title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 25. julija 2008.#Blaise Baheten Metock in drugi proti Minister for Justice, Equality and Law Reform.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: High Court - Irska.#DDirektiva 2004/38/ES - Pravica državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic - Družinski člani, ki so državljani tretjih držav - Državljani tretjih držav, ki so vstopili v državo članico gostiteljico, preden so postali zakonci državljana Unije.#Zadeva C-127/08.

text:
      Zadeva C-127/08
      Blaise Baheten Metock in drugi
      proti
      Minister for Justice, Equality and Law Reform
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo High Court (Irska))
      „Direktiva 2004/38/ES – Pravica državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic – Družinski člani, ki so državljani tretjih držav – Državljani tretjih držav, ki so vstopili v državo članico gostiteljico, preden so postali zakonci državljana Unije“
      Povzetek sodbe
      1.        Državljanstvo Evropske unije – Pravica do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic – Direktiva 2004/38 – Pravica
            državljanov tretjih držav, družinskih članov državljanov Skupnosti, do vstopa in prebivanja
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2004/38)
      2.        Prosto gibanje oseb – Delavci – Pravica družinskih članov do prebivanja – Pravica zakonca, ki je državljan tretje države,
            do prebivanja
      (Uredba Sveta št. 1612/68, člen 10)
      3.        Državljanstvo Evropske unije – Prosto gibanje oseb – Delavci – Svoboda ustanavljanja – Svoboda opravljanja storitev – Pristojnost
            Skupnosti za sprejetje ukrepov, potrebnih za zagotavljanje prostega gibanja državljanov Unije
      (členi 3(1)(c) ES, 18(2) ES, 40 ES, 44 ES in 52 ES; Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2004/38)
      4.        Državljanstvo Evropske unije – Pravica do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic – Direktiva 2004/38 – Upravičenci
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2004/38, člen 3(1))
      1.        Direktiva 2004/38 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav
         članic, ki spreminja Uredbo št. 1612/68 in razveljavlja direktive 64/221, 68/360, 72/194, 73/148, 75/34, 75/35, 90/364, 90/365
         in 93/96, nasprotuje ureditvi države članice, ki od državljana tretje države, zakonca državljana Unije, ki prebiva v tej državi
         članici in ni njen državljan, zahteva, da je moral, preden se je preselil v državo gostiteljico, zakonito prebivati v drugi
         državi članici, zato da bi bil upravičen do ugodnosti, ki izhajajo iz določb te direktive.

      Glede družinskih članov državljana Unije v nobeni določbi Direktive 2004/38 za njeno uporabo ni določen pogoj predhodnega
         prebivanja v državi članici. V skladu s členom 3(1) Direktive 2004/38 se namreč ta uporablja za vse državljane Unije, ki se
         preselijo ali prebivajo v državi članici, razen v tisti državi, katere državljani so, in za njihove družinske člane, kot so
         opredeljeni v členu 2(2) te direktive, ki jih spremljajo ali se jim pridružijo v tej državi članici. V opredelitvi družinskih
         članov iz člena 2(2) Direktive 2004/38 pa ni razlikovanja glede na to, ali so že zakonito prebivali v drugi državi članici
         ali ne.

      Poleg tega je s členi 5, 6(2) in 7(2) iste direktive državljanom tretjih držav, ki so družinski člani državljana Unije, ki
         ga spremljajo ali se mu pridružijo v tej državi članici, priznana pravica do vstopa, prebivanja do treh mesecev ter prebivanja,
         ki je daljše od treh mesecev v državi članici gostiteljici, brez navedbe kraja ali pogojev glede njihovega prebivališča pred
         prihodom v navedeno državo članico.

      Člen 5(2), prvi pododstavek, Direktive 2004/38 določa, da morajo imeti državljani tretjih držav, družinski člani državljana
         Unije, vstopni vizum, razen če imajo veljavno dovoljenje za prebivanje, navedeno v členu 10 te direktive. Ker je, kot izhaja
         iz členov 9(1) in 10(1) Direktive 2004/38, dovoljenje za prebivanje dokument, ki dokazuje pravico družinskih članov državljana
         Unije, ki niso državljani države članice, do prebivanja v državi članici, ki je daljše od treh mesecev, okoliščina, da navedeni
         člen 5(2) določa pogoje za vstop družinskih članov državljana Unije, ki nimajo dovoljenja za prebivanje, v državo članico
         gostiteljico, pokaže, da se Direktiva 2004/38 lahko uporablja tudi za družinske člane, ki še niso zakonito prebivali v drugi
         državi članici.

      V členu 10(2) Direktive 2004/38 – v katerem so taksativno naštete listine, ki so jih državljani tretjih držav, družinski člani
         državljana Unije, lahko dolžni predložiti državi članici gostiteljici za pridobitev dovoljenja za prebivanje – prav tako ni
         določena možnost za državo članico gostiteljico, da zahteva dokaze morebitnega predhodnega zakonitega prebivanja v drugi državi
         članici.

      (Glej točke od 49 do 53, 70 in 80 ter točko 1 izreka.)
      2.        V nasprotju s tem, kar je Sodišče odločilo v sodbi z dne 23. septembra 2003 v zadevi Akrich (C-109/01, Recueil, str. I-9607),
         za pridobitev pravic iz člena 10 Uredbe št. 1612/68 o prostem gibanju delavcev v Skupnosti ni dopustno zahtevati, da mora
         državljan tretje države, zakonec državljana Unije, ko se seli v državo članico, v katero se seli ali se je preselil državljan
         Unije, zakonito prebivati v drugi državi članici.

      Pridobitev teh pravic namreč ne more biti odvisna od predhodnega zakonitega prebivanja tega zakonca v drugi državi članici.
      (Glej točke 53, 54 in 58 ter točko 1 izreka.)
      3.        Zakonodajalec Skupnosti je pristojen za urejanje – kot je to storil z Direktivo 2004/38 o pravici državljanov Unije in njihovih
         družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, ki spreminja Uredbo št. 1612/68 in razveljavlja
         direktive 64/221, 68/360, 72/194, 73/148, 75/34, 75/35, 90/364, 90/365 in 93/96 – vstopa in prebivanja državljanov tretjih
         držav, ki so družinski člani državljana Unije, v državo članico, v kateri je slednji izvrševal pravico do prostega gibanja,
         tudi v primeru, ko družinski člani še niso zakonito prebivali v drugi državi članici.

      V okviru pristojnosti, ki mu je priznana s členi 18(2) ES, 40 ES, 44 ES in 52 ES, na temelju katerih je bila med drugim sprejeta
         Direktiva 2004/38, lahko namreč zakonodajalec Skupnosti ureja pogoje za vstop in za prebivanje družinskih članov državljana
         Unije na ozemlju držav članic, kadar bi dejstvo, da državljana Unije njegova družina ne more spremljati ali se mu pridružiti
         v državi članici gostiteljici, škodovalo njegovi svobodi gibanja, s tem da bi ga odvračalo od izvrševanja njegovih pravic
         do vstopa in prebivanja v tej državi članici.

      Odločitev države članice gostiteljice, da družinskim članom državljana Unije ne prizna pravic do vstopa in prebivanja, pa
         lahko tega odvrača od selitve in prebivanja v tej državi članici, čeprav njegovi družinski člani še niso zakonito prebivali
         na ozemlju druge države članice.

      Zato je treba zavrniti razlago, da so države članice, z izjemo naslova IV tretjega dela Pogodbe, ostale izključno pristojne
         za urejanje prvega dostopa družinskih članov državljana Unije, ki so državljani tretjih držav, na ozemlje Skupnosti.

      Poleg tega bi priznanje izključne pristojnosti državam članicam, da odobrijo ali zavrnejo vstop ter prebivanje na svojem ozemlju
         državljanom tretjih držav, družinskim članom državljana Unije, ki še niso zakonito prebivali v drugi državi članici, pomenilo,
         da bi se svoboda gibanja državljanov Unije v državi članici, katere državljani niso, med državami članicami razlikovala glede
         na določbe nacionalnega prava glede priseljevanja, ker nekatere države članice dovoljujejo vstop in prebivanje družinskih
         članov državljana Unije, druge pa to zavračajo.

      To ne bi bilo združljivo s ciljem, določenim v členu 3(1)(c) ES, in sicer z notranjim trgom, za katerega je značilna odprava
         ovir pri prostem gibanju oseb med državami članicami. Vzpostavitev notranjega trga zahteva, da so pogoji za vstop in prebivanje
         državljana Unije v državi članici, katere državljan ni, enaki v vseh državah članicah. Zato je treba svobodo gibanja državljanov
         Unije razlagati kot pravico zapustiti katerokoli državo članico, in zlasti državo članico, katere državljan je državljan Unije,
         zaradi prebivanja, pod istimi pogoji, v katerikoli drugi državi članici, razen v tisti državi članici, katere državljanstvo
         ima državljan Unije.

      (Glej točke od 63 do 68.)
      4.        Člen 3(1) Direktive 2004/38 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na
         ozemlju držav članic, ki spreminja Uredbo št. 1612/68 in razveljavlja direktive 64/221, 68/360, 72/194, 73/148, 75/34, 75/35,
         90/364, 90/365 in 93/96 ter določa, da se ta direktiva uporablja za vse državljane Unije, ki se preselijo ali prebivajo v
         državi članici, razen v tisti državi, katere državljani so, in za njihove družinske člane, kot so opredeljeni v členu 2(2)
         te direktive, ki jih spremljajo ali se jim pridružijo, je treba razlagati tako, da za državljana tretje države, zakonca državljana
         Unije, ki prebiva v državi članici, katere državljan ni, ki tega državljana Unije spremlja ali se mu pridruži, veljajo določbe
         navedene direktive ne glede na kraj in datum sklenitve zakonske zveze in ne glede na način, kako je ta državljan vstopil v
         državo članico gostiteljico.

      Prvič, z nobeno od določb Direktive 2004/38 namreč ni zahtevano, da bi moral državljan Unije pred selitvijo v državo članico
         gostiteljico že ustvariti družino, zato da bi lahko njegovi družinski člani, državljani tretjih držav, pridobili pravice,
         ki so zagotovljene z navedeno direktivo. Nasprotno, zakonodajalec Skupnosti je, s tem ko je določil, da se lahko družinski
         člani državljana Unije temu pridružijo v državi članici gostiteljici, dopustil možnost, da lahko državljan Unije ustvari družino
         šele po izvršitvi svoje pravice do prostega gibanja. Taka razlaga je v skladu s cilji Direktive 2004/38, katere namen je olajšanje
         uresničevanja temeljne pravice do prebivanja državljanov Unije na ozemlju države članice, ki ni država članica, katere državljani
         so.

      Drugič je treba glede na zahtevo, da se določbe Direktive 2004/38 ne razlagajo restriktivno in da se jim ne odvzame njihovega
         učinka, izraz „družinske člane [državljana Unije], ki [tega] spremljajo“ iz člena 3(1) navedene direktive razlagati tako,
         da hkrati zajema družinske člane državljana Unije, ki so z njim vstopili v državo članico gostiteljico, in družinske člane,
         ki z njim prebivajo v tej državi članici, ne da bi bilo treba v drugem primeru razlikovati med tem, ali so državljani tretjih
         držav vstopili v navedeno državo članico pred državljanom Unije ali za njim oziroma preden so postali njegovi družinski člani
         ali pozneje.

      Tretjič, niti člen 3(1) niti nobena druga določba Direktive 2004/38 ne vsebuje zahteve v zvezi s krajem sklenitve zakonske
         zveze med državljanom Unije in državljanom tretje države.

