title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 9. septembra 2008. # Fabbrica italiana accumulatori motocarri Montecchio SpA (FIAMM) in Fabbrica italiana accumulatori motocarri Montecchio Technologies LLC (C-120/06 P), Giorgio Fedon & Figli SpA in Fedon America, Inc. (C-121/06 P) proti Svetu Evropske unije in Komisija Evropskih skupnosti. # Pritožba - Priporočila in sklepi organa za reševanje sporov Svetovne trgovinske organizacije (STO) - Ugotovitev organa za reševanje sporov glede neskladnosti skupnostne ureditve uvoza banan s predpisi STO - Združene države Amerike vzpostavijo povračilne ukrepe v obliki dodatne carinske dajatve na uvoz nekaterih proizvodov iz različnih držav članic - Povračilni ukrepi, ki jih odobri STO - Neobstoj nepogodbene odgovornosti Skupnosti - Trajanje postopka pred Sodiščem prve stopnje - Razumni rok - Zahtevek za pravično odškodnino. # Združeni zadevi C-120/06 P in C-121/06 P.

text:
      Združeni zadevi C-120/06 P in C-121/06 P
      Fabbrica italiana accumulatori motocarri Montecchio SpA (FIAMM) in drugi
      proti
      Svetu Evropske unije
      in
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Pritožba – Priporočila in sklepi organa za reševanje sporov Svetovne trgovinske organizacije (STO) – Ugotovitev organa za reševanje sporov glede neskladnosti skupnostne ureditve uvoza banan s predpisi STO – Uvedba povračilnih ukrepov Združenih držav Amerike v obliki dodatne carinske dajatve na uvoz nekaterih proizvodov iz različnih
         držav članic – Povračilni ukrepi, ki jih odobri STO – Neobstoj nepogodbene odgovornosti Skupnosti – Trajanje postopka pred Sodiščem prve stopnje – Razumni rok – Zahtevek za pravično odškodnino“

      Povzetek sodbe
      1.        Pritožba – Razlogi – Nezadostna ali nasprotujoča si obrazložitev – Dopustnost
      (člen 225 ES; Statut Sodišča, člen 58, prvi odstavek)
      2.        Mednarodni sporazumi – Sporazumi Skupnosti
      3.        Mednarodni sporazumi – Sporazum o ustanovitvi Svetovne trgovinske organizacije
      4.        Nepogodbena odgovornost – Odgovornost zaradi zakonitega akta
      (člen 288, drugi odstavek, ES)
      5.        Pravo Skupnosti – Načela – Temeljne pravice – Lastninska pravica – Svoboda opravljanja poklicne dejavnosti – Obseg
      6.        Pritožba – Razlogi – Obrazložitev sodbe, s katero je kršeno pravo Skupnosti – Izrek, utemeljen z drugimi pravnimi razlogi
            – Zavrnitev
      7.        Postopek – Trajanje postopka pred Sodiščem prve stopnje – Razumni rok – Merila presoje
      1.        Vprašanje, ali je obrazložitev sodbe Sodišča prve stopnje protislovna ali pomanjkljiva, pomeni pravno vprašanje, ki se kot
         tako sme uveljavljati v okviru pritožbe.

      V zvezi s tem je treba poudariti, da obveznosti Sodišča prve stopnje, da obrazloži svoje sodbe, ni mogoče razlagati, kot da
         pomeni, da je dolžno podrobno odgovoriti na vsako trditev, ki jo navede tožeča stranka, zlasti če ta trditev ni dovolj jasna
         in natančna ter ne temelji na podrobnih dokazih.

      Obveznost obrazložitve Sodišču prve stopnje ne nalaga, da zagotovi razlago, ki bi izčrpno in posamično sledila ugotovitvam,
         ki jih navajajo stranke v sporu; obrazložitev je torej lahko implicitna, če zadevnim osebam omogoča, da se seznanijo z razlogi,
         zakaj Sodišče prve stopnje ni sprejelo njihovih argumentov, Sodišču pa omogoča, da razpolaga z dovolj elementi za izvajanje
         nadzora.

      (Glej točke 90, 91 in 96.)
      2.        Učinkov – v Skupnosti – določb sporazuma, ki ga je Skupnost sklenila s tretjimi državami, ni mogoče opredeliti, ne da bi pri
         tem upoštevali mednarodni izvor zadevnih določb. V skladu z načeli madnarodnega prava se institucije Skupnosti, ki so pristojne
         za pogajanje in sklepanje takega sporazuma, lahko sporazumejo z zadevnimi tretjimi državami o učinkih, ki jih morajo imeti
         določbe tega sporazuma v notranjem redu pogodbenih strank. Ker to vprašanje ni bilo izrecno urejeno v navedenem sporazumu,
         morajo o njem odločiti pristojna sodišča in zlasti Sodišče v okviru svoje pristojnosti na podlagi Pogodbe, enako kot o vsakem
         drugem vprašanju o razlagi uporabe zadevnega sporazuma v Skupnosti, pri čemer se opira zlasti na duh, sistematiko ali besedilo
         tega sporazuma.

      Zato je še zlasti naloga Sodišča, da na podlagi predvsem zgoraj navedenih meril določi, ali določbe mednarodnega sporazuma
         dajejo posameznikom v Skupnosti pravico, da se sklicujejo nanje v sodnem postopku, v katerem izpodbijajo veljavnost akta Skupnosti.

      Sodišče lahko veljavnost zakonodaje Skupnosti z vidika mednarodne pogodbe presoja le, če temu ne nasprotujeta narava in sistematika
         te pogodbe in če se določbe glede na njihovo vsebino izkažejo za nepogojne in dovolj jasne.

      (Glej točke od 108 do 110.)
      3.        Sklepa organa za reševanje sporov (ORS) STO, ki nima drugega namena kot izreči se o skladnosti ravnanja države članice STO
         z obveznostmi, ki jih je v tem okviru prevzela ta članica, načeloma ni mogoče razlikovati od materialnih predpisov, ki izhajajo
         iz teh obveznosti in glede katerih izvaja tak nadzor, razen če gre za opredelitev, ali se je za namene nadzora zakonitosti
         ravnanja institucij Skupnosti mogoče pred sodiščem Skupnosti sklicevati na kršitev navedenih predpisov oziroma sklepa ali
         ne.

      Tako kot materialni predpisi, ki jih vsebujejo sporazumi STO, tudi priporočilo ali sklep ORS, s katerim je bila ugotovljena
         kršitev navedenih predpisov, ne moreta, ne glede na to, kakšen je pravni pomen takih priporočil oziroma sklepa, za posameznike
         ustvariti pravice, da se nanju sklicujejo pred sodiščem Skupnosti za namene pridobitve nadzora zakonitosti ravnanja institucij
         Skupnosti, in da do tega nadzora pride v okviru spora o razglasitvi ničnosti ali za namene odločanja o odškodninski tožbi.

      Po eni strani namreč ugotovitve, povezane z naravo sporazumov STO ter z vzajemnostjo in prožnostjo, ki je značilna za te sporazume,
         veljajo tudi potem, ko so bile sprejete s takimi sklepi ali priporočili, in po izteku razumnega roka za njihovo izvršitev.
         Institucije Skupnosti obdržijo zlasti določeno polje proste presoje in pogajanj nasproti svojim poslovnim partnerjem z namenom,
         da se sprejmejo ukrepi, namenjeni izpolnjevanju teh sklepov oziroma priporočil, in to je treba ohraniti.

