu glej zgoraj navedeni sodbi z dne 12. julija 2005 Komisija proti Franciji, točka 85,
         in z dne 14. marca 2006 Komisija proti Franciji, točka 70).

      35     Sodišče je poleg tega pojasnilo, da je namen naložitve plačila denarne kazni in/ali pavšalnega zneska izvesti ekonomski pritisk
         na državo članico, ki je zamudnica pri izvršitvi sodbe zaradi neizpolnitve obveznosti, da bi jo spodbudili k odpravi ugotovljene
         neizpolnitev obveznosti. Naložene denarne kazni morajo biti torej določene glede na stopnjo potrebne prepričljivosti, da zadevna
         država članica spremeni ravnanje (v tem smislu glej zgoraj navedeni sodbi z dne 12. julija 2005 Komisija proti Franciji, točka
         91, in z dne 14. marca 2006 Komisija proti Franciji, točki 59 in 60).

      36     V obravnavani zadevi je treba torej ugotoviti, da je zastopnik Portugalske republike med obravnavo Sodišča 5. julija 2007
         potrdil, da je uredba-zakon št. 48 051 na ta dan še veljala.

      37     Ker je treba upoštevati, da je zadevna neizpolnitev na dan, ko je Sodišče preučilo dejansko stanje, še trajala, je treba ugotoviti,
         kot predlaga Komisija, da je naložitev denarne kazni Portugalski republiki primerno sredstvo, da se jo spodbudi k sprejetju
         ukrepov, ki so potrebni za izvršitev zgoraj navedene sodbe Komisija proti Portugalski (v tem smislu glej zgoraj navedene sodbe
         z dne 12. julija 2005 v zadevi Komisija proti Franciji, točka 31; z dne 14. marca 2006 v zadevi Komisija proti Franciji, točka
         21, in Komisija proti Italiji, točka 33).

      38     Dalje, v zvezi z načinom izračuna zneska take denarne kazni Sodišče pri izvrševanju pooblastila za odločanje po prostem preudarku
         določi tako denarno kazen, da je ta po eni strani prilagojena okoliščinam in po drugi strani sorazmerna z ugotovljeno kršitvijo
         in z zmožnostjo plačila zadevne države članice (glej zlasti zgoraj navedeni sodbi z dne 12. julija 2005 Komisija proti Franciji,
         točka 103, in z dne 14. marca 2006 Komisija proti Franciji, točka 61).

      39     S tega stališča so temeljna merila, ki jih je treba upoštevati za zagotovitev prisilne narave denarne kazni z namenom enotne
         in učinkovite uporabe prava Skupnosti, načeloma trajanje kršitve, stopnja njene resnosti in zmožnost plačila zadevne države
         članice. Za uporabo teh meril je treba upoštevati zlasti posledice neizvršitve za zasebne in javne interese ter obstoječo
         nujnost, da se zadevno državo članico prisili v to, da izpolni obveznosti (glej zlasti zgoraj navedeni sodbi z dne 12. julija
         2005 Komisija proti Franciji, točka 104, in z dne 14. marca 2006 Komisija proti Franciji, točka 62).

      40     Prvič, glede resnosti kršitve in zlasti učinkov neizvršitve zgoraj navedene sodbe Komisija proti Portugalski na javne in zasebne
         interese je treba opozoriti, da je v skladu s tretjo uvodno izjavo Direktive 89/665 za odpiranje javnih naročil za konkurenco
         v Skupnosti treba znatno povečati jamstva za preglednost in prepoved razlikovanja. Za vidne učinke tega odpiranja pa morajo
         biti na voljo učinkovita in hitra pravna sredstva pri kršitvah zakonodaje Skupnosti na področju javnih naročil ali nacionalnih
         predpisov za izvajanje te zakonodaje.

      41     V ta namen člena 1(1) navedene direktive državam članicam nalaga obveznost zagotoviti, da se lahko nezakonite odločitve, ki
         jih sprejmejo naročniki, učinkovito in čim hitreje pregledajo, medtem ko je v njenem členu 2(1)(c) poudarjeno, da je treba
         določiti nacionalne postopke, ki omogočajo, da osebe, ki so bile zaradi take kršitve oškodovane, dobijo odškodnino.

      42     To, da Portugalska republika ni razveljavila uredbe-zakona št. 48 051, ki določa, da je treba za povrnitev škode osebam dokazati
         malomarnost ali naklep Portugalske ali zadevnih javnih organov, je torej treba šteti za resno neizpolnitev, ker čeprav posameznikom
         ne onemogoča vložitve pravnih sredstev, vendarle povzroča, kot je poudaril tudi generalni pravobranilec v točki 51 sklepnih
         predlogov, da je vložitev teh sredstev težja in dražja, pri čemer ovira popolno učinkovitost skupnostne politike na področju
         javnih naročil.

      43     Vendarle je treba ugotoviti, da se zdi koeficient 11 (na lestvici od 1 do 20) za resnost kršitve, ki ga je predlagala Komisija,
         v obravnavani zadevi prestrog, koeficient 4 pa je primernejši glede na stopnjo resnosti zadevne kršitve.

      44     Drugič, glede koeficienta v zvezi s trajanjem kršitve, predloga Komisije, da naj se določi koeficient 1, ni mogoče sprejeti.
         Iz spisa namreč izhaja, da je bil ta koeficient izračunan na podlagi časa, ki je pretekel od datuma razglasitve zgoraj navedene
         sodbe Komisija proti Portugalski do datuma vložitve te tožbe.

      45     Opozoriti je torej treba, da se mora trajanje kršitve presoditi ob upoštevanju trenutka, v katerem Sodišče obravnava dejansko
         stanje, in ne glede na trenutek, ko se je nanj obrnila Komisija (v tem smislu glej zgoraj navedeno sodbo z dne 14. marca 2006
         Komisija proti Franciji, točka 71).

      46     V obravnavani zadevi neizpolnitev obveznosti Portugalske republike glede izvršitve zgoraj navedene sodbe Komisija proti Portugalski
         ob upoštevanju znatnega časa, ki je pretekel od 14. oktobra 2004, datuma, ko je bila navedena sodba razglašena, traja več
         kot tri leta.

      47     V teh okoliščinah bi bil koeficient 2 (na lestvici od 1 do 3) glede na trajanje kršitve primernejši.
      48     Tretjič, predlog Komisije, in sicer da se osnovni znesek pomnoži s koeficientom, ki temelji na bruto domačem proizvodu zadevne
         države članice in na številu glasov, ki jih ima v Svetu, je načeloma primeren način odražanja sposobnosti plačila te države
         članice, ob ohranitvi razumnih razlik med različnimi državami članicami (v tem smislu glej zgoraj navedene sodbe Komisija
         proti Grčiji, točka 88, Komisija proti Španiji, točka 59, in z dne 12. julija 2005 Komisija proti Franciji, točka 109).

      49     Vendar v obravnavani zadevi koeficient 3,9, ki ga je predlagala Komisija, ne izraža primerno sprememb dejavnikov, ki so temelj
         ocene plačilne sposobnosti Portugalske republike, zlasti v zvezi z rastjo bruto domačega proizvoda. Kot tudi izhaja iz točke
         18 obvestila iz leta 2005, je torej treba ta koeficient zvišati s 3,9 na 4,04.

      50     Prav tako je treba osnovni znesek, za katerega se uporabijo multiplikacijski koeficienti, določiti na 600 eurov, v skladu
         z indeksacijo zneska 500 eurov, ki jo je določila Komisije v točki 15 tega obvestila, da bi se upoštevale spremembe inflacije
         od objave obvestila iz leta 1997.