      (Glej točke od 87 do 90, 93, 98 in 99 ter točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 25. julija 2008(*)

      „Direktiva 2004/38/ES – Pravica državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic – Družinski člani, ki so državljani tretjih držav – Državljani tretjih držav, ki so vstopili v državo članico gostiteljico, preden so postali zakonci državljana Unije“
      V zadevi C‑127/08,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo High Court (Irska) z odločbo
         z dne 14. marca 2008, ki je prispela na Sodišče 25. marca 2008, v postopku

      Blaise Baheten Metock,

      Hanette Eugenie Ngo Ikeng,

      Christian Joel Baheten,

      Samuel Zion Ikeng Baheten,

      Hencheal Ikogho,

      Donna Ikogho,

      Roland Chinedu,

      Marlene Babucke Chinedu,

      Henry Igboanusi,

      Roksana Batkowska
      proti
      Minister for Justice, Equality and Law Reform,

      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas in K. Lenaerts, predsedniki senatov, A. Tizzano,
         U. Lõhmus, J. N. Cunha Rodrigues, M. Ilešič (poročevalec), J. Malenovský, J. Klučka, sodniki, C. Toader, sodnica, in J.-J.
         Kasel, sodnik,

      generalni pravobranilec: M. Poiares Maduro,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi odločitve predsednika Sodišča z dne 17. aprila 2008, da se zadeva obravnava po hitrem postopku v skladu s členoma
         23a Statuta Sodišča in 104a, prvi odstavek, Poslovnika Sodišča,

      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 3. junija 2008,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za B. Bahetena Metocka H. E. Ngo Ikeng, C. J. Baheten in S. Z. Ikeng Baheten M. de Blacam, SC, in J. Stanley, BL, po pooblastilu
         V. Crowleyja, S. Burke in D. Langana, solicitors,

      –        za H. Ikoghoja in D. Ikogho R. Boyle, SC, G. O’Halloran, BL, in A. Lowry, BL, po pooblastilu S. Mulvihilla, solicitor,
      –        za R. Chineduja in M. Babucke Chinedu A. Collins, SC, M. Lynn, BL, in P. O’Shea, BL, po pooblastilu B. Burnsa, solicitor,
      –        za H. Igboanusija in R. Batkowsko M. Forde, SC, in O. Ladenegan, BL, po pooblastilu K. Tunneya in W. Mudaha, solicitors,
      –        za Minister for Justice, Equality and Law Reform D. O’Hagan, zastopnik, skupaj z B. O’Moorom, SC, S. Moorhead, SC, in D. Conlanom
         Smythom, BL,

      –        za češko vlado M. Smolek, zastopnik,
      –        za dansko vlado J. Bering Liisberg in B. Weis Fogh, zastopnika,
      –        za nemško vlado M. Lumma in J. Möller, zastopnika,
      –        za grško vlado T. Papadopoulou in M. Michelogiannaki, zastopnici,
      –        za ciprsko vlado D. Lisandrou, zastopnik,
      –        za malteško vlado S. Camilleri, zastopnik,
      –        za nizozemsko vlado C. Wissels in C. ten Dam, zastopnici,
      –        za avstrijsko vlado E. Riedl in T. Fülöp, zastopnika,
      –        za finsko vlado A. Guimaraes-Purokoski, zastopnica,
      –        za vlado Združenega kraljestva I. Rao, zastopnica, skupaj s T. Wardom, barrister,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti D. Maidani in M. Wilderspin, zastopnika,
      po opredelitvi generalnega pravobranilca
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2004/38/ES z dne 29. aprila 2004
         o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, ki spreminja
         Uredbo (EGS) št. 1612/68 in razveljavlja [d]irektive 64/221/EGS, 68/360/EGS, 72/194/EGS, 73/148/EGS, 75/34/EGS, 75/35/EGS, 90/364/EGS, 90/365/EGS in 93/96/EGS (UL L 158, str. 77, in – popravki
         – UL 2004, L 229, str. 35; UL 2005, L 197, str. 34 in UL 2007, L 204, str. 28).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru štirih postopkov sodnega nadzora uvedenih pri High Court, v katerih se je zlasti predlagala
         odprava odločb, s katerimi Minister for Justice, Equality and Law Reform (minister za pravosodje, enakost in reformo zakonodaje,
         v nadaljevanju: Minister for Justice) ni izdal dovoljenja za prebivanje državljanu tretje države, ki je poročen z državljanom
         Unije, ki prebiva na Irskem.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        Direktiva 2004/38 je bila sprejeta na podlagi členov 12 ES, 18 ES, 40 ES, 44 ES in 52 ES.

      4        V uvodnih izjavah od prve do pete ter v enajsti, štirinajsti in enaintrideseti uvodni izjavi te direktive je določeno:

      „(1)      Državljanstvo Unije podeljuje vsakemu državljanu Unije temeljno in individualno pravico do prostega gibanja in prebivanja
         na ozemlju držav članic ob upoštevanju omejitev in pogojev, določenih v Pogodbi, in ukrepov, sprejetih za njeno izvajanje.

      (2)      Prosti pretok oseb predstavlja eno od temeljnih svoboščin notranjega trga, ki zajema področje brez notranjih meja, na katerem
         je zagotovljena svoboda v skladu z določbami Pogodbe.

      (3)      Državljanstvo Unije bi moralo predstavljati temeljni status državljanov držav članic, ko uresničujejo svojo pravico do prostega
         gibanja in prebivanja. Zato je treba kodificirati in pregledati obstoječe instrumente Skupnosti, ki ločeno obravnavajo delavce,
         samozaposlene osebe kot tudi študente in druge nezaposlene osebe z namenom poenostavitve in krepitve pravice do prostega gibanja
         in prebivanja vseh državljanov Unije.

      (4)      Da bi presegli takšen sektorski in posamični pristop k pravici do prostega gibanja in prebivanja ter olajšali uresničevanje
         te pravice, je potreben enotni pravni akt […].

      (5)       Pravica vseh državljanov Unije do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic bi morala biti zagotovljena tudi
         njihovim družinskim članom, ne glede na državljanstvo, če naj bi se uresničevala v objektivnih pogojih svobode in dostojanstva.
         […]

      […]
      (11)      Temeljna in osebna pravica do prebivanja v drugi državi članici je dodeljena državljanom Unije neposredno s Pogodbo in ni
         odvisna od upoštevanja upravnih postopkov.

      […]
      (14)      Da bi se preprečilo, da različne upravne prakse ali razlage predstavljajo nepotrebno oviro pri uresničevanju pravice do prebivanja
         državljanov Unije in njihovih družinskih članov, bi moralo biti točno in izčrpno določeno, kateri so zahtevani dokumenti,
         na podlagi katerih lahko pristojni organi izdajo potrdilo o prijavi ali dovoljenje za prebivanje.

      […]
      (31)      Ta direktiva spoštuje temeljne pravice in svoboščine ter upošteva načela, ki jih priznava zlasti Listina Evropske unije o
         temeljnih človekovih pravicah. V skladu s prepovedjo diskriminacije, ki jo vsebuje ta listina, bi države članice morale izvajati
         to direktivo brez diskriminacije med upravičenci te direktive na podlagi spola, rase, barve, etničnega ali socialnega porekla,
         genetskih lastnosti, jezika, vere ali prepričanja, političnega ali drugega mnenja, pripadnosti etnični manjšini, premoženja,
         rojstva, invalidnosti, starosti ali spolne usmerjenosti“.

      5        V skladu s členom 1(a) Direktiva 2004/38 med drugim določa „pogoje, ki urejajo uresničevanje pravice državljanov Unije in
         njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic“.

      6        V skladu s členom 2(2)(a) Direktive 2004/38 se za namene te direktive za „družinskega člana“ med drugim šteje zakonca.

      7        Člen 3(1) Direktive 2004/38, naslovljen „Upravičenci“, določa:

      „Ta direktiva se uporablja za vse državljane Unije, ki se preselijo ali prebivajo v državi članici razen v tisti državi, katere
         državljani so, in za njihove družinske člane, kot [so] opredeljen[i] v [členu 2(2)], ki jih spremljajo ali se jim pridružijo.“

      8        Člen 5 Direktive 2004/38, naslovljen „Pravica do vstopa“, določa:

      „1.      Brez vpliva na določbe o potnih listinah, ki se uporabljajo pri nadzorih državne meje, države članice dovolijo državljanom
         Unije vstop na njihovo ozemlje z veljavno osebno izkaznico ali potnim listom ter dovolijo družinskim članom, ki niso državljani
         države članice, vstop na njihovo ozemlje z veljavnim potnim listom.“

      […]
      2.      Družinski člani, ki niso državljani države članice, morajo imeti samo vstopni vizum v skladu z Uredbo (ES) št. 539/2001 ali,
         če ustreza, z nacionalno zakonodajo. Za namene te direktive so družinski člani, ki imajo veljavn[o] dovoljenj[e] za prebivanje,
         navedeno v členu 10, izvzeti iz zahteve po vizumu.

      […]
      5.      Država članica lahko zahteva od zadevne osebe, da javi svojo prisotnost na njenem ozemlju v razumnem in nediskriminatornem
         časovnem obdobju. Neizpolnitev te zahteve se lahko kaznuje s sorazmernimi in nediskriminatornimi sankcijami.“

      9        Člen 7 Direktive 2004/38, naslovljen „Pravica do prebivanja za več kot tri mesece“, določa:

      „1.      Vsi državljani Unije imajo pravico prebivati na ozemlju druge države članice v obdobju, daljšem od treh mesecev, če:
      (a)      so delavci ali samozaposlene osebe v državi članici gostiteljici ali
      (b)      imajo dovolj sredstev zase in za svoje družinske člane, da med njihovim prebivanjem ne bodo postali breme sistema socialne
         pomoči v državi članici gostiteljici in če imajo celovito zavarovalno kritje za primer bolezni v državi članici gostiteljici
         ali

      (c)      –       so vpisani v zasebno ali javno ustanovo, ki jo država članica gostiteljica pooblasti ali financira na osnovi svoje zakonodaje
         ali upravne prakse, prvenstveno z namenom, da študirajo, kar vključuje poklicno usposabljanje, in

               –       imajo celovito zavarovalno kritje za primer bolezni v državi članici gostiteljici in zagotovijo ustreznemu nacionalnemu organu,
         z izjavo ali na kakšen drug enakovreden način, ki ga lahko izberejo, da imajo dovolj sredstev zase in za svoje družinske člane,
         da med njihovim prebivanjem ne bodo postali breme sistema socialne pomoči v državi članici gostiteljici; [...]

      […]
      2.      Pravica do prebivanja, predvidena v odstavku 1, se razširi na družinske člane, ki niso državljani države članice in ki spremljajo
         ali so se pridružili državljanu Unije v državi članici gostiteljici, pod pogojem da takšen državljan Unije izpolnjuje pogoje,
         navedene v odstavku 1(a), (b) ali (c).

      […]“
      10      Člen 9 Direktive 2004/38, naslovljen „Upravne formalnosti za družinske člane, ki niso državljani države članice“, določa:

      „1.      Države članice izdajo dovoljenje za prebivanje družinskim članom državljana Unije, ki niso državljani države članice, kadar
         je predvideno obdobje prebivanja daljše od treh mesecev.

      2.      Rok oddaje vloge za izdajo dovoljenja za prebivanje ne sme biti krajši od treh mesecev od datuma prihoda.
      3.      Neizpolnitev zahteve glede predložitve vloge za dovoljenje za prebivanje se lahko kaznuje s sorazmernimi in nediskriminatornimi
         sankcijami.“

      11      Člen 10 Direktive 2004/38, naslovljen „Izdajanje dovoljenj[a] za prebivanje“, določa:

      „1.      Pravica do prebivanja družinskih članov državljana Unije, ki niso državljani države članice, se dokaže z izdajo listine, imenovane
         ‚dovoljenje za prebivanje družinskega člana državljana Unije‘ in sicer najpozneje v šestih mesecih od datuma vloge. Potrdilo
         o predložitvi vloge za dovoljenje za prebivanje se izda takoj.