      Po drugi strani, kot izhaja iz člena 3(2) Dogovora o pravilih in postopkih za reševanje sporov, ki je del priloge 2 k Sporazumu
         o ustanovitvi STO, priporočila in sklepi ORS ne morejo razširiti ali zmanjšati pravic in obveznosti, navedenih v zadevnih
         sporazumih. Iz tega med drugim izhaja, da sklep ORS, s katerim je bila ugotovljena kršitev take obveznosti, ne more povzročiti
         obveznosti podpisnice sporazumov STO, da prizna posameznikom pravico, ki je nimajo na podlagi teh sporazumov, če ni takega
         sklepa.

      (Glej točke 120 in od 128 do 131.)
      4.        Sodišče prve stopnje je napačno uporabilo pravo, s tem da je v izpodbijanih sodbah ugotovilo obstoj sistema nepogodbene odgovornosti
         Skupnosti zaradi njenega zakonitega izvajanja svojih dejavnosti s področja zakonodaje. V sedanjem pravu Skupnosti ne obstaja
         sistem odgovornosti, ki bi omogočal uveljavljanje odgovornosti Skupnosti zaradi ravnanja, ki spada na področje njene zakonodajne
         pristojnosti, v položaju, v katerem morebitne neskladnosti takega ravnanja s sporazumi STO ni mogoče uveljavljati pred sodiščem
         Skupnosti.

      S tega vidika je nepomembno, da je treba navedeno ravnanje preučiti kot pozitivni akt, in sicer sprejetje uredb zaradi sklepa
         organa za reševanje sporov (ORS) STO, ali kot opustitev, namreč nesprejetje aktov, s katerimi bi se zagotovila pravilna izvršitev
         tega sklepa. Nedelovanje institucij Skupnosti lahko namreč izhaja tudi iz zakonodajne funkcije Skupnosti, zlasti v okviru
         spora o odgovornosti.

      Zakonodajalec Skupnosti ima vendarle široko diskrecijsko pravico pri presoji, ali v primeru sprejetja danega zakonodajnega
         akta upoštevanje nekaterih škodnih učinkov, ki morajo izhajati iz tega sprejetja, upravičuje določitev nekaterih oblik nadomestila.

      Zakonodajni akt Skupnosti, katerega uporaba vodi k omejitvam temeljnih pravic, kot sta lastninska pravica in pravica prostega
         izvajanja poklicne dejavnosti, kar naj bi nesorazmerno in nesprejemljivo posegalo v sam temelj navedenih pravic – kar velja,
         če ni predvideno ustrezno nadomestilo za preprečitev ali odpravo navedenega posega – bi prav tako lahko imel za posledico
         nepogodbeno odgovornost Skupnosti.

      (Glej točke 176, 178, 179, 181 in 184.)
      5.        Noben gospodarski subjekt ne more zahtevati lastninske pravice nad tržnim deležem, ki ga je imel v določenem trenutku v preteklosti,
         ker tak tržni delež predstavlja zgolj trenuten gospodarski položaj, ki je izpostavljen tveganjem sprememb okoliščin. Poleg
         tega varstev, danih z lastninsko pravico ali s splošnim načelom, ki zagotavlja prosto izvajanje poklica, ni mogoče razširiti
         na varstvo preprostih interesov ali trgovske sreče, katerih negotovost je značilna za samo bistvo gospodarske dejavnosti.

      Zato se mora gospodarski subjekt, katerega dejavnost je zlasti izvoz na trge tretjih držav, med drugim zavedati dejstva, da
         na poslovni položaj, ki ga ima v danem trenutku, lahko vplivajo in ga spremenijo različne okoliščine in da so med njimi mogoči
         primeri – sicer izrecno določeni in urejeni s členom 22 Dogovora o pravilih in postopkih za reševanje sporov (DPPRS), ki je
         priloga 2 k Sporazumu o ustanovitvi STO –, ko taka tretja država sprejme ukrepe prekinitve koncesij kot odgovor na ravnanje
         svojih poslovnih partnerjev v okviru STO in da s tem namenom prosto izbere, kot izhaja iz člena 22(3)(a) in (f) DPPRS, blago,
         na katero se nanašajo navedeni ukrepi.

      (Glej točki 185 in 186.)
      6.        Čeprav obrazložitev sodbe Sodišča prve stopnje kaže na kršitev prava Skupnosti, je treba pritožbo zavrniti, ker je njen izrek
         utemeljen z drugimi pravnimi razlogi.

      (Glej točko 187.)
      7.        Če ni nobenega indica, v skladu s katerim naj bi dolžina postopka vplivala na rešitev spora, potem pritožbeni razlog, da naj
         bi postopek pred Sodiščem prve stopnje prekoračil zahtevani razumni rok, na splošno ne more povzročiti razveljavitve sodbe,
         ki jo je to sodišče izreklo.

      Razumnost roka v postopku pred Sodiščem prve stopnje je treba presojati glede na posebne okoliščine vsakega primera in zlasti
         glede na interese oseb v sporu, zapletenost zadeve ter ravnanje tožeče stranke in pristojnih organov.

      (Glej točki 203 in 212.)
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 9. septembra 2008(*)

      „Pritožba – Priporočila in sklepi organa za reševanje sporov Svetovne trgovinske organizacije (STO) – Ugotovitev organa za reševanje sporov glede neskladnosti skupnostne ureditve uvoza banan s predpisi STO – Uvedba povračilnih ukrepov Združenih držav Amerike v obliki dodatne carinske dajatve na uvoz nekaterih proizvodov iz različnih
         držav članic – Povračilni ukrepi, ki jih odobri STO – Neobstoj nepogodbene odgovornosti Skupnosti – Trajanje postopka pred Sodiščem prve stopnje – Razumni rok – Zahtevek za pravično odškodnino“

      V združenih zadevah C-120/06 P in C-121/06 P,
      zaradi dveh pritožb na podlagi člena 56 Statuta Sodišča, ki sta ju 24. in 27. februarja 2006 vložili
      Fabbrica italiana accumulatori motocarri Montecchio SpA (FIAMM), s sedežem v Montecchio Maggiore (Italija),

      Fabbrica italiana accumulatori motocarri Montecchio Technologies LLC, nekdanja Fabbrica italiana accumulatori motocarri Montecchio Technologies Inc. (FIAMM Technologies), s sedežem v East Haven,
         Delaware (Združene države Amerike),

      ki ju zastopajo I. Van Bael, A. Cevese in F. Di Gianni, odvetniki,
      pritožnici,
      druge stranke v postopku so
      Svet Evropske unije, ki ga zastopajo A. Vitro, S. Marquardt in A. De Gregorio Merino, zastopniki,

      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopajo P. J. Kuijper, V. Di Bucci, C. Brown in E. Righini, zastopniki, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      toženi stranki v postopku na prvi stopnji,
      Kraljevina Španija, ki jo zastopata E. Braquehais Conesa in M. Muñoz Pérez, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      intervenientka v postopku na prvi stopnji (C-120/06 P),
      in
      Giorgio Fedon & Figli SpA, s sedežem v Vallesella di Cadore (Italija),