      51     Ob upoštevanju navedenega pomnožitev osnovnega zneska 600 eurov s koeficienti, določenimi na 4 za resnost plačila, 2 za trajanje
         kršitve in 4,04 za zmožnost plačila zadevne države članice, privede do zneska 19.392 eurov za vsak dan zamude. Šteti je treba,
         da je ta znesek primeren glede na namene denarne kazni, kot so navedeni v točki 35 te sodbe.

      52     Glede periodičnosti denarne kazni je treba v obravnavani zadevi, v kateri gre za izvršitev sodbe Sodišča, kar implicira zakonodajne
         spremembe, izbrati denarno kazen, naloženo na dnevni osnovi (v tem smislu glej zgoraj navedeno sodbo z dne 14. marca 2006
         Komisija proti Franciji, točka 77).

      53     Nazadnje, trditev Portugalske republike v zvezi z možnostjo, da Sodišče v obravnavani zadevi zadrži denarno kazen v smislu
         točke 13.4 obvestila iz leta 2005, ni mogoče sprejeti. Ne glede na okoliščino, da, kot je bilo opozorjeno v točki 34 te sodbe,
         to obvestilo Sodišča ne zavezuje, je treba poudariti, da – v nasprotju s tem, kar je zahtevano v navedeni točki 13.4, da bi
         bilo tako zadržanje sprejeto – ukrepi, potrebni za uskladitev z zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Portugalski, niso bili
         sprejeti.

      54     Ob upoštevanju vseh navedenih ugotovitev se Portugalski republiki naloži, naj Komisiji na račun „lastna sredstva Evropske
         skupnosti“ plača denarno kazen 19.392 eurov za vsak dan zamude pri izvedbi ukrepov, potrebnih za izvršitev zgoraj navedene
         sodbe Komisija proti Portugalski, od razglasitve te sodbe do izvršitve navedene sodbe Komisija proti Portugalski.

       Stroški
      55     V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Komisija je predlagala,
         naj se Portugalski republiki naloži plačilo stroškov, in ker ta s tožbenimi razlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      1)      Portugalska republika, s tem da ni razveljavila uredbe-zakona št. 48 051 z dne 21. novembra 1967, ki za povrnitev škode osebam,
            ki so bile oškodovane zaradi kršitve prava Skupnosti na področju javnih naročil ali nacionalnih predpisov, s katerimi je bilo
            to preneseno, določa, da je treba dokazati malomarnost ali naklep, ni sprejela ukrepov, potrebnih za izvršitev sodbe z dne
            14. oktobra 2004 v zadevi Komisija proti Portugalski (C-275/03), in zato ni izpolnila obveznosti iz člena 228(1) ES.
      2)      Portugalski republiki se naloži, naj Komisiji Evropskih skupnosti na račun „lastna sredstva Evropske skupnosti“ plača denarno
            kazen 19.392 eurov za vsak dan zamude pri izvedbi ukrepov, potrebnih za izvršitev zgoraj navedene sodbe z dne 14. oktobra
            2004 v zadevi Komisija proti Portugalski, od razglasitve te sodbe do izvršitve navedene sodbe z dne 14. oktobra 2004.
      3)      Portugalski republiki se naloži plačilo stroškov.
      Podpisi
      * Jezik postopka: portugalščina.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 26. oktobra 2006.#Komisija Evropskih skupnosti proti Helenski republiki.#Neizpolnitev obveznosti države - Člena 28 ES in 30 ES - Prost pretok blaga - Člen 43 ES - Svoboda ustanavljanja - Člen 49 ES - Prosto opravljanje storitev - Prepoved namestitve in uporabe električnih, elektromehanskih in elektronskih iger, katere kršitev ima za posledico kazenske ali upravne sankcije - Direktiva 98/34/ES - Tehnični standardi in tehnični predpisi - Nacionalna zakonodaja glede električnih, elektromehanskih in elektronskih iger.#Zadeva C-65/05.

text:
      Zadeva C-65/05
      Komisija Evropskih skupnosti
      proti
      Helenski republiki
      „Neizpolnitev obveznosti države – Člena 28 ES in 30 ES – Prosti pretok blaga – Člen 43 ES – Svoboda ustanavljanja – Člen 49 ES – Prosto opravljanje storitev – Prepoved namestitve in uporabe električnih, elektromehanskih in elektronskih iger, katere kršitev ima za posledico kazenske
         ali upravne sankcije – Direktiva 98/34/ES – Tehnični standardi in tehnični predpisi – Nacionalna zakonodaja glede električnih, elektromehanskih in elektronskih iger“

      Povzetek sodbe
      1.        Prosti pretok blaga – Količinske omejitve – Ukrepi z enakim učinkom
      (člen 28 ES)
      2.        Svoboda ustanavljanja – Svoboda opravljanja storitev – Omejitve
      (člena 43 ES in 49 ES)
      3.        Približevanje zakonodaj – Postopek za zbiranje informacij na področju tehničnih standardov in tehničnih predpisov o storitvah
            informacijske družbe – Direktiva 98/34
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 98/34, členi 1, točka 11, 8(1) in 9(7), prva alinea)
      1.        Prepoved namestitve vseh električnih, elektromehanskih in elektronskih iger, vključno z vsemi igrami za računalnike, v vseh
         javnih ali zasebnih prostorih, razen v igralnicah, ki jo je določila država članica, se šteje za ukrep, ki ima enak učinek
         kot količinske omejitve v smislu člena 28 ES, čeprav ta ukrep ne prepoveduje uvoza zadevnih proizvodov in njihovega dajanja
         v promet.

      Tak nacionalni ukrep je lahko utemeljen z nujnimi razlogi v splošnem interesu, kot je varovanje javne morale, reda in varnosti,
         če je sorazmeren z zastavljenim ciljem. Zato tak ukrep ni utemeljen, če lahko nacionalni organi ne samo uporabijo druge, primernejše
         in manj restriktivne ukrepe za prosti pretok blaga, ampak bi lahko tudi zagotovili njihovo uporabo ali/in pravilno in učinkovito
         izvajanje, da se doseže zastavljeni cilj.

      (Glej točke 28, 38, 40 in 41.)
      2.        Prepoved uporabe električnih, elektromehanskih ali elektronskih iger v vseh javnih ali zasebnih prostorih, razen v igralnicah,
         ki jo je določila država članica in  se ne uporablja glede računalnikov, ki so v poslopjih za opravljanje internetnih storitev,
         predstavlja oviro za svobodo opravljanja storitev in pravico do ustanavljanja.

      Te omejitve ni mogoče utemeljiti z nujnimi razlogi v splošnem interesu, kot je varovanje javne morale, reda in varnosti, če
         je nacionalni ukrep nesorazmeren glede na zastavljene cilje.

      (Glej točke 50, 52, 53 in 55.)
      3.        Določbe nacionalne zakonodaje, ki prepovedujejo uporabo vseh električnih, elektromehanskih in elektronskih iger, vključno
         z vsemi igrami na računalnikih, v vseh javnih in zasebnih prostorih, razen v igralnicah, in uporabo iger na računalnikih v
         podjetjih za opravljanje internetnih storitev, pri čemer za poslovanje teh podjetij zahtevajo pridobitev posebne odobritve,
         morajo biti opredeljene kot tehnični predpisi v smislu člena 1, točka 11, Direktive 98/34 o določitvi postopka za zbiranje
         informacij na področju tehničnih standardov in tehničnih predpisov o storitvah informacijske družbe, kakor je bila spremenjena
         z Direktivo 98/48.

      Zato je treba v skladu s členom 8(1) Direktive 98/34 te določbe priglasiti Komisiji.
      Te obveznosti glede na člen 9(7), prva alinea, iste direktive ne vzbuja dvoma o nujnosti, da se sprejme nacionalna zakonodaja
         po hitrem postopku, s čimer bi se takoj in hitro začel reševati družbeni problem, ki je nastal zaradi uporabe elektronskih,
         elektromehanskih ter elektronskih iger, in se tako zavaroval javni red, ker ni sporno, da v zadevni državi ne obstaja nobena
         od okoliščin, ki jih določa ta člen 9(7).