      2.      Države članice zahtevajo, da se za izdajo dovoljenja za prebivanje predložijo naslednje listine:
      (a)      veljavni potni list;
      (b)      listino, ki potrjuje obstoj družinskega razmerja ali registriranega partnerstva;
      (c)      potrdilo o prijavi ali, če sistem prijavljanja ne obstaja, katero koli drugo dokazilo o prebivanju v državi članici gostiteljici
         za državljana Unije, ki ga spremljajo ali so se mu pridružili;

      (d)      v primerih, navedenih v točkah (c) in (d) člena 2(2), dokazilo o izpolnjevanju pogojev, ki so v njih določeni;
      […]“
      12      Člen 27 Direktive 2004/38, ki je naveden v njenem poglavju VI z naslovom „Omejitve pravice do vstopa in pravice do prebivanja
         zaradi javnega reda, javne varnosti ali javnega zdravja“, v odstavkih 1 in 2 določa:

      „1.      Ob upoštevanju določb tega poglavja lahko države članice omejijo svobodo gibanja in prebivanja državljanov Unije in njihovih
         družinskih članov ne glede na državljanstvo, in sicer zaradi javnega reda, javne varnosti ali javnega zdravja. Na te razloge
         se ne da sklicevati iz ekonomskih ciljev.

      2.      Ukrepi, sprejeti zaradi javnega reda ali javne varnosti, so v skladu z načelom sorazmernosti in temeljijo izključno na osebnem
         obnašanju zadevnega posameznika. Predhodne kazenske obsodbe same po sebi še ne predstavljajo razlogov za sprejetje takšnih
         ukrepov.

      Osebno [vedenje] zadevnega posameznika mora predstavljati resnično, sedanjo in dovolj resno grožnjo, ki prizadene osnovne
         interese družbe. Utemeljitve, ki niso neposredno povezane s podrobnostmi posameznega primera ali ki se nanašajo na splošno
         preventivo, niso dovoljene.“

      13      Člen 35 Direktive 2004/38, naslovljen „Zloraba pravic“, določa:

      „Države članice lahko sprejmejo potrebne ukrepe za zavrnitev, prenehanje ali preklic katere koli pravice, dodeljene s to direktivo,
         v primeru zlorabe pravic ali prevare, kot so navidezne sklenitve zakonske zveze. Vsak takšen ukrep je sorazmeren in zavezan
         postopkovnim jamstvom, predvidenim v členih 30 in 31.“

      14      V skladu s členom 38 sta bila z Direktivo 2004/38 med drugim razveljavljena člena 10 in 11 Uredbe Sveta št. 1612/68 (EGS)
         z dne 15. oktobra 1968 o prostem gibanju delavcev v Skupnosti (UL L 257, str. 2), kot je bila spremenjena z Uredbo Sveta (EGS)
         št. 2434/92 z dne 27. julija 1992 (UL L 245, str. 1, v nadaljevanju: Uredba št. 1612/68).

       Nacionalna ureditev
      15      V času nastanka dejstev postopka v glavni stvari je bil prenos Direktive 2004/38 v irsko pravo zagotovljen s predpisi iz leta
         2006 o prostem gibanju oseb v Evropskih Skupnostih [European Communities (Free Movement of Persons) (št. 2) Regulations 2006],
         sprejetimi 18. decembra 2006 in ki so začeli veljati 1. januarja 2007 (v nadaljevanju: predpisi iz leta 2006).

      16      Člen 3(1) in (2) predpisov iz leta 2006 določa:

      „1.      Ti predpisi se uporabljajo za
      (a)      državljane Unije,
      (b)      upravičene družinske člane državljanov Unije, ki sami niso državljani Unije, brez poseganja v odstavek 2, in
      (c)      dopuščene družinske člane državljanov Unije, brez poseganja v odstavek 2.
      2.      Ti predpisi se ne uporabljajo za družinskega člana, razen če ta zakonito prebiva v drugi državi članici in
      (a)      si prizadeva vstopiti v državo skupaj z državljanom Unije, čigar družinski član je, ali
      (b)      si prizadeva pridružiti državljanu Unije, čigar družinski član je in zakonito prebiva v državi.“
      17      „Upravičeni družinski člani državljanov Unije“ v smislu člena 3 predpisov iz leta 2006 zajemajo zakonce državljanov Unije.

       Spor o glavni stvari
       Zadeva Metock
      18      B. B. Metock, kamerunski državljan, je na Irsko prišel 23. junija 2006 in zaprosil za politični azil. Ta prošnja je bila dokončno
         zavrnjena 28. februarja 2007.

      19      H. E. Ngo Ikeng, rojena v Kamerunu, je pridobila britansko državljanstvo. Na Irskem je prebivala in delala od konca leta 2006.

      20      B. B. Metock in H. E. Ngo Ikeng sta se leta 1994 srečala v Kamerunu in sta od takrat v razmerju. Imata dva otroka, rojena
         leta 1998 in 2006. Na Irskem sta 12. oktobra 2006 sklenila zakonsko zvezo.

      21      B. B. Metock je 6. novembra 2006 vložil prošnjo za izdajo dovoljenja za prebivanje kot zakonec državljana Unije, ki dela in
         prebiva na Irskem. Ta prošnja je bila zavrnjena z odločbo Minister for Justice z dne 28. junija 2007, zato ker B. B. Metock
         ni izpolnil pogoja v zvezi s predhodnim zakonitim prebivanjem v drugi državi članici, kot to zahteva člen 3(2) predpisov iz
         leta 2006.

      22      B. B. Metock, H. E. Ngo Ikeng in njuna otroka so zoper to odločbo vložili tožbo.

       Zadeva Ikogho
      23      H. Ikogho, državljan tretje države, je na Irsko prišel novembra 2004 in zaprosil za politični azil. Njegova prošnja je bila
         dokončno zavrnjena in Minister for Justice je zoper njega 15. septembra 2005 sprejel sklep o izgonu. Tožba vložena zoper ta
         sklep je bila zavrnjena s sklepom High Court z dne 19. junija 2007.

      24      D. Ikogho, ki je državljanka Združenega kraljestva in državljanka Unije, na Irskem prebiva in dela od leta 1996.

      25      H. Ikogho in D. Ikogho sta se na Irskem srečala decembra 2004 in 7. junija 2006 tam sklenila zakonsko zvezo.

      26      H. Ikogho je 6. julija 2006 vložil prošnjo za izdajo dovoljenja za prebivanje kot zakonec državljana Unije, ki prebiva in
         dela na Irskem. Ta prošnja je bila zavrnjena z odločbo Minister for Justice z dne 12. januarja 2007, ker je, ob upoštevanju
         sklepa o izgonu z dne 15. septembra 2005, H. Ikogho v času sklenitve zakonske zveze nezakonito prebival na Irskem.

      27      H. Ikogho in D. Ikogho sta zoper to odločbo vložila tožbo.

       Zadeva Chinedu
      28      R. Chinedu, nigerijski državljan, je na Irsko prišel decembra 2005 in zaprosil za politični azil. Ta prošnja je bila dokončno
         zavrnjena 8. avgusta 2006. M. Babucke je nemška državljanka, ki prebiva na Irskem.

      29      R. Chinedu in M. Babucke sta 3. julija 2006 na Irskem sklenila zakonsko zvezo.

      30      R. Chinedu je s prošnjo, ki jo je Minister for Justice prejel 1. avgusta 2006, zaprosil za izdajo dovoljenja za prebivanje
         kot zakonec državljana Unije. Ta prošnja je bila zavrnjena z odločbo Minister for Justice z dne 17. aprila 2007, zato ker
         R. Chinedu ni izpolnil pogoja v zvezi s predhodnim zakonitim prebivanjem v drugi državi članici, kot to zahteva člen 3(2)
         predpisov iz leta 2006.

      31      R. Chinedu in M. Babucke sta zoper to odločbo vložila tožbo.

       Zadeva Igboanusi
      32      H. Igboanusi, nigerijski državljan, je prišel na Irsko 2. aprila 2004 in zaprosil za politični azil. Njegova prošnja je bila
         zavrnjena 31. maja 2005 in Minister for Justice je zoper njega 15. septembra 2005 sprejel sklep o izgonu.

      33      R. Batkowska, poljska državljanka, od aprila 2006 prebiva in dela na Irskem.

      34      H. Igboanusi in R. Batkowska sta se srečala na Irskem in 24. novembra 2006 tam sklenila zakonsko zvezo.

      35      H. Igboanusi je 27. februarja 2007 vložil prošnjo za izdajo dovoljenja za prebivanje kot zakonec državljana Unije. Ta prošnja
         je bila zavrnjena z odločbo Minister for Justice z dne 27. avgusta 2007, zato ker H. Igboanusi ni izpolnil pogoja v zvezi
         s predhodnim zakonitim prebivanjem v drugi državi članici, kot je to zahteva člen 3(2) predpisov iz leta 2006.

      36      H. Igboanusi in R. Batkowska sta zoper to odločbo vložila tožbo.

      37      H. Igboanusi je bil 16. novembra 2007 prijet in zaradi izvršitve sklepa o izgonu, ki je bil sprejet zoper njega, nameščen
         v center za tujce. Decembra 2007 je bil izgnan v Nigerijo.

       Postopek v glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      38      Navedene štiri zadeve so bile v postopku v glavni stvari združene.

      39      Vse tožeče stranke v postopku v glavni stvari so v bistvu trdile, da člen 3(2) predpisov iz leta 2006 ni v skladu z Direktivo
         2004/38.

      40      Trdile so, da imajo državljani tretjih držav, zakonci državljanov Unije, pravico, ki izhaja in je odvisna od pravice državljana
         Unije, do gibanja in prebivanja v državi članici, ki ni država članica, katere državljan je, in da ta izhaja zgolj iz sorodstvene
         vezi.

      41      Direktiva 2004/38 naj bi izčrpno urejala pogoje vstopa in prebivanja v državi članici za državljana Unije, ki je državljan
         druge države članice, in njegove družinske člane, tako da naj državam članicam ne bi bilo dovoljeno določiti dodatnih pogojev.
         Ker ta direktiva nikakor ne določa pogoja predhodnega zakonitega prebivanja v drugi državi članici, kot je določen v irski
         ureditvi, naj ta ureditev ne bi bila v skladu s pravom Skupnosti.

      42      Tožeče stranke v postopku v glavni stvari so prav tako trdile, da državljan tretje države, ki postane družinski član državljana
         Unije, medtem ko ta prebiva v državi članici, razen v tisti državi, katere državljan je, spremlja tega državljana v skladu
         s členom 3(1) in 7(2) Direktive 2004/38.

      43      Minister for Justice je v bistvu odgovoril, da Direktiva 2004/38 ne nasprotuje pogoju predhodnega zakonitega prebivanja v
         drugi državi članici, ki je določen v členu 3(2) predpisov iz leta 2006.

      44      Obstajala naj bi razdelitev pristojnosti med državami članicami in Skupnostjo, v skladu s katero so države članice pristojne
         za področje vstopa državljanov tretjih držav, ki prihajajo iz držav zunaj ozemlja Skupnosti, v državo članico, medtem ko je
         Skupnost pristojna za urejanje gibanja državljanov Unije in njihovih družinskih članov znotraj Unije.

      45      Direktiva 2004/38 naj bi torej državam članicam dajala diskrecijsko pravico, da za državljane tretjih držav, zakonce državljanov
         Unije, določijo pogoj predhodnega zakonitega prebivanja v drugi državi članici. Poleg tega naj bi združljivost takega pogoja
         s pravom Skupnosti izhajala iz sodb z dne 23. septembra 2003 v zadevi Akrich (C‑109/01, Recueil, str. I‑9607) in z dne 9.
         januarja 2007 v zadevi Jia (C‑1/05, ZOdl., str. I‑1).

      46      Predložitveno sodišče poudarja, da nobena zakonska zveza, ki je predmet obravnave v postopku v glavni stvari, ni navidezna
         zakonska zveza.