      Fedon America, Inc., s sedežem v Wilmington, Delaware (Združene države),

      ki ju zastopajo I. Van Bael, A. Cevese, F. Di Gianni in R. Antonini, odvetniki,
      pritožnici,
      druge stranke v postopku so
      Svet Evropske unije, ki ga zastopajo A. Vitro, S. Marquardt in A. De Gregorio Merino, zastopniki,

      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopajo P. J. Kuijper, V. Di Bucci, C. Brown in E. Righini, zastopniki, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      toženi stranki v postopku na prvi stopnji,
      ob intervenciji
      Kraljevine Španije, ki jo zastopa M. Muñoz Pérez, zastopnik, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      intervenientka v pritožbenem postopku (C-121/06 P),
      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, P. Jann, C. W. A. Timmermans, G. Arestis, U. Lõhmus, predsedniki senatov, K. Schiemann (poročevalec),
         E. Juhász, A. Borg Barthet, M. Ilešič, J. Malenovský, J. Klučka, E. Levits, sodniki, in C. Toader, sodnica,

      generalni pravobranilec: M. Poiares Maduro,
      sodni tajnik: J. Swedenborg, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 3. julija 2007,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 20. februarja 2008
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Fabbrica italiana accumulatori motocarri Montecchio SpA in Fabbrica italiana accumulatori motocarri Montecchio Technologies
         LLC (v nadaljevanju skupaj: FIAMM), na eni strani, ter Giorgio Fedon & Figli SpA in Fedon America, Inc. (v nadaljevanju skupaj:
         Fedon), na drugi strani, s pritožbama zahtevajo razveljavitev sodbe Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti z dne 14. decembra
         2005 v zadevi FIAMM in FIAMM Technologies proti Svetu in Komisiji (T-69/00, ZOdl., str. II-5393) (zadeva C-120/06 P) in razveljavitev
         sodbe Sodišča prve stopnje z dne 14. decembra 2005 v zadevi Fedon & Figli in drugi proti Svetu in Komisiji (T-135/01) (zadeva
         C‑121/06 P). S tema sodbama (v nadaljevanju: sodba FIAMM oziroma sodba Fedon, ali skupaj: izpodbijani sodbi) je Sodišče prve
         stopnje zavrnilo tožbi družb FIAMM in Fedon za povračilo škode, ki naj bi jo utrpeli zaradi dodatnih carinskih dajatev, ki
         so jih uvedli ameriški organi na uvoz njihovih proizvodov in jih je odobril organ za reševanje sporov (v nadaljevanju: ORS)
         Svetovne trgovinske organizacije (STO), potem ko je ORS ugotovil, da skupnostna ureditev uvoza banan ni združljiva s sporazumi
         in dogovori, priloženimi k sporazumu o ustanovitvi STO.

      2        S sklepom predsednika Sodišča prve stopnje z dne 8. avgusta 2006 je bilo Kraljevini Španiji dovoljeno, da intervenira v podporo
         predlogom Sveta Evropske unije in Komisije Evropskih skupnosti v zadevi C-121/06 P.

      3        Zadevi C‑120/06 P in C‑121/06 P sta bili s sklepom predsednika Sodišča z dne 12. aprila 2007 združeni za namene ustnega postopka
         in izdaje sodbe.

       Pravni okvir
       Sporazumi STO
      4        Svet je s Sklepom 94/800/ES z dne 22. decembra 1994 o sklenitvi sporazumov, doseženih v Urugvajskem krogu večstranskih pogajanj
         (1986–1994) v imenu Evropske skupnosti v zvezi z zadevami, ki so v njeni pristojnosti (UL L 336, str. 1), odobril Sporazum
         o ustanovitvi STO ter sporazume v prilogah 1, 2, 3 in 4 tega sporazuma (v nadaljevanju: sporazumi STO).

      5        Člen 3(2) in (7) Dogovora o pravilih in postopkih za reševanje sporov (v nadaljevanju: DPPRS), ki je del priloge 2 k Sporazumu
         o ustanovitvi STO, določa:

      „2.      Sistem za reševanje sporov v ?STO? je osrednja prvina pri zagotavljanju varnosti in napovedljivosti večstranskega trgovinskega
         sistema. Članice priznavajo, da je namenjen ohranjanju pravic in obveznosti članic po zajetih sporazumih ter pojasnjevanju
         obstoječih določb teh sporazumov v skladu z običajnimi pravili razlage mednarodnega javnega prava. Priporočila in sklepi ?ORS?
         ne morejo povečati ali zmanjšati pravic in obveznosti, določenih v zajetih sporazumih.

      […]
      7.      Pred predložitvijo zadeve članica presodi, ali bi bilo ukrepanje po teh postopkih uspešno. Namen mehanizma za reševanje sporov
         je zagotoviti pozitivno rešitev spora. Jasno je, da je najboljša rešitev tista, ki je sprejemljiva za vse stranke v sporu
         skupaj in je skladna z zajetimi sporazumi. Če medsebojno dogovorjene rešitve ni, je običajno prvi cilj mehanizma za reševanje
         sporov zagotoviti umik določenih ukrepov, če se ugotovi, da niso v skladu z določbami katerega koli od zajetih sporazumov.
         Zagotovitev nadomestila naj bo samo sredstvo v sili, če takojšnji umik ukrepa ni izvedljiv, ter samo kot začasni ukrep do
         umika ukrepa, ki ni v skladu z zajetim sporazumom. Zadnje sredstvo, ki ga članici, ki uveljavlja postopke za reševanje spora,
         ta sporazum zagotavlja, je možnost začasnega prenehanja uporabe koncesij ali izpolnjevanja drugih obveznosti napram drugi
         članici na podlagi zajetih sporazumov na diskriminacijski podlagi, vendar take ukrepe dovoli ?ORS?.“

      6        Na podlagi člena 7 DPPRS ugotovitveni sveti, ustanovljeni na zahtevo tožeče stranke, sprejmejo ugotovitve, ki ORS pomagajo
         pri sprejemanju priporočil ali pri odločanju o vprašanjih, ki so predložena temu organu. Člen 12(7) DPPRS določa, da če strankam
         v sporu ne uspe priti do skupno zadovoljive rešitve, ugotovitveni svet svoje ugotovitve v obliki pisnega poročila predloži
         ORS.

      7        Iz člena 16(4) DPPRS izhaja, da če stranka v sporu ORS formalno ne obvesti o svoji odločitvi o pritožbi ali pa se ORS s konsenzom
         odloči, da poročila ne sprejme, se poročilo sprejme na zasedanju ORS v 60 dneh po razpošiljanju poročila ugotovitvenega sveta
         članicam.

      8        Člen 17 DPPRS določa ustanovitev stalnega pritožbenega organa, ki razpravlja o pritožbah glede zadev ugotovitvenih svetov.
         V skladu z odstavkom 6 navedenega člena se pritožba omeji na pravna vprašanja, zajeta v poročilu ugotovitvenega sveta, in
         pravne razlage, ki jih je pripravil ugotovitveni svet. Kot izhaja iz odstavka 13 istega člena, lahko pritožbeni organ potrdi,
         spremeni ali razveljavi pravne ugotovitve in sklepe ugotovitvenega sveta.