      (Glej točke 61, 62, 64 in 65.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 26. oktobra 2006(*)

      „Neizpolnitev obveznosti države – Člena 28 ES in 30 ES – Prosti pretok blaga – Člen 43 ES – Svoboda ustanavljanja – Člen 49 ES – Prosto opravljanje storitev – Prepoved namestitve in uporabe električnih, elektromehanskih in elektronskih iger, katere kršitev ima za posledico kazenske
         ali upravne sankcije – Direktiva 98/34/ES – Tehnični standardi in tehnični predpisi – Nacionalna zakonodaja glede električnih, elektromehanskih in elektronskih iger“

      V zadevi C-65/05,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, vložene 10. februarja 2005,
      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopa M. Patakia, zastopnica, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Helenski republiki, ki jo zastopata A. Samoni-Rantou in N. Dafniou, zastopnici, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožena stranka,
      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata, R. Schintgen, P. Kūris (poročevalec), G. Arestis in L. Bay Larsen, sodniki,
      generalni pravobranilec: F. G. Jacobs,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi odločeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Komisija Evropskih skupnosti s tožbo Sodišču predlaga, naj ugotovi, da Helenska republika s sprejetjem členov 2(1), 3(2),
         4 in 5 zakona št. 3037/2002 (FEK A' 174/30.7.2002) o prepovedi namestitve in uporabe vseh električnih, elektromehanskih in
         elektronskih iger, vključno s tehnično-rekreacijskimi igrami in vsemi igrami za računalnike v vseh javnih ali zasebnih prostorih,
         razen v igralnicah, ni izpolnila obveznosti, ki so ji naložene na podlagi členov 28 ES, 43 ES in 49 ES ter člena 8 Direktive
         Evropskega parlamenta in Sveta 98/34/ES z dne 22. junija 1998 o določitvi postopka za zbiranje informacij na področju tehničnih
         standardov in tehničnih predpisov o storitvah informacijske družbe (UL L 204, str. 37), spremenjene z Direktivo Evropskega
         parlamenta in Sveta 98/48/ES z dne 20. julija 1998 (UL L 217, str. 18, v nadaljevanju: Direktiva 98/34).

       Pravni okvir
       Pravo Skupnosti
      2        Člen 1, točka 11, Direktive 98/34 določa:

      „V tej direktivi naslednji izrazi pomenijo:
      […]
      11)      ‚tehnični predpis‘: tehnične specifikacije in druge zahteve ali predpisi o storitvah, skupaj z ustreznimi upravnimi določbami,
         katerih upoštevanje je formalno in dejansko obvezno pri trženju, zagotavljanju storitve, ustanovitvi dobavitelja storitve
         ali uporabi v državi članici ali njenem večjem delu, pa tudi zakoni in drugi predpisi držav članic, razen tistih, ki so določeni
         v členu 10 in prepovedujejo proizvodnjo, uvoz, trženje ali uporabo izdelka ali ki prepovedujejo opravljanje ali uporabo storitve
         ali ustanovitev dobavitelja storitve.

      […]“
      3        Člen 8(1), prvi pododstavek, Direktive 98/34 določa:

      „Države članice v skladu s členom 10 takoj sporočijo Komisiji vsak osnutek tehničnega predpisa, razen kadar gre le za prenos
         celotnega besedila mednarodnega ali evropskega standarda, ko zadostujejo podatki v zvezi z ustreznim standardom. Komisiji
         navedejo tudi razloge, na podlagi katerih je uzakonitev takega tehničnega predpisa potrebna, če ti niso že jasno razvidni
         v osnutku.“

      4        Na podlagi člena 9, od (1) do (5), Direktive 98/34 države članice preložijo sprejetje osnutka tehničnega predpisa za tri mesece
         od dneva, ko Komisija prejme sporočilo, navedeno v členu 8(1) te direktive, če Komisija ali druga država članica pošlje podrobno
         mnenje, da bi se lahko zaradi predvidenega ukrepa pojavile ovire za prosti pretok blaga, za prosti pretok storitev ali za
         pravico do ustanavljanja ponudnikov storitev na notranjem trgu. Ta rok za odložitev je lahko v določenih drugih primerih,
         izrecno navedenih v omenjenih členih, daljši.

      5        Člen 9(7) Direktive 98/34 določa:

      „Odstavki 1 do 5 ne veljajo, kadar:
      –        mora država članica zaradi nujnih razlogov, ki se pojavijo zaradi resnih in nepredvidljivih okoliščin v zvezi z varovanjem
         zdravja ali varnostjo ljudi, varovanjem živali ali zaščito rastlin, pripraviti tehnične predpise v zelo kratkem času, da bi
         jih lahko takoj uveljavila in uvedla, pri čemer niso mogoči nikakršni posveti.

      […]
      Država članica v sporočilu, navedenem v členu 8, navede razloge za nujnost sprejetih ukrepov. Komisija čim prej predstavi
         svoja stališča o sporočilu. Kadar se ta postopek uporabi neupravičeno, Komisija sprejme ustrezne ukrepe. Komisija redno obvešča
         Evropski parlament.“

       Nacionalna zakonodaja
      6        Člen 1 zakona št. 3037/2002 z naslovom „Kategorije iger“ določa:

      „V smislu določb tega zakona pomeni:
      a)      ‚mehanska igra‘: igra, za katero je ravno tako nujna uporaba mišične moči igralca;
      b)      ‚električna igra‘: igra, za katero je kot podpora nujen električni mehanizem;
      c)      ‚elektromehanska igra‘: igra, za katero je nujna tako prisotnost električnega mehanizma kot tudi uporaba mišične moči igralca;
      d)      ‚elektronska igra‘: igra, za katero je razen podpore električnega, elektronskega ali drugega mehanizma nujna prisotnost in
         uporaba programske opreme (programa);

      e)      ‚tehnično-rekreacijska igra‘: igra, katere namen je izključno rekreativen in je njen rezultat odvisen izključno od tehničnih
         in miselnih sposobnosti igralca.

      V kategorijo tehnično-rekreacijskih iger spadajo ravno tako igre s kartami, opredeljene kot ‚tehnične igre‘ na podlagi določb
         kraljevega dekreta (uzakonjen) št. 29/1971.“

      7        Člen 2(1) omenjenega zakona, naslovljen „Prepoved uporabe ali namestitve iger“, določa:

      „Prepovedana je uporaba iger, opredeljenih v členu 1, od (b) do (d), vključno z računalniki, na splošno v javnih prostorih,
         kot so hoteli, kavarne, dvorane združenj na razpolago kakršni koli javnosti in vseh drugih javnih ali zasebnih prostorih.“

      8        Člen 3 istega zakona, naslovljen „Podjetja za internetne storitve“, določa:

      „Prepoved iz člena 2 ne velja za namestitev in uporabo računalnikov v poslopjih internetnih storitev. Vendar pa je uporaba
         iger na teh računalnikih, ne glede na način, prepovedana.

      Delujoče podjetje, ki ponuja internetne storitve, mora pridobiti posebno odobritev občine, na območju katere je poslopje,
         in če deluje na plovilu, od pristaniških oblasti v pristanišču odhoda. Ob prvi uporabi tega ukrepa mora podjetje pridobiti
         to odobritev v roku treh mesecev od začetka veljavnosti tega zakona.“

      9        Na podlagi člena 4 zakona št. 3037/2002, naslovljenega „Kazenske sankcije“:

      „1.      Vsaka oseba, ki uporablja ali upravlja središča ali druge prostore iz člena 2(1), v katerih se uporabljajo ali so nameščene
         igre, prepovedane na podlagi predhodnih členov, je kaznovana z zaporno kaznijo najmanj treh mesecev in denarno kaznijo najmanj
         5000 EUR. Povratniki se kaznujejo z zaporno kaznijo najmanj enega leta in denarno kaznijo od 25.000 do 75.000 EUR. Sodišče
         ravno tako odredi zaplenitev naprav za igro.