      47      Glede na to, da je za rešitev spora v postopku v glavni stvari potrebna razlaga Direktive 2004/38, je High Court je prekinilo
         odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali Direktiva 2004/38/ES dovoljuje, da država članica postavi splošen pogoj, da je moral zakonec državljana Unije, ki ni državljan
         države članice, preden se je preselil v državo gostiteljico, zakonito prebivati v drugi državi članici, zato da bi bil upravičen
         do ugodnosti, ki izhajajo iz določb Direktive 2004/38?

      2.      Ali se na podlagi člena 3(1) Direktive 2004/38/ES ta uporablja za osebo, ki ni državljan države članice in ki:
      –        je zakonec državljana Unije, ki prebiva v državi članici gostiteljici in izpolnjuje pogoj iz člena 7(1)(a)(b) ali (c) navedene
         direktive in

      –        prebiva v državi članici gostiteljici z državljanom Unije kot njegov zakonec,
      ne glede na to, kdaj in kje sta sklenila zakonsko zvezo ali kdaj in kako je oseba, ki ni državljan države članice, prišla
         v državo članico gostiteljico?

      3.      Če je odgovor na prejšnje vprašanje nikalen, ali se na podlagi člena 3(1) Direktive 2004/38/ES ta uporablja za zakonca državljana
         Unije, ki ni državljan države članice in ki:

      –        je zakonec državljana Unije, ki prebiva v državi članici gostiteljici in izpolnjuje pogoj iz člena 7(1)(a)(b) ali (c) navedene
         direktive in

      –        prebiva v državi gostiteljici z državljanom Unije kot njegov zakonec,
      –        je prišel v državo članico gostiteljico neodvisno od državljana Unije in
      –        je nato v državi članici gostiteljici sklenil zakonsko zvezo z državljanom Unije?“
       Prvo vprašanje
      48      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem sprašuje, ali Direktiva 2004/38 nasprotuje ureditvi države članice, ki od državljana
         tretje države, zakonca državljana Unije, ki prebiva v tej državi članici in katere državljan ni, zahteva, da je moral, preden
         se je preselil v državo gostiteljico, zakonito prebivati v drugi državi članici, zato da bi bil upravičen do ugodnosti, ki
         izhajajo iz določb te direktive.

      49      Prvič, ugotoviti je treba, da glede družinskih članov državljana Unije v nobeni določbi Direktive 2004/38 za njeno uporabo
         ni določen pogoj predhodnega prebivanja v državi članici.

      50      V skladu s členom 3(1) Direktive 2004/38 se namreč ta uporablja za vse državljane Unije, ki se preselijo ali prebivajo v državi
         članici, razen v tisti državi, katere državljani so, in za njihove družinske člane, kot so opredeljeni v členu 2(2) te direktive,
         ki jih spremljajo ali se jim pridružijo v tej državi članici. V opredelitvi družinskih članov iz člena 2(2) Direktive 2004/38
         pa ni razlikovanja glede na to, ali so že zakonito prebivali v drugi državi članici ali ne.

      51      Prav tako je treba poudariti, da je s členi 5, 6(2) in 7(2) Direktive 2004/38 državljanom tretjih držav, ki so družinski člani
         državljana Unije, ki ga spremljajo ali se mu pridružijo v tej državi članici, priznana pravica do vstopa, prebivanja do treh
         mesecev ter prebivanja, ki je daljše od treh mesecev v državi članici gostiteljici, brez navedbe kraja ali pogojev glede njihovega
         prebivališča pred prihodom v navedeno državo članico.

      52      Člen 5(2), prvi pododstavek, Direktive 2004/38 določa, da morajo imeti državljani tretjih držav, družinski člani državljana
         Unije, vstopni vizum, razen če imajo veljavno dovoljenje za prebivanje, navedeno v členu 10 te direktive. Ker je, kot izhaja
         iz členov 9(1) in 10(1) Direktive 2004/38, dovoljenje za prebivanje dokument, ki dokazuje pravico družinskih članov državljana
         Unije, ki niso državljani države članice, do prebivanja v državi članici, ki je daljše od treh mesecev, okoliščina, da navedeni
         člen 5(2) določa pogoje vstop družinskih članov državljana Unije, ki nimajo dovoljenja za prebivanje, v državo članico gostiteljico,
         pokaže, da se Direktiva 2004/38 lahko uporablja tudi za družinske člane, ki še niso zakonito prebivali v drugi državi članici.

      53      V členu 10(2) Direktive 2004/38 – v katerem so taksativno naštete listine, ki so jih državljani tretjih držav, družinski člani
         državljana Unije, lahko dolžni predložiti državi članici gostiteljici za pridobitev dovoljenja za prebivanje – prav tako ni
         določena možnost za državo članico gostiteljico, da zahteva dokaze morebitnega predhodnega zakonitega prebivanja v drugi državi
         članici.

      54      V teh okoliščinah je treba Direktivo 2004/38 razlagati tako, da se uporablja za vsakega državljana tretje države, družinskega
         člana državljana Unije v smislu člena 2(2) te direktive, ki spremlja državljana Unije ali se mu pridruži v državi članici,
         razen v tisti državi, katere državljan je, ter mu daje pravico do vstopa in do prebivanja v tej državi članici, ne glede na
         to, ali je navedeni državljan tretje države že zakonito prebival v drugi državi članici ali ne.

      55      Tako razlago potrjuje sodna praksa Sodišča v zvezi z akti sekundarnega prava s področja prostega gibanja oseb, ki so bili
         sprejeti pred Direktivo 2004/38.

      56      Še pred sprejetjem Direktive 2004/38 je zakonodajalec Skupnosti priznal, kako pomembno je zagotavljanje varstva družinskega
         življenja državljanov držav članic za odstranjevanje ovir pri uresničevanju temeljnih svoboščin, zagotovljenih s Pogodbo ES
         (sodbe z dne 11. julija 2002 v zadevi Carpenter, C‑60/00, Recueil, str. I‑6279, točka 38; z dne 25. julija 2002 v zadevi MRAX,
         C‑459/99, Recueil, str. I‑6591, točka 53; z dne 14. aprila 2005 v zadevi Komisija proti Španiji, C‑157/03, ZOdl., str. I‑2911,
         točka 26; z dne 31. januarja 2006 v zadevi Komisija proti Španiji, C‑503/03, ZOdl., str. I‑1097, točka 41; z dne 27. aprila
         2006 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C‑441/02, ZOdl., str. I‑3449, točka 109, in z dne 11. decembra 2007 v zadevi Eind, C‑291/05,
         še neobjavljena v ZOdl., točka 44).

      57      Zato je zakonodajalec Skupnosti v Uredbi št. 1612/68 in v direktivah o prostem gibanju oseb, sprejetih pred Direktivo 2004/38,
         precej razširil uporabo prava Skupnosti na področju vstopa in bivanja na ozemlju držav članic na državljane tretjih držav,
         zakonce državljanov držav članic (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo z dne 31. januarja 2006 v zadevi Komisija proti
         Španiji, točka 41).

      58      Res je Sodišče v točkah 50 in 51 zgoraj navedene sodbe Akrich presodilo, da mora državljan tretje države, zakonec državljana
         Unije, za pridobitev pravic iz člena 10 Uredbe št. 1612/68, ko se seli v državo članico, v katero se seli ali se je že preselil
         državljan Unije, zakonito prebivati v drugi državi članici. Vendar je treba o tej ugotovitvi ponovno razmisliti. Pridobitev
         teh pravic namreč ne more biti odvisna od predhodnega zakonitega prebivanja tega zakonca v drugi državi članici (glej v tem
         smislu zgoraj navedeni sodbi MRAX, točka 59, in Komisija proti Španiji z dne 14. aprila 2005, točka 28).

      59      Isto razlago je treba a fortiori sprejeti glede Direktive 2004/38, s katero je bila spremenjena Uredba št. 1612/68 in razveljavljene prejšnje direktive v
         zvezi z prostim gibanjem oseb. Kot namreč izhaja iz njene tretje uvodne izjave, je namen Direktive 2004/38 zlasti „krepit[ev]
         pravice do prostega gibanja in prebivanja vseh državljanov Unije“, tako da državljani Unije po tej direktivi ne morejo imeti
         manj pravic kot na podlagi aktov sekundarne zakonodaje, ki jih ta spreminja ali razveljavlja.

      60      Drugič, navedena razlaga Direktive 2004/38 je v skladu z razdelitvijo pristojnosti med državami članicami in Skupnostjo.

      61      Ni namreč sporno, da je Skupnost na podlagi členov 18(2), ES, 40 ES, 44 ES in 52 ES – na temelju katerih je bila zlasti sprejeta
         Direktiva 2004/38 – pristojna za sprejetje ukrepov, potrebnih za uresničitev prostega gibanja državljanov Unije.

      62      V zvezi s tem bi bilo, kot je že bilo poudarjeno v točki 56 te sodbe, izvrševanje s Pogodbo zagotovljenih svoboščin resno
         ovirano, če državljani Unije ne bi imeli pravice do običajnega družinskega življenja v državi članici gostiteljici.

      63      Zato lahko zakonodajalec Skupnosti v okviru pristojnosti, ki mu je priznana z navedenimi členi Pogodbe, ureja pogoje za vstop
         in za prebivanje družinskih članov državljana Unije na ozemlje držav članic, kadar bi dejstvo, da državljana Unije njegova
         družina ne more spremljati ali se mu pridružiti v državi članici gostiteljici, škodovalo njegovi svobodi gibanja, s tem da
         bi ga odvračala od izvrševanja njegovih pravic do vstopa in prebivanja v tej državi članici.

      64      Odločitev države članice gostiteljice, da družinskim članom državljana Unije ne prizna pravic do vstopa in prebivanja, tega
         odvrača od selitve in prebivanja v tej državi članici, čeprav njegovi družinski člani še niso zakonito prebivali na ozemlju
         druge države članice.

      65      Iz tega izhaja, da je zakonodajalec Skupnosti pristojen za urejanje – kot je to storil z Direktivo 2004/38 – vstopa in prebivanja
         državljanov tretjih držav, ki so družinski člani državljana Unije, v državo članico, v kateri je slednji izvrševal pravico
         do prostega gibanja, kar velja, tudi če družinski člani še niso zakonito prebivali v drugi državi članici.

      66      Zato je treba zavrniti razlago Minister for Justice in več vlad, ki so predložile stališča, in sicer, da so države članice,
         z izjemo naslova IV tretjega dela Pogodbe, ostale izključno pristojne za urejanje prvega dostopa družinskih članov državljana
         Unije, ki so državljani tretjih držav, na ozemlje Skupnosti.

      67      Poleg tega bi priznanje izključne pristojnosti državam članicam, da odobrijo ali zavrnejo vstop ter prebivanje na svojem ozemlju
         državljanom tretjih držav, družinskim članom državljana Unije, ki še niso zakonito prebivali v drugi državi članici, pomenilo,
         da bi se svoboda gibanja državljanov Unije v državi članici, katere državljani niso, med državami članicami razlikovala glede
         na določbe nacionalnega prava glede priseljevanja, ker nekatere države članice dovoljujejo vstop in prebivanje družinskih
         članov državljana Unije, druge pa to zavračajo.

      68      To ne bi bilo združljivo s ciljem, določenim v členu 3(1)(c) ES, in sicer notranjim trgom, za katerega je značilna odprava
         ovir pri prostem gibanju oseb med državami članicami. Vzpostavitev notranjega trga zahteva, da so pogoji za vstop in prebivanje
         državljana Unije v državi članici, katere državljan ni, enaki v vseh državah članicah. Zato je treba svobodo gibanja državljanov
         Unije razlagati kot pravico zapustiti katerokoli državo članico, in zlasti državo članico katere državljan je državljan Unije,
         zaradi prebivanja, pod istimi pogoji, v katerikoli drugi državi članici, razen v tisti državi članici, katere državljan je
         državljan Unije.