      9        Člen 17(14) DPPRS določa:

      „Poročilo pritožbenega organa potrdi ?ORS?, stranke v sporu pa ga brezpogojno sprejmejo, če [ORS] v 30 dneh po razpošiljanju
         poročila pritožbenega organa članicam s konsenzom ne odloči, da ga ne potrdi. [...]“

      10      Člen 19(1) DPPRS določa:

      „Kadar ugotovitveni svet ali pritožbeni organ ugotovi, da ukrep ni v skladu z zajetim sporazumom, določeni članici priporoči,
         da ukrep uskladi s sporazumom. Poleg svojih priporočil ugotovitveni svet ali pritožbeni organ določeni članici lahko predlaga
         načine izvajanja priporočil.“

      11      Člen 21 DPPRS, z naslovom „Nadzorovanje izvajanja priporočil in sklepov“ ORS, določa:

      „1.      Takojšnje ravnanje v skladu s priporočili ali sklepi [ORS] je bistveno za zagotovitev učinkovitega reševanja sporov v korist
         vseh članic.

      […]
      3.      Na zasedanju ?ORS? v 30 dneh po potrditvi poročila ugotovitvenega sveta ali pritožbenega organa določena članica obvesti ?ORS?
         o svojih namenih v zvezi z izvajanjem priporočil in sklepov ?ORS?. Če pravočasno izpolnjevanje priporočil in sklepov ni izvedljivo,
         se članici določi razumno obdobje, v katerem jih izvede. Razumno obdobje je:

      a)      obdobje, ki ga predlaga določena članica [...] odobri ?ORS?, ali kadar take odobritve ni,
      b)      obdobje, o katerem so se sporazumele stranke v sporu [...], ali če takega sporazuma ni,
      c)      obdobje, ki ga določi zavezujoča arbitraža […]
      […]
      5.      Kadar ni soglasja glede obstoja ali skladnosti z zajetimi sporazumi v zvezi s sprejetimi ukrepi za izpolnjevanje priporočil
         in sklepov, se o takem sporu odloča s pomočjo teh postopkov reševanja sporov, kadar koli je mogoče pa tudi s pomočjo prvotnega
         ugotovitvenega sveta. […]

      6.      ?ORS? stalno nadzoruje izvajanje sprejetih priporočil ali sklepov. [...] Če ?ORS? ne odloči drugače, se vprašanje o izvajanju
         priporočil ali sklepov uvrsti na dnevni red zasedanja ?ORS? po šestih mesecih od dneva določitve razumnega obdobja v skladu
         z odstavkom 3 ter ostane na dnevnem redu ?ORS?, dokler ni rešeno. [...]

      [...]“
      12      Člen 22 DPPRS, z naslovom „Kompenzacija in prekinitev koncesij“, določa:

      „1.      Kompenzacija in prekinitev koncesij ali drugih obveznosti sta začasna ukrepa, ki sta na voljo, če priporočila in sklepi niso
         uresničeni v razumnem obdobju. Kompenzacija in prekinitev koncesij ali drugih obveznosti nimata prednosti pred doslednim izvajanjem
         priporočila za uskladitev ukrepa z zajetimi sporazumi. Kompenzacija je prostovoljna in če se jo odobri, mora biti v skladu
         z zajetimi sporazumi.

      2.      Če določeni članici ne uspe ukrepa, za katerega se ugotovi, da ni v skladu z zajetim sporazumom, uskladiti z njim, ali drugače
         ne spoštuje priporočil ali sklepov v razumnem roku, določenem v skladu z odstavkom 3 člena 21, taka članica, če se to od nje
         zahteva, in najpozneje po izteku razumnega obdobja, začne pogajanja z vsako stranjo, ki je sprožila postopke za reševanje
         spora, z namenom, da pripravi medsebojno sprejemljivo kompenzacijo. Če v 20 dneh po izteku razumnega obdobja ni dogovora o
         zadovoljivi kompenzaciji, lahko vsaka stran, ki je sprožila postopke za reševanje sporov, zahteva, da ?ORS? določeni članici
         dovoli prekinitev uporabe koncesij ali drugih obveznosti po zajetih sporazumih.

      3.      Pri odločanju, katere koncesije ali druge obveznosti naj se prekinejo, tožeča stranka uporabi naslednja načela in postopke:
      a)      splošno načelo je, da naj tožeča stranka najprej poskuša prekiniti koncesije ali druge obveznosti v istem(-ih) sektorju(-ih),
         v katerih je ugotovitveni svet ali pritožbeni organ ugotovil kršitev ali drugačno izničenje ali zmanjševanje;

      b)      če stranka meni, da prekinitev koncesij ali drugih obveznosti v istem(‑ih) sektorju(-ih) ni izvedljiva ali učinkovita, lahko
         poskuša prekiniti koncesije ali druge obveznosti v drugih sektorjih po istem sporazumu;

      c)      če stranka meni, da prekinitev koncesij ali drugih obveznosti v drugem(-ih) sektorju(-ih) po istem sporazumu ni izvedljiva
         ali učinkovita, ter da so okoliščine dovolj resne, lahko poskuša prekiniti koncesije ali druge obveznosti po drugem zajetem
         sporazumu;

      [...]
      f)      za namene tega odstavka izraz ‚sektor‘ pomeni:
      i)      glede blaga vse vrste blaga;
      [...]
      [...]
      4.      Raven prekinitve koncesij ali drugih obveznosti, ki jo dovoli ?ORS?, mora biti enakovredna ravni izničenja ali zmanjševanja.
      [...]
      6.      Če nastane situacija, opisana v odstavku 2, bo ?ORS? na zahtevo dal dovoljenje za prekinitev koncesij ali drugih obveznosti
         v 30 dneh od poteka razumnega obdobja, če se ?ORS? s konsenzom ne odloči, da zahtevo zavrne. Če pa določena članica nasprotuje
         predlagani ravni prekinitve ali trdi, da niso bila upoštevana načela ali postopki, določeni v odstavku 3, ko je tožeča stranka
         zahtevala prekinitev koncesij ali drugih obveznosti […], se zadevo predloži v arbitražo. […] Med potekom arbitraže se koncesije
         ali druge obveznosti ne smejo prekiniti.

      7.      […] ?ORS? na zahtevo odobri prekinitev koncesij ali drugih obveznosti, kadar je zahteva v skladu z odločbo razsodnika, če
         se ?ORS? s konsenzom ne odloči, da zahtevo zavrne.

      8.      Prekinitev koncesij ali drugih obveznosti je začasna in se uporablja samo do ukinitve ukrepa, za katerega je bilo ugotovljeno,
         da ni v skladu z zajetim sporazumom, ali dokler članica, ki mora uresničiti priporočila ali sklepe, ne zagotovi rešitve glede
         izničenja ali zmanjšanja koristi, ali se ne doseže zadovoljiva rešitev za vse. V skladu z odstavkom 6 člena 21 ?ORS? še naprej
         nadzoruje izvajanje sprejetih priporočil ali sklepov, vključno z zadevami, ko je bila dana kompenzacija ali so bile prekinjene
         koncesije ali druge obveznosti, niso pa bila uresničena priporočila za uskladitev ukrepa z zajetimi sporazumi.

      [...]“
       Predpisi Skupnosti o skupni ureditvi trga za banane in s tem povezan spor znotraj STO
      13      Svet je 13. februarja 1993 sprejel Uredbo (EGS) št. 404/93 o skupni ureditvi trga za banane (UL L 47, str. 1), v kateri so
         v naslovu IV – Trgovina s tretjimi državami – določene preferencialne določbe za banane iz določenih afriških, karibskih in
         pacifiških držav (v nadaljevanju: AKP), podpisnic Četrte Konvencije držav AKP in EGS, podpisane v Lomeju 15. decembra 1989
         (UL 1991 L 229, str. 3).