      2.      Določbe člena 7(1)(c) ali člena 7(3) in (4) sprejetega kraljevega dekreta se uporabljajo mutatis mutandis.“

      10      Člen 5 omenjenega zakona, naslovljen „Upravne sankcije“, določa:

      „1. Na podlagi člena 7 se poleg predvidenih kazenskih sankcij ob uporabi ali namestitvi iger, prepovedanih na podlagi predhodnih
         členov, naloži denarna kazen 10.000 EUR in dokončno prekliče odobritev za delovanje podjetja.

      2.      Denarno kazen naloži odgovorna oseba pristojne oblasti, ki ugotovi kršitev, z odločbo na podlagi člena 6(1). V tej je opisana
         kršitev ter omenjena naložena denarna kazen in uporabljen člen. Hkrati z odločbo se storilcu prekrška pošlje izvod poročila
         zadevnega nadzora.“

      11      Člen 9(1) zakona št. 3037/2002 določa, da „določila tega zakona ne posegajo v določila zakona št. 2206/1994 niti v druga določila
         v zvezi z igralnicami.“

       Predhodni postopek
      12      Komisija je po prejemu pritožb glede nacionalne prepovedi namestitve in uporabe električnih, elektromehanskih in elektronskih
         iger, vključno s tehnično-rekreacijskimi igrami ter vsemi igrami za računalnike v vseh javnih ali zasebnih prostorih, razen
         v igralnicah, proučila zakon št. 3037/2002, ki je začel veljati 30. julija 2002. Ugotovila je, da je ta neskladen z zahtevami
         prava Skupnosti.

      13      Potem ko je Komisija Helensko republiko z dopisoma z dne 18. oktobra 2002 in 11. julija 2003 pozvala, naj predloži pripombe,
         je 30. marca 2004 podala obrazloženo mnenje.

      14      Komisija se je zaradi nezadovoljivega odgovora grške vlade na to obrazloženo mnenje in zaradi mnenja, da se kršitev nadaljuje,
         odločila vložiti to tožbo.

       Tožba
      15      V oporo tožbi Komisija navaja tri očitke. Najprej trdi, da je splošna prepoved električnih, elektromehanskih in elektronskih
         iger, sprejeta z zakonom št. 3037/2002, v nasprotju s členoma 28 ES in 30 ES. Drugič, sklicuje se na neskladnost omenjenega
         zakona z obveznostmi, ki jih ima Helenska republika na podlagi členov 43 ES in 49 ES. Tretjič, Komisija omenjeni državi članici
         očita nespoštovanje postopka zagotavljanja informacij, določenega s členom 8(1), prvi pododstavek, Direktive 98/34.

       Prvi očitek, ki se nanaša na  kršitev členov 28 ES in 30 ES
       Trditve strank
      16      Komisija trdi, da je prepoved namestitve vseh električnih, elektromehanskih in elektronskih iger, vključno s tehnično-rekreacijskimi
         igrami in vsemi igrami za računalnike, v vseh javnih in zasebnih prostorih, razen v igralnicah, določena v členu 2(1) zakona
         št. 3037/2002, v nasprotju s členom 28 ES. Ta zakon je po mnenju Komisije neutemeljen ukrep tako glede na določbe člena 30
         kot tudi glede na nujne razloge v splošnem interesu, ki jih priznava Sodišče, in je ravno tako nesorazmeren glede na cilj
         varstva splošnega interesa.

      17      Trdi, da grške oblasti niso jasno pokazale povezave med omenjeno prepovedjo in problemom, ki ga poskušajo rešiti, saj je njihova
         analiza osredotočena samo na negativne posledice nenadzorovane uporabe naprav za igre na srečo. V tem kontekstu je Komisija
         nakazala možnost uvedbe drugih oblik nadzora, na primer posebnih varovalnih sistemov v napravah tehničnih ali rekreacijskih
         iger, ki onemogočajo njihovo spremembo v igralne naprave za igre na srečo.

      18      Helenska republika priznava, da lahko zakon št. 3037/2002 pomeni oviro pri trženju električnih, elektromehanskih ter elektronskih
         iger v Skupnosti in zato škoduje načelu prostega pretoka blaga, določenega v členu 28 ES.

      19      Vendar trdi, da je v predhodnem postopku navedla, da je bila taka splošna prepoved ob sprejetju in razglasitvi zakona št.
         3037/2002, ki velja brez razlike tako za grške kot tuje gospodarske subjekte, nujna in utemeljena, po eni strani zaradi razlogov
         varovanja javne morale in javnega reda, določenih v členu 30 ES, in po drugi strani zaradi razlogov varstva potrošnika ter
         družbenega reda, ki so nujne zahteve v splošnem interesu, priznane s sodno prakso Sodišča.

      20      Helenska republika še zlasti trdi, da je zaradi tehnološkega razvoja igre, ki so omenjene v zakonu št. 3037/2002, z lahkoto
         spremeniti v igre na srečo, ki so v Grčiji zunaj igralnic vedno nezakonite, in da položaja ni več mogoče nadzirati ter da
         povzroča resne družbene probleme, kot so zlasti navade igralcev, potrata pomembnih ekonomskih sredstev, lahka in nezakonita
         obogatitev oseb, vpletenih v uporabo, namestitev in trženje elektronskih iger, izgube znatnih vsot denarja igralcev ter precejšnih
         proračunskih dohodkov.

      21      Omenjena država članica v dupliki trdi, da so bili manj restriktivni konkretni ukrepi, uvedeni med letoma 1996 in 2000, to
         je pred uvedbo popolne prepovedi električnih, elektromehanskih in elektronskih iger z zakonom št. 3037/2002, nezadostni za
         učinkovito reševanje problemov, ki so nastali zaradi iger na srečo in ki so posledica človeške strasti do teh.

       Presoja Sodišča
      22      Uvodoma je treba ugotoviti, da povezano branje členov 1 in 2(1) zakona št. 3037/2002 ne vključuje prepovedi, uvedenih z zakonom
         za tehnično-rekreacijske igre, omenjene v členu 1(e). Zato je treba te igre izvzeti iz predmeta te tožbe.

      23      Glede prvega očitka Komisije je treba spomniti, da je „blago“ treba razumeti kot proizvode, ki se jih lahko oceni v denarju
         in ki so lahko kot taki predmet poslovnih transakcij (sodbi z dne 10. decembra 1968 v zadevi Komisija proti Italiji, 7/68,
         Recueil, str. 617, 626, in z dne 21. oktobra 1999 v zadevi Jägerskiöld, C-97/98, Recueil, str. I‑7319, točka 30).

      24      V zvezi s tem električne, elektromehanske in elektronske igre, vključno z igrami za računalnike, če imajo poslovno vrednost
         in so lahko predmet poslovnih transakcij, uvoza ali izvoza ter so lahko dane na razpolago potrošniku s  transakcijami, ustrezajo
         omenjenim merilom in so blago v smislu Pogodbe ES.

      25      Ravno tako je treba poudariti, da je prosti pretok blaga eno temeljnih načel Pogodbe (sodba z dne 9. decembra 1997 v zadevi
         Komisija proti Franciji, C‑265/95, Recueil, str. I-6959, točka 24, in z dne 12. junija 2003 v zadevi Schmidberger, C-112/00,
         Recueil, str. I‑5659, točka 51), ki je izraženo v prepovedi količinskih omejitev pri uvozu med državami članicami in vseh
         ukrepov z enakim učinkom, razglašeni v členu 28 ES.