      69      Poleg tega bi razlaga, navedena v točki 66 te sodbe, vodila do nesmisla, da bi bila država članica dolžna v skladu z Direktivo
         Sveta 2003/86/ES z dne 22. septembra 2003 o pravici do združitve družine (UL L 251, str. 12) dovoliti vstop in prebivanje
         zakonca državljana tretje države, ki zakonito prebiva na njenem ozemlju, kadar ta zakonec še ni zakonito prebival v drugi
         državi članici, vendar bi lahko v istih okoliščinah zavrnila vstop in prebivanje zakonca državljana Unije.

      70      Zato sta z Direktivo 2004/38 vsem državljanom tretjih držav, družinskim članom državljana Unije, v skladu s členom 2(2) te
         direktive, ki tega državljana Unije spremljajo ali se mu pridružijo v državi članici, razen v državi članici, katere državljan
         je, podeljeni pravica do vstopa in pravica do prebivanja v državi članici gostiteljici, ne glede na to, ali je navedeni državljan
         tretjih držav že zakonito prebival v drugi državi članici ali ne.

      71      Minister for Justice in več vlad, ki so predložile stališča, pa trdijo, da je treba glede na močan migracijski pritisk nadzirati
         priseljevanje na zunanjih mejah Skupnosti, kar zahteva posamezno obravnavo vseh okoliščin, povezanih s prvim vstopom na ozemlje
         Skupnosti. Razlaga Direktive 2004/38, v skladu s katero bi bilo državi članici prepovedano, da zahteva predhodno zakonito
         prebivanje v drugi državi članici, pa bi spodkopala pristojnost držav članic, da nadzirajo priseljevanje na svojih zunanjih
         mejah.

      72      Minister for Justice zlasti trdi, da bi imela ta razlaga resne posledice za države članice, ker bi povzročila velikansko povečanje
         števila oseb, ki bi lahko izkoristile pravico do prebivanja v Skupnosti.

      73      V zvezi s tem je treba odgovoriti, prvič, da na podlagi Direktive 2004/38 pravice do vstopa in prebivanja v državi članici
         nimajo vsi državljani tretjih držav, temveč le tisti, ki so v smislu člena 2(2) te direktive družinski člani državljana Unije,
         ki izvršuje pravico do prostega gibanja, s tem ko je začel prebivati v državi članici, ki ni država članica, katere državljan
         je.

      74      Drugič, z Direktivo 2004/38 državam članicam niso odvzete vse pristojnosti nadzora nad vstopom družinskih članov državljanov
         Unije na njihovo ozemlje. V skladu s poglavjem VI navedene direktive lahko namreč države članice, kadar je to upravičeno zaradi
         javnega reda, javne varnosti ali javnega zdravja, zavrnejo vstop in prebivanje. Vendar taka zavrnitev temelji na preučitvi
         posameznega obravnavanega primera.

      75      Poleg tega lahko države članice v skladu s členom 35 Direktive 2004/38 sprejmejo potrebne ukrepe za zavrnitev, prenehanje
         ali preklic katere koli pravice, dodeljene s to direktivo, v primeru zlorabe pravic ali prevare, kot so navidezne sklenitve
         zakonske zveze, pri čemer je treba upoštevati, da mora biti vsak tak ukrep sorazmeren, pri čemer morajo biti spoštovana postopkovna
         jamstva, določena z navedeno direktivo.

      76      Iste vlade trdijo tudi to, da bi navedena razlaga Direktive 2004/38 vodila do neupravičene obrnjene diskriminacije, tako da
         državljani države članice gostiteljice, ki niso nikoli izvrševali svoje pravice do prostega gibanja, na podlagi prava Skupnosti
         ne bi pridobili pravice do vstopa in prebivanja za svoje družinske člane, državljane tretjih držav.

      77      Glede tega v skladu z ustaljeno sodno prakso velja, da se pravila Pogodbe na področju prostega gibanja oseb in akti, sprejeti
         za izvrševanje teh, ne morejo uporabiti za dejavnosti, v zvezi s katerimi niso podane navezne okoliščine glede katerega koli
         položaja, ki ga predvideva pravo Skupnosti, in katerih vsa upoštevna dejstva se umeščajo znotraj ene same države članice (sodba
         z dne 1. aprila 2008 v zadevi Vlada francoske skupnosti in valonska vlada, C‑212/06, še neobjavljena v ZOdl., točka 33).

      78      Zato morebitna razlika v obravnavanju državljanov Unije in teh državljanov, ki izvršujejo svobodo gibanja, glede vstopa in
         prebivanja njihovih družinskih članov ne spada na področje uporabe prava Skupnosti.

      79      Poleg tega je treba opozoriti, da so vse države članice pogodbenice Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih
         svoboščin, podpisane v Rimu 4. novembra 1950, ki v členu 8 določa pravico do spoštovanja zasebnega in družinskega življenja.

      80      Na prvo vprašanje je torej treba odgovoriti tako, da Direktiva 2004/38 nasprotuje ureditvi države članice, ki od državljana
         tretje države, zakonca državljana Unije, ki prebiva v tej državi članici, katere državljan ni, zato da bi bil upravičen do
         ugodnosti, ki izhajajo iz določb te direktive, zahteva, da je moral, preden se je preselil v državo gostiteljico, zakonito
         prebivati v drugi državi članici.

       Drugo vprašanje
      81      Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali za zakonca državljana Unije, ki je izvrševal pravico do prostega
         gibanja, s tem ko je začel prebivati v državi članici, katere državljan ni, ki tega državljana spremlja ali se mu pridruži
         v smislu člena 3(1) Direktive 2004/38, zato veljajo določbe te direktive ne glede na kraj in datum sklenitve zakonske zveze
         in ne glede na način, kako je vstopil v državo članico gostiteljico.

      82      Najprej je treba opozoriti, da je namen Direktive 2004/38, kot to izhaja iz njene prve, četrte in enajste uvodne izjave, olajšanje
         uresničevanja temeljne in individualne pravice do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, ki je državljanom
         Unije podeljena neposredno s Pogodbo.

      83      Poleg tega, kot je to poudarjeno v peti uvodni izjavi Direktive 2004/38, bi morala biti pravica vseh državljanov Unije do
         prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic zagotovljena tudi njihovim družinskim članom, ne glede na državljanstvo,
         če naj bi se uresničevala v objektivnih razmerah svobode in dostojanstva.

      84      Ob upoštevanju sobesedila in ciljev, ki jih zasleduje Direktiva 2004/38, določb te direktive ni mogoče razlagati restriktivno
         in se jim nikakor ne sme odvzeti njihovega učinka (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Eind, točka 43).

      85      Člen 3(1) Direktive 2004/38 določa, da se ta direktiva uporablja za vse državljane Unije, ki se preselijo ali prebivajo v
         državi članici, razen v tisti državi, katere državljani so, in za njihove družinske člane, kot so opredeljeni v členu 2(2)
         te direktive, ki jih spremljajo ali se jim pridružijo.

      86      Tudi s členoma 6 in 7 Direktive 2004/38, ki se nanašata na pravico do prebivanja do treh mesecev in na pravico do prebivanja
         za več kot tri mesece, se zahteva, da družinski člani državljana Unije, ki niso državljani države članice, zato da bi v državi
         članici gostiteljici pridobili pravico do prebivanja, tega „spremljajo“ ali se mu „pridružijo“ v tej državi.

      87      Prvič, z nobeno od teh določb ni zahtevano, da bi moral državljan Unije pred selitvijo v državo članico gostiteljico že ustvariti
         družino, zato da bi lahko njegovi družinski člani, državljani tretjih držav, pridobili pravice, ki so zagotovljene z navedeno
         direktivo.

      88      Nasprotno, zakonodajalec Skupnosti je, s tem ko je določil, da se lahko družinski člani državljana Unije temu pridružijo v
         državi članici gostiteljici, dopustil možnost, da lahko državljan Unije ustvari družino šele po izvršitvi svoje pravice do
         prostega gibanja.

      89      Taka razlaga je v skladu s cilji Direktive 2004/38, katere namen je olajšanje uresničevanja temeljne pravice do prebivanja
         državljanov Unije na ozemlju države članice, ki ni država članica, katere državljani so. Kadar namreč državljan Unije ustvari
         družino po začetku prebivanja v državi članici gostiteljici, bi odločitev te države članice, da njegovim družinskim članom,
         državljanom tretjih držav, ne dovoli, da se mu v njej pridružijo, lahko tega državljana odvračala od nadaljnjega prebivanja
         v tej državi ter ga spodbujala k temu, da jo zapusti, zato da bi lahko zasnoval družinsko življenje v drugi državi članici
         ali v tretji državi.

      90      Zato je treba ugotoviti, da imajo državljani tretjih držav, ki so družinski člani državljana Unije, v skladu z Direktivo 2004/38
         pravico pridružiti se državljanu Unije v državi članici gostiteljici, ne glede na to, ali je državljan Unije tam začel prebivati,
         preden je ustvaril družino ali pozneje.

      91      Drugič, ugotoviti je treba, ali državljan tretje države ob vstopu v državo članico, preden je postal družinski član državljana
         Unije, ki prebiva v tej državi članici, tega državljana Unije spremlja ali se mu pridruži v smislu člena 3(1) Direktive 2004/38.

      92      Ni pomembno, ali so državljani tretjih držav, družinski člani državljana Unije, v državo članico gostiteljico vstopili, preden
         so postali družinski člani tega državljana Unije ali pozneje, saj odločitev države članice gostiteljice, da jim ne odobri
         pravice do prebivanja, navedenega državljana Unije v obeh primerih odvrača od nadaljnjega prebivanja v tej državi članici.

      93      Zato je treba glede na zahtevo, da se določbe Direktive 2004/38 ne razlagajo restriktivno in da se jim ne odvzame njihov učinek,
         izraz „družinske člane, [državljana Unije], ki [tega] spremljajo“ iz člena 3(1) navedene direktive razlagati tako, da hkrati
         zajema družinske člane državljana Unije, ki so z njim vstopili v državo članico gostiteljico, in družinske člane, ki z njim
         prebivajo v tej državi članici, ne da bi bilo treba v drugem primeru razlikovati med tem, ali so državljani tretjih državi
         vstopili v navedeno državo članico pred državljanom Unije ali za njim oziroma preden so postali njegovi družinski člani ali
         pozneje.

      94      Uporaba Direktive 2004/38 le za družinske člane državljana Unije, ki tega „spremljajo“ ali se mu „pridružijo“, tako pomeni
         omejitev pravic do vstopa in prebivanja družinskih članov državljana Unije na državo, v kateri ta prebiva.

      95      Od takrat, ko ima državljan tretje države, družinski član državljan Unije, na podlagi Direktive 2004/38 pravico do vstopa
         in do prebivanja v državi članici gostiteljici, lahko slednja to pravico omeji le ob upoštevanju členov 27 in 35 te direktive.

      96      Spoštovanje navedenega člena 27 se zahteva zlasti takrat, ko država članica želi kaznovati državljana tretje države zaradi
         vstopa in/ali prebivanja na njenem ozemlju s kršitvijo nacionalnih pravil s področja priseljevanja, preden je postal družinski
         član državljana Unije.

      97      Vendar čeprav osebno vedenje zainteresirane stranke ne upravičuje sprejetja ukrepov zaradi javnega reda ali javne varnosti
         v smislu člena 27 Direktive 2004/38, država članica obdrži pravico, da zoper njega sprejme druge sankcije, ki ne posegajo
         v svobodo gibanja in prebivanja, kot je globa, če je sorazmerna (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo MRAX, točka 77 in
         navedena sodna praksa).