      14      Zaradi pritožb, ki jih je februarja 1996 vložilo več članic STO, med njimi Združene države Amerike, je bila ta ureditev trgovine
         predmet postopka poravnave sporov.

      15      Pritožbeni organ je v svojem poročilu ugotovil, da so nekateri elementi navedene ureditve trgovine nezdružljivi z obveznostmi,
         ki jih je prevzela Skupnost s sporazumi STO, in predlagal ORS, naj pozove Skupnost, naj uskladi to ureditev s temi obveznostmi.
         ORS je to poročilo potrdil s sklepom z dne 25. septembra 1997 (v nadaljevanju: sklep ORS z dne 25. septembra 1997).

      16      Skupnost je 16. oktobra 1997 v skladu s členom 21(3) DPPRS obvestila ORS, da bo v celoti spoštovala svoje mednarodne obveznosti.

      17      Z arbitražno odločbo je bil na podlagi člena 21(3)(c) DPPRS za razumen rok določen 1. januar 1999, v katerem bi morala Skupnost
         izpolniti svoje obveznosti.

      18      Kot izhaja iz druge uvodne izjave Uredbe Sveta (ES) št. 1637/98 z dne 20. julija 1998 o spremembi Uredbe št. 404/93 (UL L
         210, str. 28), je bila s to uredbo spremenjena ureditev trgovine z bananami s tretjimi državami, ker je bilo treba „izpolniti
         mednarodne obveznosti Skupnosti v okviru Svetovne trgovinske organizacije (STO) in do drugih podpisnic Četrte konvencije držav
         AKP ter EGS, hkrati pa doseči cilje skupne ureditve trga za banane“.

      19      Uredba Komisije (ES) št. 2362/98 z dne 28. oktobra 1998 o podrobnih pravilih za izvedbo Uredbe št. 404/93 glede ureditve uvoza
         banan v Skupnost (UL L 293, str. 32) se uporablja od 1. januarja 1999.

      20      Ker so Združene države Amerike menile, da nova skupnostna ureditev uvoza banan, ki je bila s tem uvedena, ohranja nezakonite
         elemente predhodne ureditve, ki ne spoštuje sporazumov STO in sklepa ORS z dne 25. septembra 1997, so 14. januarja 1999 v
         skladu s členom 22(2) DPPRS zahtevale, naj ORS dovoli prekinitev uporabe tarifnih koncesij in povezanih obveznosti na podlagi
         Splošnega sporazuma o carinah in trgovini (GATT) iz leta 1994 in Splošnega sporazuma o trgovini s storitvami (GATS) za Skupnost
         in njene države članice, ki znaša 520 milijonov USD trgovinske menjave.

      21      Ker je Skupnost nasprotovala temu znesku in trdila, da načela in postopki iz člena 22(3) DPPRS niso bili spoštovani, je ORS
         29. januarja 1999 odločil, da to vprašanje na podlagi člena 22(6) DPPRS predloži v arbitražo.

      22      Z odločbo z dne 9. aprila 1999 so razsodniki presodili, da je več določb novega uvoznega režima SUT za banane v nasprotju
         z določbami sporazumov STO, in določili raven izničenja ali zmanjšanja koristi, ki so jo utrpele Združene države Amerike,
         na 191,4 milijona USD letno.

      23      ORS je 19. aprila 1999 Združenim državam Amerike dovolil, da na uvoz iz Skupnosti odmerijo carine do letnega zneska trgovinske
         menjave v višini 191,4 milijona USD.

      24      Istega dne so organi Združenih držav Amerike uvedli uvozno carinsko dajatev ad valorem po carinski stopnji 100 % za različne proizvode. Na tem seznamu proizvodov s poreklom iz Avstrije, Belgije, Finske, Francije,
         Nemčije, Grčije, Irske, Italije, Luksemburga, Portugalske, Španije, Švedske ali Združenega kraljestva so bili med drugim „svinčeno-kislinski
         akumulatorji, razen tistih, ki se uporabljajo za vžig batnih motorjev ali kot primarni vir energije za električna vozila“
         ter „žepni artikli s plastično površino oziroma s površino, ojačano s plastiko“.

      25      Skupnostna ureditev uvoza banan je bila ponovno spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 216/2001 z dne 29. januarja 2001 o spremembi
         Uredbe št. 404/93 (UL L 31, str. 2).

      26      Uvodne izjave od 1 do 6 Uredbe št. 216/2001 določajo:

      „(1)      Z državami dobaviteljicami in drugimi zainteresiranimi stranmi je bilo opravljeno že veliko pogovorov, da bi se poravnali
         spori, izhajajoči iz uvoznega režima, ki ga uvaja Uredba (EGS) št. 404/93 […], in da bi se upoštevali sklepi posebne skupine,
         ustanovljene v skladu s postopkom poravnave sporov [STO].

      (2)      Analiza vseh možnosti, ki jih je predstavila Komisija, kaže na to, da uvedba srednjeročnega uvoznega sistema, ki temelji na
         uporabi carine ob ustrezni stopnji in uporabi preferencialne tarife za uvoz iz držav AKP, najučinkoviteje jamči, prvič, doseganje
         ciljev skupne ureditve trga v zvezi s proizvodnjo Skupnosti in povpraševanjem potrošnikov, drugič, skladnost s pravili mednarodnega
         trgovanja, in tretjič, preprečevanje nadaljnjih sporov.

      (3)      Tak sistem pa je treba uvesti ob zaključku pogajanj s partnerji Skupnosti v skladu s postopki STO, zlasti člena XXVIII [GATT
         iz leta 1994] [...]

      (4)      Do začetka veljavnosti tega režima naj se Skupnost oskrbuje na podlagi več tarifnih kvot, ki so odprte za uvoz vseh porekel
         in ki se upravljajo v skladu s priporočili [ORS] […]

      (5)      Zaradi pogodbenih obveznosti do držav AKP in potrebe po zagotovitvi primernih pogojev konkurenčnosti bi uporaba tarifne preference
         300 EUR na tono za uvoz banan s poreklom iz teh držav, omogočila ohranitev teh trgovinskih tokov. To bo povzročilo zlasti
         uporabo dajatve nič za tovrstni uvoz v okviru […] tarifnih kvot.

      (6)      Komisija bi morala biti pooblaščena, da začne pogajanja z državami dobaviteljicami, ki kažejo večje zanimanje za oskrbo trga
         Skupnosti, da bi dosegli sporazumno dodelitev prvih dveh tarifnih kvot. […]“

      27      Združene države Amerike in Skupnost so 11. aprila 2001 sklenile dogovor, ki opredeljuje „sredstva, ki dopuščajo dolgoročno
         reševanje spora glede ureditve uvoza banan“ v Skupnosti. Ta dogovor določa, da je Skupnost dolžna „[vzpostaviti] izključno
         [le] carinsko ureditev za uvoz banan najpozneje do 1. januarja 2006“. Ta dokument določa ukrepe, ki jih mora sprejeti Skupnost
         v vmesnem obdobju, ki poteče 1. januarja 2006. V zameno so se Združene države Amerike zavezale začasno prekiniti uvedbo dodatne
         carinske dajatve, katere odmera na skupnostni uvoz jim je bila dovoljena.