      26      Ker na ravni Skupnosti ni usklajenih pravil na področju iger, je prosti pretok iger zagotovljen s členoma 28 ES in 30 ES.

      27      V skladu s sodno prakso Sodišča je treba vsak predpis držav članic o trgovini, ki lahko neposredno ali posredno, dejansko
         ali potencialno ovira trgovino znotraj Skupnosti, šteti za ukrep, ki ima enak učinek kot količinske omejitve (glej sodbo z
         dne 2. decembra 2004 v zadevi Komisija proti Nizozemski, C-41/02, Recueil, str. I-11375, točka 39 in navedena sodna praksa).

      28      V obravnavani zadevi je treba ugotoviti, da se nacionalna zakonodaja in zakon št. 3037/2002 štejeta za ukrep, ki ima enak
         učinek kot količinske omejitve v smislu člena 28 ES, čeprav ta zakon ne prepoveduje uvoza zadevnih proizvodov in njihovega
         dajanja v promet.

      29      Po eni strani od 30. julija 2002 dalje, to je od začetka veljavnosti tega zakona, lahko namreč prepoved namestitve vseh električnih,
         elektromehanskih in elektronskih iger, vključno z vsemi igrami za računalnike, v vseh javnih ali zasebnih prostorih, razen
         v igralnicah, kakor je določena s členom 2(1) omenjenega zakona in katere kršitev ima za posledico kazenske ali upravne sankcije,
         določene v členih 4 in 5 tega zakona, povzroči zmanjšanje obsega uvoza takih iger iz drugih držav članic.

      30      Po drugi strani pa je iz spisa razvidno, da se je uvoz takšnih avtomatov za igre, kakršni so omenjeni v prejšnji točki glede
         njihove namestitve v javnih ali zasebnih prostorih v Grčiji, razen v igralnicah, z uvedbo omenjene prepovedi dejansko prenehal,
         čeprav so ti avtomati za igre zakonito izdelani ter dani na razpolago potrošnikom v drugih državah članicah.

      31      Vendar je Sodišče že večkrat presodilo, da nacionalni predpis, ki ovira prosti pretok blaga, ni nujno v nasprotju s pravom
         Skupnosti, če je utemeljen z enim od razlogov v splošnem interesu iz člena 30 ES ali z eno od nujnih zahtev, ki izhajajo iz
         sodne prakse Sodišča (glej v tem smislu sodbo z dne 24. novembra 2005 v zadevi Schwarz, C-366/04, Recueil, str. I-10139, točka
         30 in navedena sodna praksa).

      32      V zvezi s tem je treba spomniti na navedbe Helenske republike, da je bila zaradi pojasnjenih razlogov v obrazložitvi zakona
         št. 3037/2002 splošna prepoved namestitve vseh električnih, elektromehanskih in elektronskih iger, vključno z vsemi igrami
         za računalnike, nujna zaradi varovanja javne morale, javnega reda in javne varnosti. Helenska republika zlasti trdi, da se
         te igre zaradi razvoja tehnologije z lahkoto spremenijo v igre na srečo, in poudarja, da položaja ni več mogoče nadzorovati
         in da povzroča resne družbene probleme, kakršni so našteti v točki 20 te sodbe.

      33      V zvezi s tem je treba spomniti, da je iz sodne prakse Sodišča razvidno, da je treba takšne razloge obravnavati v celoti,
         navezujoč se na varovanje prejemnikov storitev in, splošneje, na potrošnike in varovanje družbenega reda ter na cilje, za
         katere je že bilo presojeno, da so eni tistih, ki lahko predstavljajo nujne razloge v splošnem interesu (glej v tem smislu
         sodbi z dne 24. marca 1994 v zadevi Schindler, C‑275/92, Recueil, str. I‑1039, točka 58 in navedena sodna praksa, ter z dne
         21. septembra 1999 v zadevi Läärä in drugi, C‑124/97, Recueil, str. I‑6067, točka 33).

      34      Sodišče je ravno tako razsodilo, da so omenjeni razlogi takšni, da glede na člen 28 ES in ob upoštevanju družbenokulturnih
         značilnosti utemeljujejo omejitve, ki pripeljejo do prepovedi loterij in drugih denarnih iger na ozemlju države članice (glej
         v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Schindler, točka 59).

      35      Brez dvoma je Sodišče v zgoraj navedenih sodbah Schindler ter Läärä in drugi poudarilo, da so lahko razmišljanja o moralnem
         redu, verski ali kulturni ureditvi, ki se nanašajo na loterije in druge denarne igre v vseh državah članicah, podlaga za omejitve,
         celo prepovedi, v nacionalnih zakonodajah na področju denarnih iger in podlaga za preprečevanje, da bi bile te vir zasebne
         koristi. Ob upoštevanju pomembnih vsot, ki se lahko pridobijo z igrami, in dobička, ki ga lahko omogočajo posamezniku, še
         posebej z organizacijo večjih razsežnosti, je Sodišče tudi poudarilo, da loterije vključujejo večjo verjetnost prekrškov in
         prevar. Med drugim pomenijo spodbujanje k porabi, ki ima lahko škodljive individualne in družbene posledice (zgoraj navedeni
         sodbi Schindler, točka 60, in Läärä in drugi, točka 13).

      36      Toda ta spor se od zgoraj navedenih sodb Schindler ter Läärä in drugi razlikuje, ker ni sporno, da gre v obravnavani zadevi
         za električne, elektromehanske in elektronske igre, ki nimajo značilnosti, primerljivih s tistimi od zadevnih iger v omenjenih
         sodbah. Igre, ki so predmet prepovedi v členu 2(1) zakona št. 3037/2002, namreč po naravi niso igre na srečo, saj njihov namen
         ni denarni dobiček (glej v nasprotju zgoraj navedeno sodbo Läärä in drugi, točka 17).

      37      Iz tega sledi, da se električne, elektromehanske in elektronske igre ne morejo obravnavati kot igre na srečo, in se tako ne
         more sprejeti, kot nasprotno navaja Helenska republika, da so navedene obrazložitve Sodišča v zgoraj navedenih sodbah Schindler
         ter Läärä in drugi prenosljive na električne, elektromehanske in elektronske igre.

      38      Nujni razlogi v splošnem interesu, na katere se sklicuje Helenska republika, lahko utemeljujejo oviro za prosti pretok blaga,
         čeprav ta sodna praksa ni prenosljiva v obravnavano zadevo. Vendar mora biti zadevni nacionalni ukrep še vedno sorazmeren
         zasledovani cilji.

      39      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da Helenska republika ni dokazala uvedbe vseh tehničnih in organizacijskih ukrepov, s katerimi
         bi, če bi uporabila manj restriktivne ukrepe za trgovino znotraj Skupnosti, dosegla sledeni cilj.

      40      Grške oblasti bi lahko ne samo uporabile druge, primernejše in manj restriktivne ukrepe za prosti pretok blaga, kot je v predhodnem
         postopku predlagala Komisija, ampak bi lahko tudi zagotovile njihovo uporabo ali/in pravilno in učinkovito izvajanje, da se
         doseže zastavljeni cilj.

      41      Iz tega sledi, da prepoved namestitve vseh električnih, elektromehanskih in elektronskih iger, vključno z vsemi igrami za
         računalnike, v vseh javnih ali zasebnih prostorih, razen v igralnicah, določena s členom 2(1) zakona št. 3037/2002, v Grčiji
         pomeni nesorazmeren ukrep glede na sledene cilje.

      42      Zato je zakon št. 3037/2002 neskladen s členom 28 ES.

      43      Ob upoštevanju predhodnih ugotovitev je treba presoditi, da je prvi očitek, na katerega se Komisija sklicuje v oporo tožbi,
         utemeljen.