      98      Tretjič, niti člen 3(1) niti nobena druga določba Direktive 2004/38 ne vsebuje zahteve v zvezi s krajem sklenitve zakonske
         zveze med državljanom Unije in državljanom tretje države.

      99      Na drugo vprašanje je torej treba odgovoriti, da je treba člen 3(1) Direktive 2004/38 razlagati tako, da za državljana tretje
         države, zakonca državljana Unije, ki prebiva v državi članici, katere državljan ni, ki tega državljana Unije spremlja ali
         se mu pridruži, veljajo določbe navedene direktive ne glede na kraj in datum sklenitve zakonske zveze in ne glede na način,
         kako je ta državljan vstopil v državo članico gostiteljico.

       Tretje vprašanje
      100    Glede na odgovor na drugo vprašanje za predhodno odločanje ni treba odgovoriti na tretje vprašanje.

       Stroški
      101    Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      1)      Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2004/38/ES z dne 29. aprila 2004 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih
            članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, ki spreminja Uredbo (EGS) št. 1612/68 in razveljavlja [d]irektive
            64/221/EGS, 68/360/EGS, 72/194/EGS, 73/148/EGS, 75/34/EGS, 75/35/EGS, 90/364/EGS, 90/365/EGS in 93/96/EGS nasprotuje ureditvi
            države članice, ki od državljana tretje države, zakonca državljana Unije, ki prebiva v tej državi članici, katere državljan
            ni, zato da bi bil upravičen do ugodnosti, ki izhajajo iz določb te direktive, zahteva, da je moral, preden se je preselil
            v državo gostiteljico, zakonito prebivati v drugi državi članici.
      2)      Člen 3(1) Direktive 2004/38 je treba razlagati tako, da za državljana tretje države, zakonca državljana Unije, ki prebiva
            v državi članici, katere državljan ni, ki tega državljana Unije spremlja ali se mu pridruži, veljajo določbe navedene direktive,
            ne glede na kraj in datum sklenitve zakonske zveze ter ne glede na način, kako je ta državljan vstopil v državo članico gostiteljico.
      Podpisi
      * Jezik postopka: angleščina.


Sodba Sodišča z dne 2. julija 1974. # Holtz & Willemsen GmbH proti Svetu in Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 153-73.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 28. februarja 2008. # Wineke Neirinck proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Pritožba - Javni uslužbenci - Začasni uslužbenec - Pogodbeni uslužbenec - Urad za infrastrukturo in logistiko v Bruslju (OIB) - Postopek zaposlitve - Zavrnitev prijave - Ničnostna tožba - Odškodninska tožba. # Zadeva C-17/07 P.

text:
      SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 28. februarja 2008
      Zadeva C-17/07 P
      Wineke Neirinck
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Pritožba – Javni uslužbenci – Začasni uslužbenec – Pogodbeni uslužbenec – Urad za infrastrukturo in logistiko v Bruslju (OIB) – Postopek zaposlitve – Zavrnitev prijave – Ničnostna tožba – Odškodninska tožba“
      Predmet: Pritožba, vložena zoper sodbo Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 14. novembra 2006 v zadevi Neirinck proti Komisiji
         (T‑494/04, ZOdl. JU, str. I-A-2-259 in II-A-2-1345), s katero je Sodišče prve stopnje zavrnilo predlog pritožnice, ki želi
         doseči, na eni strani, razglasitev ničnosti odločb Komisije o zavrnitvi njene prijave na delovno mesto pravnice v Sektorju
         nepremičninske politike v Uradu za infrastrukturo in logistiko v Bruslju (OIB) in imenovanju drugega kandidata na to delovno
         mesto, ter, na drugi strani, povračilo škode.

      Odločitev: Sodba Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti z dne 14. novembra 2006 v zadevi Neirinck proti Komisiji (T-494/04) se razglasi
         za nično v delu, v katerem je Sodišče prve stopnje zavrnilo tožbeni razlog v zvezi s kršitvijo obveznosti obrazložitve v odločbi
         Komisije Evropskih skupnosti z dne 27. aprila 2004, s katero je bila W. Neirinck obveščena o neuspehu na ustnem preizkusu
         v postopku zaposlovanja za mesto pravnika kot začasnega uslužbenca v Sektorju nepremičninske politike v Uradu za infrastrukturo
         in logistiko v Bruslju. V preostalem se pritožba zavrne. Odločba Komisije Evropskih skupnosti z dne 27. aprila 2004, s katero
         je bila W. Neirinck obveščena o neuspehu na ustnem preizkusu v postopku zaposlovanja za mesto pravnika kot začasnega uslužbenca
         v Sektorju nepremičninske politike v Uradu za infrastrukturo in logistiko v Bruslju, se razglasi za nično. V preostalem se
         tožba zavrne. Komisija Evropskih skupnosti nosi poleg svojih stroškov tudi vse stroške, ki jih je W. Neirinck priglasila pri
         Sodišču Evropskih skupnosti in pri Sodišču prve stopnje Evropskih skupnosti.

      Povzetek
      1.        Pritožba – Pritožbeni razlogi – Dopustnost – Preizkus, ki ga Sodišče opravi po uradni dolžnosti
      2.        Pritožba – Pritožbeni razlogi – Tožbeni razlogi in trditve, predstavljeni pred Sodiščem prve stopnje, ki jih je stranka samo
            ponovila – Neopredelitev navedene napačne uporabe prava – Nedopustnost
      (člen 225 ES; Statut Sodišča, člen 58, prvi odstavek; Poslovnik Sodišča, člen 112(1)(c))
      3.        Uradniki – Tožba – Pravni interes – Ničnostna tožba zoper zaposlitev, ki jo je vložila tožnica, ki je ni mogoče zaposliti
            – Nedopustnost
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člena 90 in 91)
      4.        Uradniki – Odločba, ki posega v položaj – Zavrnitev prijave – Obveznost obrazložitve – Poprava nezadostne obrazložitve med
            pravdnim postopkom – Pogoji
      (člen 253 ES; Kadrovski predpisi za uradnike, člena 25, drugi odstavek, in 90(2))
      5.        Uradniki – Pogodbeni uslužbenci – Zaposlovanje – Ocena sposobnosti kandidatov – Prosta presoja izbirne komisije – Sodni nadzor
            – Meje
      (Kadrovski predpisi za uradnike, Priloga III; Pogoji za zaposlitev drugih uslužbencev, člen 82)
      6.        Uradniki – Tožba – Odškodninska tožba – Razglasitev ničnosti izpodbijanega nezakonitega akta – Zadostna povrnitev škode
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 91)


Sodba Sodišča z dne 17. decembra 1981. # Kazenski postopek proti Frans-Nederlandse Maatschappij voor Biologische Producten BV. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Gerechtshof 's-Gravenhage - Nizozemska. # Ukrepi z enakim učinkom. # Zadeva 272/80.


Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 28. aprila 1983. # David Lipman proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Javni uslužbenci - Nepripustitev k opravljanju natečaja. # Zadeva 143/82.


Sodba Sodišča z dne 8. julija 1987. # Komisija Evropskih skupnosti proti Italijanski republiki. # Nespoštovanje direktive. # Zadeva 262/85.


Sodba Sodišča z dne 13. marca 1979. # Hansen GmbH & Co. proti Hauptzollamt Flensburg. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Finanzgericht Hamburg - Nemčija. # Zadeva 91/78.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 30. septembra 1982. # International Flavors & Fragrances IFF (Deutschland) GmbH proti Hauptzollamt Bad Reichenhall. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesfinanzhof - Nemčija. # Zadeva 295/81.


title: Sodba Sodišča (osmi senat) z dne 17. decembra 2009.#Angelo Rubino proti Ministero dell'Università e della Ricerca.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunale amministrativo regionale del Lazio - Italija.#Direktiva 2005/36/ES - Priznavanje diplom - Pojem ‚reguliran poklic‘ - Izbira vnaprej določenega števila posameznikov, ki se opravi na podlagi primerjalnega ocenjevanja kandidatov, in s katero se podeli kvalifikacija z omejeno časovno veljavnostjo - Nacionalna znanstvena kvalifikacija - Univerzitetni profesor.#Zadeva C-586/08.

text:
      Zadeva C-586/08
      Angelo Rubino
      proti
      Ministero dell'Università e della Ricerca
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo
      Tribunale amministrativo regionale del Lazio)
      „Direktiva 2005/36/ES – Priznavanje diplom – Pojem ‚reguliran poklic‘ – Izbira vnaprej določenega števila posameznikov, ki se opravi na podlagi primerjalnega ocenjevanja kandidatov in s katero
         se podeli kvalifikacija z omejeno časovno veljavnostjo – Nacionalna znanstvena kvalifikacija – Univerzitetni profesor“

      Povzetek sodbe
      Prosto gibanje oseb – Svoboda ustanavljanja – Delavci – Priznavanje poklicnih kvalifikacij – Področje uporabe Direktive 2005/36
      (člena 39 ES in 43 ES; Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2005/36, člen 3(1)(a))
      To, da je dostop do poklica pridržan za kandidate, ki so bili izbrani po postopku zaposlovanja za izbiro vnaprej določenega
         števila posameznikov, ki se namesto z uporabo absolutnih meril opravi na podlagi primerjalnega ocenjevanja kandidatov, in
         za podelitev kvalifikacije s strogo omejeno časovno veljavnostjo, še ne pomeni, da je navedeni poklic reguliran poklic v smislu
         člena 3(1)(a) Direktive 2005/36 o priznavanju poklicnih kvalifikacij.

      Vendar člena 39 ES in 43 ES, ki državljanom držav članic zagotavljata dostop do zaposlitve ali samozaposlitve brez diskriminacije
         zaradi državljanstva, nalagata, da so kvalifikacije, podeljene v drugih državah članicah, v okviru takega postopka zaposlovanja
         priznane glede na njihovo pravo vrednost in primerno upoštevane.

      (Glej točke od 34 do 36 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (osmi senat)
      z dne 17. decembra 2009(*)

      „Direktiva 2005/36/ES – Priznavanje diplom – Pojem ‚reguliran poklic‘ – Izbira vnaprej določenega števila posameznikov, ki se opravi na podlagi primerjalnega ocenjevanja kandidatov in s katero
         se podeli kvalifikacija z omejeno časovno veljavnostjo – Nacionalna znanstvena kvalifikacija – Univerzitetni profesor“

      V zadevi C-586/08,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Tribunale amministrativo
         regionale del Lazio (Italija) z odločbo z dne 9. julija 2008, ki je prispela na Sodišče 29. decembra 2008, v postopku

      Angelo Rubino
      proti
      Ministero dell’Università e della Ricerca,

      SODIŠČE (osmi senat),
      v sestavi C. Toader, predsednica senata, K. Schiemann (poročevalec) in P. Kūris, sodnika,
      generalni pravobranilec: N. Jääskinen,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za A. Rubina F. Brunello, odvetnik,
      –        za italijansko vlado G. Palmieri, zastopnica, skupaj s F. Quadri, avvocato dello Stato,
      –        za grško vlado E. Skandalou in S. Vodina, zastopnici,
      –        za slovaško vlado B. Ricziová, zastopnica,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti H. Støvlbæk in L. Prete, zastopnika,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 3(1)(c) ES in 47(1) ES ter Direktive 2005/36/ES Evropskega
         parlamenta in Sveta z dne 7. septembra 2005 o priznavanju poklicnih kvalifikacij (UL L 255, str. 22).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med A. Rubinom in Ministero dell’Università e della Ricerca (ministrstvo za visoko
         šolstvo in raziskovanje, v nadaljevanju: ministrstvo) v zvezi z zavrnitvijo zahteve A. Rubina za vpis na seznam imetnikov
         nacionalne znanstvene kvalifikacije za izvolitev v naziv (v nadaljevanju: NZK), ki ga vodi ministrstvo.