      28      Združene države Amerike so zaradi sprejetja Uredbe Komisije (ES) št. 896/2001 z dne 7. maja 2001 o podrobnih pravilih za uporabo
         Uredbe Sveta (EGS) št. 404/93 glede režimov uvoza banan v Skupnost (UL L 126, str. 6) prenehale uporabljati svojo dodatno
         carinsko dajatev. Od 1. julija 2001 sta bili njihovi uvozni dajatvi na stacionarne akumulatorje in na žepne artikle s poreklom
         iz Skupnosti spuščeni na prvotni stopnji 3,5 % in 4,6 %.

       Tožbi, vloženi pri Sodišču prve stopnje, postopek pred njim in izpodbijani sodbi
       Tožbi
      29      FIAMM opravlja dejavnost zlasti na področju stacionarnih akumulatorjev, Fedon pa na področju etuijev za očala in dodatnih
         proizvodov iz skupine žepnih predmetov.

      30      Ker sta FIAMM in Fedon šteli Skupnost za odgovorno za škodo, ki naj bi jima nastala, ker so bili ti proizvodi med tistimi,
         za katere so organi Združenih držav Amerike od 19. aprila 1999 do 30. junija 2001 določili dodatne carinske dajatve, sta pri
         Sodišču prve stopnje proti Svetu in Komisiji vložili odškodninski tožbi na podlagi določb člena 235 ES in člena 288, drugi
         odstavek, ES.

      31      FIAMM in Fedon primarno navajata obstoj nepogodbene odgovornosti Skupnosti zaradi nezakonitega ravnanja njenih institucij.
         Kot izhaja iz točk 69 in od 92 do 95 sodbe FIAMM ter iz točk 63 in od 85 do 88 sodbe Fedon, sta glede očitanega nezakonitega
         ravnanja natančneje navedli, da so bili, s tem ko Svet in Komisija nista sprejela sprememb skupnostne ureditve uvoza banan
         za njeno uskladitev z obveznostmi, ki jih je Skupnost prevzela na podlagi sporazumov STO, v roku, ki ga je določil ORS, kršeni
         načelo pacta sunt servanda, načeli varstva legitimnega pričakovanja in pravne varnosti, njune lastninske pravice in pravice gospodarske pobude ter nazadnje
         načelo dobrega upravljanja.

      32      FIAMM in Fedon podredno med drugim navajata nepogodbeno odgovornost Skupnosti, tudi če njeni organi niso ravnali nezakonito.

       Postopek pred Sodiščem prve stopnje
      33      Iz točk od 48 do 59 sodbe FIAMM in iz točk od 48 do 55 sodbe Fedon izhaja, da je postopek pred Sodiščem prve stopnje potekal
         tako.

      34      Tožba FIAMM je bila vložena 23. marca 2000 (zadeva T-69/00). S sklepom z dne 11. septembra 2000 je bilo Kraljevini Španiji
         odobreno, da intervenira v tej zadevi.

      35      Tožba Fedon pa je bila vložena 18. junija 2001 (zadeva T-135/01).

      36      Ti dve zadevi sta bili na predlog Komisije, ki je bil vložen v skladu s členom 51(1), drugi pododstavek, Poslovnika Sodišča
         prve stopnje, odstopljeni razširjenemu senatu petih sodnikov s sklepoma Sodišča prve stopnje z dne 4. julija in 7. oktobra
         2002.

      37      Zaradi prenehanja funkcij sodnika poročevalca, ki je bil prvotno določen v navedenih zadevah, je bil 13. decembra 2002 imenovan
         novi sodnik poročevalec.

      38      Zadeva, v kateri je bila izrečena sodba FIAMM, ter zadevi Laboratoire du Bain proti Svetu in Komisiji (T‑151/00) ter Grupe
         Fremaux in Palais Royal proti Svetu in Komisiji (T‑301/00), v katerih sta bili izrečeni sodbi Sodišča prve stopnje z dne 14. decembra 2005,
         so bile s sklepom z dne 3. februarja 2003 združene za namene ustnega postopka. Obravnava teh zadev je bila 11. marca 2003.

      39      Sodišče prve stopnje je s sklepoma z dne 23. marca in 1. aprila 2004 ponovno začelo ustni postopek v navedenih zadevah in
         je te zadeve ter povezani zadevi CD Cartondruck proti Svetu in Komisiji (T‑320/00) ter Beamglow proti Parlamentu (T‑383/00),
         v katerih sta bili izrečeni sodbi Sodišča prve stopnje z dne 14. decembra 2005, in sodbo Fedon predložilo velikemu senatu
         Sodišča prve stopnje. Teh šest zadev je bilo združenih s sklepom z dne 19. maja 2004 za namene ustnega postopka.

      40      Obravnava je bila 26. maja 2004.

       Izpodbijani sodbi
      41      Sodišče prve stopnje je z izpodbijanimi sodbami zavrnilo tožbi FIAMM in Fedon.

      42      Sodišče prve stopnje je najprej zavrnilo, v točkah od 84 do 150 sodbe FIAMM in od 77 do 143 sodbe Fedon, odškodninske tožbe
         teh tožečih strank, kolikor so temeljile na nepogodbeni odgovornosti zaradi nezakonitega ravnanja institucij Skupnosti.

      43      V točki 100 sodbe FIAMM je navedeno:

      „Tožeči stranki menita, da so vsa načela, ki jih toženi stranki nista spoštovali, prednostna in so namenjena varstvu posameznikov.
         Pred uvedbo ameriške dodatne dajatve je ureditev STO tožečima strankama neposredno zagotavljala pravico do uvoza njunih proizvodov
         v Združene države ob plačilu prvotne uvozne dajatve po znižani stopnji 3,5 %. Če predpostavimo, da sporazumov STO ni mogoče
         šteti za neposredno uporabne, bi moral biti tak učinek priznan sklepu ORS [z dne 25. septembra 1997], s katerim je bila Skupnost
         obsojena, ki izpolnjuje vse pogoje, ki jih je za to določila sodna praksa Skupnosti.“

      44      V točki 93 sodbe Fedon pa je navedeno:

      „Tožeči stranki navajata da, tudi če je treba šteti, da sporazumi STO nimajo neposrednega učinka, bi moral biti tak učinek
         priznan sklepu ORS [z dne 25. septembra 1997], s katerim je bila Skupnost obsojena. Sodišče naj bi priznalo svojo pristojnost
         za nadzor zakonitosti ravnanja institucij Skupnosti, če so, kot v obravnavani zadevi, nameravale izvršiti posebno obveznost,
         ki so jo prevzele v okviru GATT.“

      45      Z izrekom o predhodnem vprašanju o možnosti sklicevanja na pravila STO je Sodišče prve stopnje v točkah od 108 do 115 sodbe
         FIAMM in v točkah od 101 do 108 sodbe Fedon med drugim presodilo:

      „108      [101] Preden začnemo preizkus zakonitosti ravnanja institucij Skupnosti, je treba odločiti glede vprašanja, ali sporazumi
         STO dajejo posameznikom v Skupnosti pravico, da se sklicujejo nanje v sodnem postopku, v katerem izpodbijajo veljavnost skupnostne
         ureditve, če je ORS odločil, da je tako ta kot tudi ureditev, ki jo je Skupnost sprejela naknadno zaradi uskladitve z zadevnimi
         pravili STO, z njimi nezdružljiva.