       Drugi očitek, ki se nanaša na kršitev členov 43 ES in 49 ES
      Trditve strank
      44      Komisija trdi, da člena 2(1) in 3 zakona št. 3037/2002 gospodarskim subjektom s sedežem v drugih državah članicah prepovedujeta
         ponujanje storitev za dobavo igralnih naprav in razpolaganje z njimi na grškem trgu, in sicer neodvisno od tega, ali želijo
         imeti sedež v Grčiji ali samo ponujati storitve iz države članice, v kateri imajo sedež. Taka nacionalna člena sta v nasprotju
         s členoma 43 ES in 49 ES zaradi nezadostne obrazložitve glede njune nujnosti in sorazmernosti.

      45      Komisija navaja, da bi morale grške oblasti v tem smislu dati prednost konkretnim ukrepom, ki bi bili natančneje usmerjeni
         in ki bi omejevali ali bili namenjeni preprečevanju sprememb rekreacijskih iger v igre na srečo. Po njenem mnenju bi ti ukrepi
         lahko bili na primer natančneje usmerjene prepovedi, ostrejši in bolje določen nadzor in/ali ostrejše in učinkovitejše kazni.
         Dodaja, da omenjeni ukrepi ne pomenijo nujno splošne prepovedi, ki bi vplivala na druga ekonomska področja, ki niso povezana
         z igrami na srečo.

      46      Helenska republika trdi, da so ti predlagani ukrepi nezadostni, in navaja, da so bili uporabljeni radikalnejši ukrepi, ki
         so ustrezali nujnim razlogom v splošnem interesu za zagotovitev zasledovanega cilja in ki so bili edini učinkoviti način,
         da se spopade z nastalim resnim družbenim problemom. Drugi očitek Helenska republika v bistvu zavrača, sklicujoč se na trditve,
         enake tistim, ki jih uveljavlja pri ugovarjanju očitku Komisije glede omejitve prostega pretoka blaga.

       Presoja Sodišča
      47      Uvodoma je treba spomniti, da zaradi neusklajenosti pravil na ravni Skupnosti na področju iger države članice načeloma ostanejo
         pristojne za določitev pogojev za opravljanje storitev v tem sektorju. Vendar morajo svoje pristojnosti izvajati ob spoštovanju
         temeljnih svoboščin, ki jih jamči Pogodba (glej sodbi z dne 3. oktobra 2000 v zadevi Corsten, C-58/98, Recueil, str. I-7919,
         točka 3, in z dne 26. januarja 2006, Komisija proti Španiji, C-514/03, ZOdl., str. I‑963, točka 23).

      48      Glede na sodno prakso Sodišča člena 43 ES in 49 ES nalagata prepoved omejitev svobode ustanavljanja in opravljanja storitev
         in se morajo kot take omejitve šteti vsi ukrepi, ki prepovedujejo, motijo ali zmanjšujejo privlačnost izvrševanja teh pravic
         (glej sodbi z dne 15. januarja 2002 v zadevi Komisija proti Italiji, C‑439/99, Recueil, str. I-305, točka 22, in z dne 30.
         marca 2006, Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, C-451/03, ZOdl., str. I-2941, točka 31).

      49      Sodišče je ravno tako presodilo, da se lahko nacionalni restriktivni ukrepi pri izvrševanju temeljnih svoboščin, zajamčenih
         s Pogodbo, utemeljijo samo, če izpolnjujejo štiri pogoje: da se uporabljajo nediskriminatorno, da ustrezajo nujnim razlogom
         v splošnem interesu, da so primerni za uresničitev zastavljenega cilja in da ne prekoračijo okvirov, ki so nujno potrebni
         za njegovo doseganje (sodba z dne 4. julija 2000 v zadevi Haim, C‑424/97, Recueil, str. I‑5123, točka 57 in navedena sodna
         praksa).

      50      Iz člena 2(1) zakona št. 3037/2002 je v zvezi s tem razvidno, da je v Grčiji prepovedana uporaba električnih, elektromehanskih
         ali elektronskih iger v vseh javnih ali zasebnih prostorih, razen v igralnicah, katere kršitev ima za posledico kazenske ali
         upravne sankcije, določene v členih 4 in 5 tega zakona. Člen 2(1) zakona št. 3037/2002 se ne uporablja glede računalnikov,
         ki so v poslopjih za opravljanje internetnih storitev, in na podlagi člena 3 tega zakona je uporaba iger na teh računalnikih
         prepovedana.

      51      Taka zakonodaja lahko gospodarskim subjektom iz drugih držav članic oteži svobodo ustanavljanja in celo popolnoma onemogoči
         izvrševanje pravice gospodarskih subjektov s sedežem v drugih državah članicah, da odprejo sedež v Grčiji za opravljanje zadevnih
         storitev.

      52      Taka prepoved je v takšnih okoliščinah ovira za pravico do ustanavljanja.

      53      Glede svobodnega opravljanja storitev je v ustaljeni sodni praksi po eni strani ugotovljeno, da je treba dejavnost uporabe
         naprav za igre na srečo ne glede na to, ali jo je mogoče ločiti od dejavnosti proizvodnje, uvoza in dostave teh naprav, opredeliti
         kot dejavnost storitev v smislu Pogodbe ES, in po drugi strani, da nacionalna zakonodaja, ki dovoljuje uporabo in izvajanje
         iger samo v prostorih igralnic, pomeni oviro pri svobodnem opravljanju storitev (glej sodbo z dne 11. septembra 2003 v zadevi
         Anomar in drugi, C-6/01, Recueil, str. I‑8621, točki 56 in 75).

      54      Sodišče je ravno tako presodilo, še posebej glede storitev informacijskih družb, da se člen 49 ES nanaša na storitve ponudnika
         storitev s sedežem v eni državi članici, ki se ponujajo po internetu – torej brez gibanja – prejemnikom storitev s sedežem
         v drugi državi članici, v smislu, da vsaka omejitev teh dejavnosti pomeni omejitev svobodnega opravljanja storitev (sodba
         z dne 6. novembra 2003, Gambelli in drugi, C‑243/01, Recueil, str. I‑13031, točka 54).

      55      Iz razlogov, ki so enaki tistim, navedenim v točkah od 36 do 41 te sodbe, trditve Helenske republike, da se utemelji oviranje
         pravice do ustanavljanja in svobode opravljanja storitev, ne morejo biti sprejete.

      56      Iz tega sledi, da je zakon št. 3037/2002 ravno tako v nasprotju s členoma 43 ES in 49 ES.

      57      V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da je drugi očitek, ki ga navaja Komisija v oporo tožbi, utemeljen.

       Tretji očitek, ki se nanaša na  kršitev Direktive 98/34
       Trditve strank
      58      Komisija očita Helenski republiki, da je med predhodnim postopkom ni obvestila o zakonu št. 3037/2002, katerega člena 2(1)
         in 3 vsebujeta tehnične predpise za proizvode v smislu člena 1, točka 11, Direktive 98/34, kar je v nasprotju z zahtevo iz
         člena 8(1), prvi pododstavek, te direktive, ki določa postopek za zbiranje informacij na področju tehničnih standardov in
         tehničnih predpisov o storitvah informacijske družbe.

      59      V obrazložitvi omenjena država priznava verjetnost, da grške oblasti niso spoštovale postopka za zbiranje informacij med pripravo
         osnutka zakona št. 3037/2002, in navaja, da je bilo to storjeno zaradi napake in nenamerno. Po njenem mnenju je ta kršitev
         nastala zaradi nujne potrebe, da se takoj in hitro spopade z družbenim problemom, in tako zavaruje javni red.