       Pravni okvir
       Direktiva 2005/36
      3        Direktiva 2005/36 preoblikuje in poenostavlja določbe prejšnjih direktiv in zamenjuje zlasti Direktivo Sveta z dne 21. decembra 1988
         o splošnem sistemu priznavanja visokošolskih diplom, pridobljenih s poklicnim izobraževanjem in usposabljanjem, ki traja najmanj
         tri leta (89/48/EGS) (UL 1989, L 19, str. 16) in Direktivo Sveta 92/51/EGS z dne 18. junija 1992 o drugem splošnem sistemu
         priznavanja strokovne izobrazbe in usposabljanja, ki dopolnjuje Direktivo 89/48 (UL L 209, str. 25). Kot izhaja iz uvodne
         izjave 14 Direktive 2005/36, izboljšave, ki jih je vnesla slednja, ne vplivajo na mehanizem priznavanja, vzpostavljen z direktivama
         89/48 in 92/51.

      4        Iz člena 2(1) Direktive 2005/36 je razvidno, da se ta uporablja za vse državljane države članice, ki želijo opravljati „reguliran
         poklic“ v državi članici, v kateri niso pridobili svojih poklicnih kvalifikacij.

      5        Člen 3(1)(a) in (b) Direktive 2005/36 vsebuje te opredelitve:

      „Za namene te direktive se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:
      (a)      ‚reguliran poklic‘: poklicna dejavnost ali skupina poklicnih dejavnosti, katerih dostop do, opravljanje ali enega od načinov
         opravljanja neposredno ali posredno določajo zakoni ali drugi predpisi glede posebnih poklicnih kvalifikacij; način opravljanja
         dejavnosti zajema zlasti uporabo poklicnega naziva, ki je z zakoni ali drugimi predpisi omejen na imetnike določene poklicne
         kvalifikacije. […]

      (b)      ‚poklicne kvalifikacije‘: kvalifikacije, ki se izkazujejo z dokazili o formalnih kvalifikacijah, potrdilom o kompetenci, navedenim
         v členu 11(a)(i), in/ali poklicnimi izkušnjami“.

      6        Člen 11 Direktive 2005/36 ima naslov „Ravni kvalifikacije“. Ta člen v točki (a)(i) določa:

      „Za namene uporabe člena 13 se ravni poklicnih kvalifikacij določijo kot sledi:
      (a)      potrdilo o kompetenci, ki ga izda pristojni organ v državi članici izvora, imenovan v skladu z zakoni ali drugimi predpisi
         te države članice, na podlagi:

      (i)      […] izpita brez predhodnega usposabljanja […]“.
      7        Člen 13 Direktive 2005/36 z naslovom „Pogoji za priznavanje“ v odstavku 1 določa:

      „Če se za dostop do in opravljanje reguliranega poklica v državi članici gostiteljici zahtevajo posebne poklicne kvalifikacije,
         pristojni organ te države članice dovoli dostop do in opravljanje tega poklica pod enakimi pogoji, kot veljajo za državljane
         te države članice, prosilcem, ki imajo potrdilo o kompetenci ali dokazila o formalnih kvalifikacijah, ki jih zahteva druga
         država članica za dostop do in opravljanje tega poklica na njenem ozemlju.

      Potrdila o kompetenci ali dokazila o formalnih kvalifikacijah morajo izpolnjevati naslednje pogoje:
      […]
      (b)      potrjevati morajo raven poklicne kvalifikacije, ki je najmanj enakovredna ravni, ki je za eno stopnjo nižja od tiste, ki se
         zahteva v državi članici gostiteljici, kot je opisano v členu 11.“

       Nacionalna ureditev
      8        6. novembra 2007 je bila sprejeta zakonska uredba št. 206 o izvajanju Direktive 2005/36/ES o priznavanju poklicnih kvalifikacij
         in o izvajanju Direktive 2006/100/ES, ki je prilagodila nekatere direktive na področju prostega gibanja oseb zaradi pristopa
         Bolgarije in Romunije (decreto legislativo n. 206 – Attuazione della direttiva 2005/36/CE relativa al riconoscimento delle
         qualifiche professionali, nonché della direttiva 2006/100/CE che adegua determinate direttive sulla libera circolazione delle
         persone a seguito dell’adesione di Bulgaria e Romania, redni dodatek h GURI št. 261 z dne 9. novembra 2007, v nadaljevanju:
         zakonska uredba št. 206/2007).

      9        Vendar se ta zakonska uredba glede na to, kako jo je razložilo predložitveno sodišče, ne uporablja za poklic univerzitetnega
         profesorja.

      10      Za dostop do tega poklica v Italiji ni treba imeti dokazil o formalnih kvalifikacijah niti poklicnih izkušenj.

      11      Postopek izbire univerzitetnih profesorjev urejata zakon št. 230 z dne 4. novembra 2005 o novih določbah, ki se nanašajo na
         univerzitetne profesorje in raziskovalce in na prenos pristojnosti na vlado za preoblikovanje zaposlovanja univerzitetnih
         profesorjev (legge n. 230 – Nuove disposizioni concernenti i professori e i ricercatori universitari e delega al Governo per
         il riordino del reclutamento dei professori universitari) (GURI št. 258 z dne 5. novembra 2005, v nadaljevanju: zakon št.
         230/2005) ter zakonska uredba št. 164 z dne 6. aprila 2006 o reformi ureditve o zaposlovanju univerzitetnih profesorjev v
         skladu s členom 1(5) zakona št. 230 z dne 4. novembra 2005 (decreto legilslativo n. 164 – Riordino della disciplina del reclutamento
         dei professori universitari, a norma dell’articolo 1, comma 5 della legge 4 novembre 2005, n. 230) (GURI št. 101 z dne 3.
         maja 2006, v nadaljevanju: zakonska uredba št. 164/2006).

      12      Člen 1, od (5) do (9), zakona št. 230/2005 določa:

      „5.      Vlada ima zaradi reforme ureditve o zaposlovanju univerzitetnih profesorjev ob zagotavljanju izbirnega postopka, ustreznega
         nalogam, ki jih je treba opraviti, pooblastilo, da ob upoštevanju avtonomije univerz v šestih mesecih od začetka veljavnosti
         tega zakona sprejme eno ali več zakonskih uredb, pri čemer mora upoštevati ta glavna načela in merila:

      (a)      vsako leto pred 30. junijem minister za izobraževanje, univerze in raziskave po posameznih znanstvenih področjih in disciplinah
         ter ločeno za kategoriji rednih in izrednih profesorjev z uredbo sproži postopke za podelitev [NZK] in zlasti določi:

      1.      kako za vsako kategorijo in disciplino glede na potrebe določiti največje število oseb, ki jim je mogoče podeliti [NZK]; to
         število določijo univerze in se lahko poveča za največ 40 %, če so zagotovljena finančna sredstva, s pridržkom, da [NZK] ne
         pomeni pravice do poučevanja; opredelijo se tudi postopki in roki glede poziva k preizkusu poklicne usposobljenosti, njegove
         izvedbe in zaključka, ta pa poteka na univerzah, pri čemer je zagotovljena javnost aktov in odločb, ki jih sprejmejo komisije;
         za vsako disciplino je treba imetnikom [NZK] ponuditi za vsako kategorijo vsaj eno delovno mesto v obdobju petih let;

      […]
      6.      Kandidati, za katere se presodi, da so usposobljeni in ki zaradi že organiziranih postopkov niso bili pozvani ali ki so jim
         bili odobreni spisi, ohranijo [NZK] pet let po podelitvi. Univerze […] morajo po pozivu uspešnim učiteljem, za katere se je
         presodilo, da so usposobljeni, pri oddaji delovnih mest rednih profesorjev in izrednih profesorjev vsekakor upoštevati postopke
         […]

      […]
      8.      Univerze zapolnjujejo delovna mesta rednih in izrednih profesorjev po postopkih, ki so določeni v pravilih univerze in ki
         zagotavljajo primerjalno ocenjevanje kandidatov in javnost aktov, ti postopki pa veljajo za tiste, ki imajo [NZK, navedeno]
         v odstavku 5, točke (a) […]

      9.      Univerze ne smejo zapolniti več kot 10 % delovnih mest rednih in izrednih profesorjev z neposrednim imenovanjem tujih ali
         italijanskih specializiranih raziskovalcev, ki so zaposleni v tujini in imajo dokazila o usposobljenosti poučevanja na isti
         stopnji […]“

      13      Člen 3 zakonske uredbe št. 167/2006 z naslovom „Nacionalna znanstvena kvalifikacija za izvolitev v naziv“ določa:

      „1.      Za vsako področje in ločeno za kategoriji rednih in izrednih profesorjev se po končanih postopkih, ki se začnejo z uredbo
         ministra, podeli [NZK].

      2.      [NZK] se podeli v kvotah, določenih v mnenju, ki se pošlje kandidatom, ki imajo „piena maturità scientifica“ za kategorijo
         rednih profesorjev in „maturità scientifica“ za kategorijo izrednih profesorjev.

      3.      [NZK] je nujen pogoj za sodelovanje v postopkih iz člena 1(8) zakona in ne pomeni pravice do dostopa k poklicu univerzitetnega
         profesorja.

      4.      Za sodelovanje v postopkih zaposlovanja velja [NZK] štiri leta od podelitve.“
      14      Člen 9 zakonske uredbe št. 164/2006 z naslovom „Delo ocenjevalne komisije“ določa:

      „.1.      Komisije univerz, pred katerimi se opravlja preizkus poklicne usposobljenosti, izvolijo svojega predsednika in določijo načelna
         merila ter postopke za primerjalno ocenjevanje kandidatov, pri čemer, kolikor je mogoče, uporabljajo parametre, priznane na
         nacionalni in mednarodni ravni.

      […]
      3.      Komisija pri ocenjevanju kandidatovih znanstvenih del, drugih znanstvenih nazivov in splošnega življenjepisa, vključno s pedagoško
         dejavnostjo ter morebitnimi strokovnimi in organizacijskimi izkušnjami, upošteva ta merila:

      (a)      izvirnost in inovativnost znanstvenega dela, ki vključuje publikacije, patente, inovativne projekte in metodološko natančnost;
      (b)      osebni prispevek kandidata pri skupnih delih, ki se ugotovi analitično, kadar ga je mogoče določiti;
      (c)      vodenje in koordinacijo raziskovalnih skupin;
      (d)      ustreznost dejavnosti kandidata glede na discipline na področju, na katerem poteka postopek, ali glede na interdisciplinarna
         vprašanja, ki jih te discipline vključujejo;

      (e)      znanstveno pomembnost objavljenih del in njihovo razpršenost znotraj znanstvene skupnosti;
      (f)      kontinuiteto znanstvenih del in razvoj znanja na posebnem področju;
      (g)      pomembnost in značilnosti pedagoških obveznosti, ki so jih potrdili pristojni organi;
      (h)      pomembnost in značilnost dejavnosti, opravljenih na kliničnem in terapevtskem področju in na vseh drugih poklicnih področjih
         ter na delovnem področju, na katerem so izkušnje in z njim povezane sposobnosti zahtevane ali pa dopolnjujejo splošno predstavo
         o kandidatu.

      4.      Presoja Komisije, ki se nanaša na znanstvena dela, nazive in celovito zaslužnost kandidata, se opravi s sklicevanjem na merila
         iz odstavka 1 in 3.

      5.      V okviru preizkusov o poklicni usposobljenosti za kategorijo izrednih profesorjev opravijo kandidati po ocenjevanju znanstvenih
         del in nazivov pedagoški izpit ter razpravljajo o svojih znanstvenih delih. V razpisu za oddajo vlog je mogoče določiti, da
         se bodo ti izpiti opravljali v tujem jeziku, pri čemer bodo ocenjeni primerjalno. V okviru izpitov, ki se nanašajo na kategorijo
         rednih profesorjev, kandidati razpravljajo o svojih znanstvenih delih, tisti, ki nimajo kvalifikacije izrednega profesorja,
         pa opravijo tudi pedagoški izpit, ki nadomesti splošno ocenjevanje.