      109      [102] Tožeči stranki se glede tega sklicujeta na načelo pacta sunt servanda, ki se dejansko nahaja v številnih pravnih pravilih, ki jih morajo institucije Skupnosti spoštovati pri izvrševanju svojih
         nalog, in pomeni temeljno načelo vsakega pravnega reda in zlasti mednarodnega pravnega reda (sodba Sodišča z dne 16. junija
         1998 v zadevi Racke, C-162/96, Recueil, str. I-3655, točka 49).

      110      [103] Vendar načela pacta sunt servanda ni mogoče učinkovito uveljavljati proti toženima institucijama, saj v skladu z ustaljeno sodno prakso sporazumi STO načeloma,
         upoštevaje njihovo naravo in sistematiko, ne spadajo med pravila, ob upoštevanju katerih sodišče Skupnosti nadzira zakonitost
         ravnanja institucij Skupnosti (sodba Sodišča z dne 23. novembra 1999 v zadevi Portugalska proti Svetu, C-149/96, Recueil,
         str. I-8395, točka 47; sklep Sodišča z dne 2. maja 2001 v zadevi OGT Fruchthandelsgesellschaft, C-307/99, Recueil, str. I-3159,
         točka 24; sodbe Sodišča z dne 12. marca 2002 v zadevi Omega Air in drugi, C-27/00 in C‑122/00, Recueil, str. I-2569, točka
         93; z dne 9. januarja 2003 v zadevi Petrotub in Republica, C-76/00 P, Recueil, str. I-79, točka 53, in z dne 30. septembra
         2003 v zadevi Biret International proti Svetu, C-93/02 P, Recueil, str. I-10497, točka 52).

      111      [104] Dejansko Sporazum o ustanovitvi STO temelji na vzajemnosti in medsebojnih ugodnostih, kar ta sporazum razlikuje od sporazumov,
         ki jih je Skupnost sklenila s tretjimi državami in ki uvajajo določeno asimetrijo v obveznostih. Vendar ni sporno, da nekateri
         najpomembnejši trgovinski partnerji Skupnosti sporazumov STO ne uvrščajo med norme, ob upoštevanju katerih bi njihovi sodni
         organi nadzorovali zakonitost njihovih nacionalnih pravnih pravil. S tem bi torej tvegali, da nadzor zakonitosti ravnanja
         institucij Skupnosti ob upoštevanju teh norm povzroči neravnotežje pri uporabi pravil STO, pri čemer bi bili zakonodajni ali
         izvršilni organi Skupnosti prikrajšani za diskrecijo, ki jo imajo podobni organi trgovinskih partnerjev Skupnosti ([zgoraj
         navedena] sodba Portugalska proti Svetu, […] točke od 42 do 46).

      112      [105] Na drugi strani bi bila posledica naložitve obveznosti sodnim organom, da odstopijo od uporabe pravil notranjega prava,
         ki niso združljiva s sporazumi STO, to, da bi zakonodajnim in izvršilnim organom pogodbenih strank odvzela možnost, ki jo
         daje člen 22 DPPRS, in sicer najti čeprav začasno rešitev, doseženo s pogajanji, z namenom doseči vzajemno sprejemljivo nadomestilo
         ([zgoraj navedena] sodba Portugalska proti Svetu, […] točki 39 in 40).

      113      [106] Iz tega izhaja, da morebitna kršitev pravil STO toženih institucij načeloma ne more povzročiti nastanka nepogodbene
         odgovornosti Skupnosti (sodbe Sodišča prve stopnje z dne 20. marca 2001 v zadevi Cordis proti Komisiji, T-18/99, Recueil,
         str. II-913, točka 51; Bocchi Food Trade International proti Komisiji, T‑30/99, Recueil, str. II-943, točka 56, in T. Port
         proti Komisiji, T-52/99, Recueil, str. II-981, točka 51).

      114      [107] Sodišče prve stopnje je pristojno za nadzor zakonitosti ravnanja toženih institucij ob upoštevanju pravil STO le v primeru,
         da je Skupnost skušala izpolniti določeno obveznost, prevzeto v okviru STO, ali v primeru, da akt Skupnosti izrecno napotuje
         na točno opredeljene določbe sporazumov STO (glede GATT 1947 glej sodbi Sodišča z dne 22. junija 1989 v zadevi Fediol proti
         Komisiji, 70/87, Recueil, str. 1781, točke od 19 do 22, in z dne 7. maja 1991 v zadevi Nakajima proti Svetu, C-69/89, Recueil,
         str. I-2069, točka 31, glede sporazumov STO pa [zgoraj navedeni] sodbi Portugalska proti Svetu, […] točka 49, in Biret International
         proti Svetu, […] točka 53).

      115      [108] Vendar tudi če obstaja sklep ORS, s katerim je ugotovljena nezdružljivost ukrepov, ki jih je sprejela članica, s pravili
         STO, se nobena od teh dveh izjem v tem primeru ne uporablja.“

      46      Sodišče prve stopnje je nato navedlo razloge, zakaj je štelo, da ni mogoče uporabiti nobene od navedenih izjem.

      47      Sodišče prve stopnje je glede izjeme, ki izhaja iz namena izpolnitve določene obveznosti, prevzete v okviru STO, presodilo
         tako, kot je navedeno v točkah 116, 121, 122 in od 125 do 137 sodbe FIAMM ter v točkah 109, 114, 115 in od 118 do 130 sodbe
         Fedon:

      „116      [109] Skupnost s tem, da se je po sprejetju sklepa ORS z dne 25. septembra 1997 zavezala uskladiti se s pravili STO, ni nameravala
         prevzeti določene obveznosti v okviru STO, kar bi lahko upravičevalo izjemo od tega, da se pred sodiščem Skupnosti ni mogoče
         sklicevati na pravila STO, in mu dopustilo, da ob upoštevanju teh pravil opravi nadzor zakonitosti ravnanja institucij Skupnosti.

      [...]
      121      [114] DPPRS […] vpleteni članici STO nudi več načinov za izvršitev priporočila ali sklepa ORS, s katerim je ugotovljena nezdružljivost
         ukrepa s pravili STO.

      122      [115] Kadar takojšnji umik nezdružljivega ukrepa ni izvedljiv, DPPRS v členu 3(7) predvideva možnost, da se prikrajšani članici
         zagotovi nadomestilo ali dovoli, da v pričakovanju umika nezdružljivega ukrepa začasno preneha uporabo koncesij ali izpolnjevanje
         drugih obveznosti (glej [zgoraj navedeno] sodbo Portugalska proti Svetu, […] točka 37).

      [...]
      125      [118] Tako tudi po izteku roka, določenega za uskladitev ukrepa, razglašenega za nezdružljivega s pravili STO, in po odobritvi
         in sprejetju nadomestnih ukrepov ali prekinitvi koncesij v skladu s členom 22(6) DPPRS ostajajo v vsakem primeru pogajanja
         med strankami v sporu pomembna.