       Presoja Sodišča
      60      Treba je poudariti, da je Sodišče že presojalo o členu 8(1) Direktive 98/34, ki zavezuje države članice, da takoj sporočijo
         Komisiji vsak osnutek tehničnega predpisa (sodba z dne 8. septembra 2005 v zadevi Komisija proti Portugalski, C‑500/03, neobjavljena
         v ZOdl., točka 39, in glede določb, analognih tistim v tej direktivi, sodbi z dne 2. avgusta 1993 v zadevi Komisija proti
         Italiji, C‑139/92, Recueil, str. I‑4707, točka 3, in z dne 11. januarja 1996, Komisija proti Nizozemski, C‑273/94, Recueil,
         str. I‑31, točka 15).

      61      Če ukrepi, kakršni so določeni v členih 2(1) in 3 zakona št. 3037/2002, prepovedujejo uporabo vseh električnih, elektromehanskih
         in elektronskih iger, vključno z vsemi igrami na računalnikih, v vseh javnih in zasebnih prostorih, razen v igralnicah, in
         če prepovedujejo uporabo iger na računalnikih v podjetjih za opravljanje internetnih storitev ter za poslovanje teh podjetij
         zahtevajo pridobitev posebne odobritve, morajo biti opredeljeni kot tehnični predpisi v smislu člena 1, točka 11, Direktive
         98/34 (glej v tem smislu sodbo z dne 21. aprila 2005 v zadevi Lindberg, C‑267/03, ZOdl., str. I‑3247).

      62      V teh okoliščinah je bila Helenska republika zavezana sporočiti take tehnične predpise v obliki osnutka v smislu člena 8(1),
         prvi pododstavek, Direktive 98/34 (glej predvsem zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Portugalski, točka 40).

      63      V obravnavani zadevi je ugotovljeno, da takšno sporočilo ni obstajalo.

      64      Pomislekov o tej obveznosti ne povzroči nujnost, da se sprejme zakon št. 3037/2002 po hitrem postopku, s čimer bi se takoj
         in hitro spopadlo z družbenim problemom, ki je nastal zaradi uporabe elektronskih, elektromehanskih ter elektronskih iger,
         in se tako zavarovalo javni red.

      65      Helenska republika namreč ne uveljavlja izjeme, določene v členu 9(7), prvi pododstavek, Direktive 98/34, saj je ugotovljeno,
         da okoliščine, predvidene v tem členu, v Grčiji ob sprejetju tega zakona niso obstajale.

      66      Zato je treba ugotoviti, da Helenska republika s sprejetjem zakona št. 3037/2002, ne da bi sporočila osnutek Komisiji, ni
         izpolnila obveznosti, ki so ji naložene na podlagi člena 8(1), prvi pododstavek, Direktive 98/34.

      67      Torej je tretji očitek, na katerega se sklicuje Komisija v oporo tožbi, ravno tako utemeljen.

      68      Iz vseh predhodnih ugotovitev je razvidno, da Helenska republika z uvedbo prepovedi namestitve in uporabe vseh električnih,
         elektromehanskih in elektronskih iger, vključno z vsemi igrami na računalnikih, v vseh javnih ali zasebnih prostorih, razen
         v igralnicah, v členih 2(1) in 3 zakona št. 3037/2002, katere kršitev ima za posledico kazenske ali upravne sankcije, določene
         v členih 4 in 5 tega zakona, ni izpolnila obveznosti, ki so ji naložene na podlagi členov 28 ES, 43 ES in 49 ES ter člena
         8 Direktive 98/34.

       Stroški
      69      V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Komisija je predlagala,
         naj se Helenski republiki naloži plačilo stroškov, in ker ta s svojimi predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      1)      Helenska republika z uvedbo prepovedi namestitve in uporabe vseh električnih, elektromehanskih in elektronskih iger, vključno
            z vsemi igrami na računalnikih, v vseh javnih ali zasebnih prostorih, razen v igralnicah, v členih 2(1) in 3 zakona št. 3037/2002,
            katere kršitev ima za posledico kazenske ali upravne sankcije, določene v členih 4 in 5 tega zakona, ni izpolnila obveznosti,
            ki so ji naložene na podlagi členov 28 ES, 43 ES in 49 ES ter člena 8 Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 98/34/CE z
            dne 22. junija 1998 o določitvi postopka za zbiranje informacij na področju tehničnih standardov in tehničnih predpisov o
            storitvah informacijske družbe, spremenjene z Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 98/48/ES z dne 20. julija 1998.
      2)      Helenski republiki se naloži plačilo stroškov.
      Podpisi
      * Jezik postopka: grščina.


Sodba Sodišča z dne 25. maja 1978. # A. Racke proti Hauptzollamt Mainz. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Finanzgericht Rheinland-Pfalz - Nemčija. # Zneski denarnega nadomestila. # Zadeva 136/77.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 23. novembra 2016.#Evropska komisija proti Francoski republiki.#Neizpolnitev obveznosti države – Direktiva 91/271/EGS – Čiščenje komunalne odpadne vode – Člen 4(1) in (3) – Sekundarno ali enakovredno čiščenje.#Zadeva C-314/15.


Sodba Splošnega sodišča (tretji senat) z dne 27. aprila 2016.#Niagara Bottling LLC proti Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino.#Znamka Evropske unije – Mednarodna registracija, v kateri je imenovana Evropska unija – Besedna znamka NIAGARA – Absolutni razlogi za zavrnitev – Člen 7(1)(b) in (c) Uredbe (ES) št. 207/2009.#Zadeva T-89/15.


title: Sodba Sodišča za uslužbence (drugi senat) z dne 10. septembra 2009. # Joachim Behmer proti Evropskemu parlamentu. # Javni uslužbenci - Uradniki - Napredovanje. # Zadeva F-124/07.

text:
      SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE
      (drugi senat)
      z dne 10. septembra 2009
      Zadeva F-124/07
      Joachim Behmer
      proti
      Evropskemu parlamentu
      „Javni uslužbenci – Uradniki – Napredovanje – Napredovalno obdobje 2006 – Zakonitost navodil, ki urejajo postopek napredovanja – Posvetovanje z odborom za Kadrovske predpise – Postopek za dodelitev točk za delovno uspešnost v Parlamentu – Primerjalna ocena uspešnosti – Diskriminacija predstavnikov zaposlenih“
      Predmet:      Tožba, vložena na podlagi členov 236 ES in 152 AE, s katero J. Behmer predlaga razglasitev ničnosti odločbe Parlamenta o dodelitvi
         dveh točk za delovno uspešnost za leto 2005 in razglasitev ničnosti odločbe o njegovem nenapredovanju v naziv A 13 za napredovalno
         obdobje 2006.

      Odločitev:      Tožba se zavrne. Vsaka stranka nosi svoje stroške.

      Povzetek
      1.      Uradniki – Ocenjevanje – Ocenjevalno poročilo – Priprava – Uradniki, ki opravljajo naloge zastopanja osebja
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 43; Priloga II, člen 1, šesti odstavek)
      2.      Uradniki – Napredovanje – Odločba o dodelitvi točk za delovno uspešnost – Obveznost obrazložitve – Obseg
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 45)
      3.      Uradniki – Napredovanje – Primerjalna ocena uspešnosti – Dodelitev točk za delovno uspešnost le s strani generalnega direktorata
            zaposlitve
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 45)
      4.      Uradniki – Kadrovski predpisi – Splošne določbe za izvajanje – Obveznost sprejetja takih določb
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člena 45 in 110(1))
      5.      Ugovor nezakonitosti – Obseg – Akti, katerih nezakonitost se lahko uveljavlja – Ukrepi, ki so bili v trenutku dejanskega stanja
            razveljavljeni – Izključitev
      (člen 241 ES)
      6.      Uradniki – Napredovanje – Merila – Delovna uspešnost – Upoštevanje delovne dobe – Podrednost
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 45)
      7.      Uradniki – Napredovanje – Postopek
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 45)
      8.      Uradniki – Napredovanje – Primerjalna ocena uspešnosti – Podrobna pravila – Obveznost primerjalne ocene vseh uradnikov, ki
            lahko napredujejo – Neobstoj
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 45)
      1.      Čeprav je treba na podlagi člena 1, šesti odstavek, prvi stavek, Priloge II h Kadrovskim predpisom naloge zastopanja osebja
         upoštevati kot del običajnih delovnih dolžnosti uradnika, samo z opravljanjem navedenih dolžnosti ni mogoče upravičiti prejetja
         števila točk za delovno uspešnost, ki se jih dodeli uradniku. Poleg tega neupoštevanje nalog zastopanja osebja samo po sebi
         ne more pomeniti diskriminacije ali navajati k sklepanju na njen obstoj.