      […]
      9.      Komisija po primerjalnem ocenjevanju na koncu svojega dela z odločbo, ki jo sprejme z večino njenih članov, v kvotah, določenih
         v razpisu za oddajo vlog, določi kandidate, za katere je presodila, da si zaslužijo [NZK].“

       Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      15      A. Rubinu, italijanskemu državljanu, je bila na koncu univerzitetnih dejavnosti, ki jih je začel leta 1991, priznana „Habilitation“
         (facultas legendi) v disciplini oceanografije in „Lehrbefugnis“ (venia legendi) na fakulteti geofizikalnih znanosti na univerzi v Hamburgu (Nemčija). Ti dokazili potrjujeta, da je v ureditvi nemškega
         univerzitetnega poučevanja usposobljen za poučevanje na univerzah kot redni profesor („Ordinarius“).

      16      A. Rubino trenutno dela kot fizik in oceanograf na univerzi Ca’ Foscari v Benetkah (Italija) in je od leta 1999 vpisan v italijanski
         register univerzitetnih raziskovalcev.

      17      Od 14. septembra 2007 je večkrat zahteval, naj se mu v Italiji prizna kvalifikacija, pridobljena v Nemčiji, da bi se lahko
         vpisal na seznam imetnikov NZK.

      18      Ministrstvo je te različne zahteve z odločbo z dne 23. januarja 2008 zavrnilo. Zavrača enakovrednost dokazila „Lehrbefugnis“,
         ki je dodeljeno v Nemčiji, in NZK iz italijanske univerzitetne ureditve ter meni, da se zakonska uredba št. 206/2007 ne uporablja,
         ker poklic univerzitetnega profesorja v Italiji ni reguliran, saj se nanaša na osebje, ki je zaposleno v skladu z izbirnim
         postopkom, v katerem je mogoče sodelovati, ne da bi se zahtevala dokazila o posebni kvalifikaciji v zvezi s poučevanjem.

      19      A. Rubino je zoper to odločbo ministrstva vložil tožbo pri Tribunale amministrativo regionale del Lazio (deželno upravno sodišče
         v Laciju), v kateri trdi, da je ta odločba v nasprotju s pravom Skupnosti, zlasti z Direktivo 2005/36.

      20      Ker je Tribunale amministrativo regionale del Lazio dvomilo, da je italijanska ureditev v skladu s pravom Skupnosti, je v
         teh okoliščinah prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:

      „Ali je italijanski nacionalni predpis, kot je zakonska uredba št. 206/2007, ki univerzitetne profesorje izvzame iz reguliranih
         poklicev za namene priznanja poklicnih kvalifikacij, v nasprotju z načeloma Skupnosti o odpravi ovir za prosti pretok oseb
         in storitev med državami članicami [Evropske] [s]kupnosti in o vzajemnem priznavanju diplom, spričeval in drugih dokazil o
         formalnih kvalifikacijah iz členov 3(1)(c) ES in 47(1) ES in določbami Direktive […] 2005/36 […]?“

       Vprašanje za predhodno odločanje
      21      Predložitveno sodišče meni, da v Italiji za dostop do poklica univerzitetnega profesorja ali njegovo opravljanje ni treba
         imeti dokazil o formalnih kvalifikacijah niti poklicnih izkušenj.

      22      Zato je treba postavljeno vprašanje razumeti, kot da se v bistvu sprašuje, ali je zaradi dejstva, da imajo dostop do tega
         poklica samo kandidati, ki so bili izbrani v izbirnem postopku, kot je ta, ki vodi do NZK, navedeni poklic reguliran v smislu
         člena 3(1)(a) Direktive 2005/36.

      23      V teh okoliščinah je treba navesti, da opredelitev pojma reguliran poklic v smislu Direktive 2005/36 spada v pravo Skupnosti
         (glej po analogiji glede Direktive 89/48 sodbi z dne 8. julija 1999 v zadevi Fernández de Bobadilla, C-234/97, Recueil, str.
         I-4773, točka 14, in z dne 9. septembra 2003 v zadevi Burbaud, C‑285/01, Recueil, str. I-8219, točka 43).

      24      Iz člena 3(1)(a) Direktive 2005/36 je razvidno, da je reguliran poklic poklicna dejavnost, ki jo glede pogojev za dostop do
         nje ali za njeno opravljanje neposredno ali posredno urejajo zakoni ali drugi predpisi, ki določajo, da je treba imeti posebne
         poklicne kvalifikacije.

      25      Na podlagi člena 3(1)(b) in 11(a)(i) Direktive 2005/36 so poklicne kvalifikacije lahko med drugim kvalifikacije, ki se izkazujejo
         z dokazili o formalnih kvalifikacijah ali s potrdilom o kompetenci, ki je izdano na podlagi izpita brez predhodnega usposabljanja.

      26      A. Rubino navaja, da je NZK na podlagi takega izpita brez predhodnega usposabljanja izdano potrdilo o kompetenci v smislu
         člena 11(a)(i) Direktive 2005/36. Iz tega sklepa, da gre za poklicno kvalifikacijo v smislu člena 3(1)(b) te direktive in
         da je zato v Italiji poklic univerzitetnega profesorja reguliran poklic v smislu člena 3(1)(a) navedene direktive. Meni, da
         ima na podlagi člena 13(1) te direktive zaradi kvalifikacij, ki jih je pridobil v Nemčiji, pravico do vpisa na seznam imetnikov
         NZK.

      27      Vendar je treba navesti, da je iz sodne prakse razvidno, da se splošni sistemi priznavanja diplom, ki jih določata Direktivi
         89/48 in 92/51, ne nanašajo na izbirne postopke in postopke zaposlovanja za zapolnitev delovnih mest in da se na te sisteme
         ni mogoče sklicevati v podporo pravici, da se posameznika dejansko zaposli. Ti sistemi namreč le urejajo priznavanje kvalifikacij,
         pridobljenih v državi članici, zato da se bo lahko posameznik s temi kvalifikacijami v drugi državi članici prijavil za delovno
         mesto v skladu z izbirnimi postopki in postopki zaposlovanja, ki v njej veljajo za dostop do reguliranega poklica (glej v
         tem smislu glede Direktive 89/48 zgoraj navedeno sodbo Burbaud, točka 91). Ta načela so po preoblikovanju in poenostavitvi,
         ki izhajata iz sprejetja Direktive 2005/36, ostala nespremenjena.

      28      Prijavitelj se zato ne more sklicevati na Direktivo 2005/36, da mu ne bi bilo treba sodelovati v delu izbirnega postopka in
         postopka zaposlovanja.

      29      Iz spisa, predloženega Sodišču, in italijanske zakonodaje, ki jo navaja predložitveno sodišče, je razvidno, da je pridobitev
         NZK stopnja za izbiro v postopku zaposlovanja univerzitetnih profesorjev.

      30      Ta postopek je namreč sestavljen iz dveh stopenj in pridobitev NZK je prva. Tisti, ki imajo NZK, so vpisani na seznam imetnikov
         NZK in lahko nato na drugi stopnji izbirnega postopka kandidirajo za posebno mesto na univerzi in se lahko zato zaposlijo
         v skladu z merili, ki se razlikujejo glede na univerzo.

      31      Natančneje glede postopka, v katerem se pridobi NZK, člen 1(5)(a), točka 1, zakona št. 230/2005 in člena 3(2) in 9(9) zakonske
         uredbe št. 164/2006 določajo, da je največje število posameznikov, ki lahko pridobijo NZK, določeno vnaprej za vsako disciplino
         glede na potrebe, ki jih navedejo univerze. Poleg tega je iz člena 1(8) zakona št. 230/2005 in člena 9 zakonske uredbe št.
         164/2006 razvidno, da je izbira namesto z uporabo absolutnih meril opravljena na podlagi primerjalnega ocenjevanja prijavljenih
         kandidatov. Dalje, NZK je na podlagi člena 1(6) zakona št. 230/2005 in člena 3(4) zakonske uredbe št. 164/2006 veljavna omejen
         čas.

      32      Treba je ugotoviti, da tega, da je nekdo izbran po postopku za izbiro vnaprej določenega števila posameznikov, ki se namesto
         z uporabo absolutnih meril opravi na podlagi primerjalnega ocenjevanja kandidatov, in za podelitev kvalifikacije s strogo
         omejeno časovno veljavnostjo, ni mogoče šteti za poklicno kvalifikacijo v smislu člena 3(1)(b) Direktive 2005/36.

      33      V teh okoliščinah dejstvo, na katero se sklicuje A. Rubino – in sicer, da člen 1(9) zakona št. 230/2005 dopušča, da univerze
         kot odstopanje od pravil, ki se uporabljajo, zapolnijo 10 % delovnih mest profesorjev z neposrednim imenovanjem tujih ali
         italijanskih specializiranih raziskovalcev, ki so zaposleni v tujini in imajo kvalifikacijo, enakovredno NZK – ni upoštevno
         za odgovor na vprašanje glede Direktive 2005/36. Poleg tega ni sporno, da se A. Rubino v postopku v glavni stvari ne sklicuje
         na navedeno odstopanje, ampak zahteva vpis na seznam imetnikov NZK, ne da bi mu bilo treba sodelovati v izbirnem postopku,
         ki ga določa nacionalna zakonodaja, ki se uporablja.

      34      Glede določb Pogodbe ES, ki se nanašata na temeljne svoboščine in na kateri se sklicuje v vprašanju, je treba kljub temu navesti,
         da člena 39 ES in 43 ES državljanom držav članic zagotavljata dostop do zaposlitve ali samozaposlitve brez diskriminacije
         zaradi državljanstva. Zato morajo nacionalni organi skrbeti zlasti za to, da so v okviru izbirnega postopka, kakršen je ta
         za vpis na seznam imetnikov NZK, kvalifikacije, podeljene v drugih državah članicah, priznane glede na njihovo pravo vrednost
         in primerno upoštevane (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Burbaud, točki 99 in 100).

      35      Glede na vsa ta stališča je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da to, da je dostop do poklica pridržan za kandidate,
         ki so bili izbrani po postopku za izbiro vnaprej določenega števila posameznikov, ki se namesto z uporabo absolutnih meril
         opravi na podlagi primerjalnega ocenjevanja kandidatov, in za podelitev kvalifikacije s strogo omejeno časovno veljavnostjo,
         še ne pomeni, da je navedeni poklic reguliran poklic v smislu člena 3(1)(a) Direktive 2005/36.

      36      Vendar člena 39 ES in 43 ES nalagata, da so kvalifikacije, podeljene v drugih državah članicah, v okviru takega postopka priznane
         glede na njihovo pravo vrednost in primerno upoštevane.

       Stroški
      37      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (osmi senat) razsodilo:
      To, da je dostop do poklica pridržan za kandidate, ki so bili izbrani po postopku za izbiro vnaprej določenega števila posameznikov,
            ki se namesto z uporabo absolutnih meril opravi na podlagi primerjalnega ocenjevanja kandidatov, in za podelitev kvalifikacije
            s strogo omejeno časovno veljavnostjo, še ne pomeni, da je navedeni poklic reguliran poklic v smislu člena 3(1)(a) Direktive
            2005/36/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 7. septembra 2005 o priznavanju poklicnih kvalifikacij.
      Vendar člena 39 ES in 43 ES nalagata, da so kvalifikacije, podeljene v drugih državah članicah, v okviru takega postopka priznane
            glede na njihovo pravo vrednost in primerno upoštevane.
      Podpisi
      * Jezik postopka: italijanščina.


Sodba Sodišča z dne 18. septembra 1986. # Komisija Evropskih skupnosti proti Zvezni republiki Nemčiji. # Vino. # Zadeva 48/85.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 16. marca 2000. # Evropski parlament proti Roland Bieber. # Pritožba - Uradniki. # Zadeva C-284/98 P.