      (Glej točke 50, 51 in 165.)
      Napotitev na:
      Sodišče za uslužbence: 13. december 2007, Diomede Basili proti Komisiji, F-108/06, še neobjavljena v ZOdl. JU, točka 37.
      2.      Le če bi bile v mnenju odbora za poročila navedene posebne okoliščine, zaradi katerih bi bila veljavnost ali utemeljenost
         predlogov za dodelitev točk za delovno uspešnost dvomljiva, bi bilo treba razglasiti ničnost odločbe o dodelitvi točk za delovno
         uspešnost, ki odstopa od mnenja odbora za poročila, ne da bi bili za to navedeni razlogi.

      (Glej točko 60.)
      Napotitev na:
      Sodišče prve stopnje: 16. maj 2006, Magone proti Komisiji, T-73/05, ZOdl. JU, str. I-A-2-107 in II-A-2-485, točka 54.
      3.      Primerjalno oceno delovne uspešnosti uradnikov za dodelitev točk za delovno uspešnost v sistemu dodelitve točk za delovno
         uspešnost, ki ga je vzpostavil Evropski parlament, je mogoče izvesti le v generalnem direktoratu, v katerem je zaposlen uradnik,
         s čimer se vsak uradnik iz direktorata ali službe, ki je upravičen do napredovanja, poteguje z vsemi drugimi uradniki iz svojega
         direktorata ali svoje službe za omejeno število točk za delovno uspešnost, pri čemer so vsi nazivi in skupine skupaj v navedenem
         direktoratu ali službi.

      (Glej točko 64.)
      Napotitev na:
      Sodišče za uslužbence: 8. oktober 2008, Barbin proti Parlamentu, F-44/07, še neobjavljena v ZOdl. JU, točki 43 in 44.
      4.      Institucija Skupnosti mora sprejemati ukrepe za izvajanje, pri katerih je treba v skladu s členom 110(1) Kadrovskih predpisov
         upoštevati mnenje odbora za Kadrovske predpise in se posvetovati še z odborom uslužbencev, le pri kogentni določbi ali kadar
         določbe iz Kadrovskih predpisov niso dovolj jasne in natančne, da jih ne bi bilo mogoče uporabiti samovoljno.

      V zvezi s sprejetjem navodil, ki urejajo postopek napredovanja, je treba ugotoviti, da člen 45 Kadrovskih predpisov ne določa,
         da se sprejmejo splošne določbe za izvajanje v smislu člena 110(1) Kadrovskih predpisov, niti ni ugotovljeno, da člen 45 kot
         tak ne bi bil dovolj jasen in natančen, da bi bilo treba sprejeti splošne določbe za izvajanje, da bi se izognili njegovi
         samovoljni uporabi.

      (Glej točki 91 in 92.)
      Napotitev na:
      Sodišče: 31. marec 1965, Rauch proti Komisiji, 16/64, Recueil, str. 179 in 193; 31. marec 1965, Vandevyvere proti Parlamentu,
         23/64, Recueil, str. 205 in 215; 8. julij 1965, Prakash proti Komisiji, 19/63 in 65/63, Recueil, str. 677 in 695;

      Sodišče prve stopnje: 9. julij 1997, Echauz Brigaldi in drugi proti Komisiji, T156/95, RecFP, str. I-A-171 in II-509, točka 53.
      5.      Obseg ugovora nezakonitosti je treba omejiti na to, kar je nujno za razrešitev spora, ker se mora splošni akt, katerega nezakonitost
         se uveljavlja, neposredno ali posredno uporabljati za zadevo, ki je predmet tožbe, in ker mora obstajati neposredna pravna
         povezava med izpodbijano individualno odločbo in zadevnim splošnim aktom.

      Vendar tožeča stranka ne more imeti koristi od razveljavitve ukrepov, ki se v trenutku dejanskega stanja ne uporabljajo več.
         Zato je treba ugovor nezakonitosti zoper ukrepe za izvajanje, ki so bili razveljavljeni pred vložitvijo tožbe, zavreči kot
         nedopusten.

      (Glej točki 95 in 96.)
      Napotitev na:
      Sodišče prve stopnje: 26. oktober 1993, Reinarz proti Komisiji, T-6/92 in T-52/92, Recueil, str. II-1047, točka 57; 15. september 1998,
         De Persio proti Komisiji, T-23/96, RecFP, str. I-A-483 in II-1413, točka 54.

      6.      Člen 45 Kadrovskih predpisov med merili, navedenimi kot odločilnimi za napredovanje, ne določa merila delovne dobe, ker je
         bilo tako merilo sprejeto le podredno. Zato je treba notranja pravila Evropskega parlamenta, v skladu s katerimi primerjalna
         ocena delovne uspešnosti zajema analizo stalnosti delovne uspešnosti uradnikov od njihovega zadnjega napredovanja, razlagati
         v mejah iz člena 45 Kadrovskih predpisov in drugih veljavnih notranjih predpisov v Parlamentu. Zato delovna doba ni glavno
         merilo za napredovanje in uprava se lahko le podredno odloči, da ga bo upoštevala pri izbiri med kandidati. Vendar se upošteva
         prek drugih elementov iz ukrepov za izvajanje, ki uprave ne zavezujejo k upoštevanju celotne poklicne poti uradnika.

      (Glej točke 106, 110, 141 in 142.)
      Napotitev na:
      Sodišče prve stopnje: 9. april 2003, Tejada Fernández proti Komisiji, T-134/02, RecFP, str. I-A-125 in II-609, točka 42 in
         navedena sodna praksa.

      7.      Priporočila posvetovalnega odbora za napredovanje v sistemu napredovanja, ki ga je sprejel organ, pristojen za imenovanja,
         so le ena etapa v napredovalnem obdobju in uprave ne zavezujejo. Zato to, da navedeni odbor v zvezi z obdobjem, ki se konča
         z odločbo o nenapredovanju uradnika, ob pripravi priporočil nima na voljo dokončne odločbe o dodelitvi točk za delovno uspešnost
         navedenega uradnika, ni upoštevno, če je navedeni organ ob sprejetju svojih odločb o napredovanju seznanjen z navedeno dokončno
         odločbo.

      (Glej točki 132 in 133.)
      8.      Niti določbe iz člena 45 Kadrovskih predpisov niti notranji ukrepi Evropskega parlamenta ne določajo, da mora posvetovalni
         odbor za napredovanje primerjalno oceniti uspešnost vseh uradnikov, ki lahko napredujejo. Zato navedenemu odboru ni treba
         preučiti ocenjevalnih poročil in povzetkov podatkov vseh uradnikov, temveč mora imeti na voljo navedene dokumente le, če oceni,
         da je sklicevanje nanje koristno.

      Ker poleg tega ni obveznosti, ki bi odboru za napredovanje nalagala primerjalno oceno vseh uradnikov, lahko ta svoje delo
         opre samo na priporočilne sezname uradnikov, ki so jih pripravili generalni direktorati. To velja toliko bolj, ker se lahko
         navedeni odbor sklicuje na priporočila – saj so jih pripravili generalni direktorati na podlagi primerjalne preučitve delovne
         uspešnosti – in tako dobi primerjalni vpogled v delovno uspešnost uradnikov.

      (Glej točki 140 in 146.)