      126      [119] Člen 22(8) DPPRS tako poudarja začasnost prekinitve koncesij ali drugih obveznosti in omejuje trajanje ‚do ukinitve
         ukrepa, za katerega je bilo ugotovljeno, da ni združljiv z zadevnim sporazumom, dokler članica, ki mora uresničiti priporočila
         ali sklepe, ne zagotovi rešitve glede izničenja ali zmanjšanja koristi ali se ne doseže medsebojno zadovoljiva rešitev‘.

      127      [120] Ta določba v skladu s členom 21(6) določa tudi, da ORS še naprej nadzoruje izvrševanje sprejetih priporočil ali sklepov.
      128      [121] Kadar ni soglasja glede združljivosti ukrepov, sprejetih za uskladitev s priporočili in sklepi ORS, člen 21(5) DPPRS
         določa, da se o sporu odloči ‚s pomočjo teh postopkov reševanja sporov‘, kar vključuje iskanje rešitve, dosežene s pogajanji
         med strankami.

      129      [122] Načini reševanja sporov, določeni z DPPRS, niso bili izčrpani niti z iztekom roka, ki ga je ORS določil Skupnosti za
         uskladitev njene ureditve uvoza banan s sklepom ORS z dne 25. septembra 1997, niti s sklepom z dne 9. aprila 1999, s katerim
         so razsodniki ORS izrecno ugotovili nezdružljivost nove ureditve uvoza banan, sprejete z uredbama št. 1637/98 in št. 2362/98.

      130      [123] V tem okviru bi lahko bila posledica nadzora sodišča Skupnosti nad zakonitostjo ravnanja toženih institucij ob upoštevanju
         pravil STO poslabšanje položaja pogajalcev Skupnosti pri iskanju vzajemno sprejemljive rešitve spora, ki je združljiva s pravili
         STO.

      131      [124] V teh okoliščinah bi naložitev obveznosti sodnim organom, naj odstopijo od uporabe pravil notranjega prava, ki niso
         združljiva s sporazumi STO, zakonodajnim ali izvršilnim organom pogodbenih strank odvzela možnost, ki jo daje zlasti člen
         22 DPPRS, in sicer najti čeprav začasno rešitev, doseženo s pogajanji ([zgoraj navedena] sodba Portugalska proti Svetu, […]
         točka 40).

      132      [125] Tožeči stranki torej iz člena 21 in 22 DPPRS nepravilno sklepata, da ima član STO obveznost, da se v določenem roku
         uskladi s priporočili in sklepi organov STO, in trdita, da so sklepi ORS izvršilni naslov, razen če pogodbene stranke temu
         soglasno nasprotujejo.

      133      [126] Poleg tega je Svet z novo spremembo ureditve uvoza banan, sprejeto z Uredbo št. 216/2001, nadaljeval usklajevanje različnih
         nasprotujočih si ciljev. Preambula Uredbe št. 216/2001 tako v uvodni izjavi 1 navaja, da je bilo opravljeno veliko pogovorov,
         zlasti da bi se ‚upoštevali sklepi posebne skupine‘, in v uvodni izjavi 2, da nova predvidena ureditev uvoza najučinkoviteje
         jamči tako ‚doseganje ciljev [SUT za banane] v zvezi s proizvodnjo v Skupnosti in povpraševanjem potrošnikov‘ kot ‚skladnost
         s pravili mednarodnega trgovanja‘.

      134      [127] Združene države Amerike so v zameno za zavezo Skupnosti, da bo pred 1. januarjem 2006 vzpostavila zgolj tarifno ureditev
         za uvoz banan, v skladu z dogovorom z dne 11. aprila 2001 začasno prekinile z odmero dodatne carinske dajatve.

      135      [128] Vendar bi tak rezultat lahko ogrozil poseg sodišča Skupnosti, ki bi z namenom povrnitve škode, ki sta jo utrpeli tožeči
         stranki, opravilo nadzor zakonitosti zadevnega ravnanja toženih institucij ob upoštevanju pravil STO.

      136      [129] Glede tega je treba poudariti, da, kot so to izrecno poudarile Združene države Amerike, dogovor z dne 11. aprila 2001
         sam po sebi ne pomeni medsebojno dogovorjene rešitve v smislu člena 3(6) DPPRS in da vprašanje izvedbe priporočil in sklepov
         ORS Skupnosti 12. julija 2001, torej po vložitvi te tožbe, ostaja na dnevnem redu zasedanja ORS.

      137      [130] Iz tega izhaja, da toženi instituciji s tem, da sta spremenili sporno skupnostno ureditev uvoza banan, nista nameravali
         izpolniti določenih obveznosti, ki izhajajo iz pravil STO, ob upoštevanju katerih je ORS ugotovil nezdružljivost te ureditve.“

      48      Sodišče prve stopnje je prav tako zavrnilo vsako uporabo izjeme, ki temelji na izrecnem napotilu na točno opredeljene določbe
         sporazumov STO, potem ko je v točkah 142 sodbe FIAMM in 135 sodbe Fedon ugotovilo, da „iz preambule različnih uredb, ki spreminjajo
         ureditev uvoza banan, ne izhaja, da se je zakonodajalec Skupnosti skliceval na posebne določbe sporazumov STO, medtem ko je
         nameraval to ureditev uskladiti s temi sporazumi.“

      49      Sodišče prve stopnje je torej v točkah 144 in 145 sodbe FIAMM ter točkah 137 in 138 sodbe Fedon ugotovilo, da „ne glede na
         to, da je ORS ugotovil nezdružljivost, pravila STO v obravnavanem primeru bodisi zaradi posebnih obveznosti, katere naj bi
         Skupnost skušala izvršiti, bodisi zaradi izrecnega napotila na točno opredeljene določbe ne pomenijo norm, po katerih je mogoče
         presojati zakonitost ravnanja institucij“, in da „tožeči stranki v svojem odškodninskem zahtevku ne moreta učinkovito trditi,
         da je ravnanje, ki se očita Svetu in Komisiji, v nasprotju s pravili STO“.

      50      Ker je bilo v točki 146 sodbe FIAMM in točki 139 sodbe Fedon poudarjeno, da „[o]čitki tožečih strank glede kršitve načel varstva
         upravičenih pričakovanj in pravne varnosti, nespoštovanja lastninske pravice in gospodarske pobude in na koncu nespoštovanja
         načela dobrega upravljanja temeljijo na predpostavki, da ravnanje, ki se očita toženima institucijama, nasprotuje pravilom
         STO“, je Sodišče prve stopnje v točkah 147 in 140 navedenih sodb iz tega sklepalo, da „[k]er se ta pravila ne nahajajo med
         tistimi, po katerih sodišče Skupnosti nadzira zakonitost ravnanja institucij Skupnosti, je treba posledično tudi te očitke
         zavrniti“.

      51      Glede na zgornje ugotovitve je Sodišče prve stopnje v točki 149 sodbe FIAMM in točki 142 sodbe Fedon ugotovilo, da „[k]akor
         hitro nezakonitost ravnanja, ki se očita toženima institucijama, ni izkazana, eden izmed treh kumulativnih pogojev za obstoj
         nepogodbene odgovornosti Skupnosti zaradi nezakonitega ravnanja njenih organov ni izpolnjen“. Zato je zavrnilo prvi tožbeni
         predlog tožečih strank.

      52      Glede tožbenega predloga, ki temelji na ureditvi nepogodbene odgovornosti Skupnosti, tudi če ne gre za nezakonito ravnanje
         institucij, je Sodišče prve stopnje najprej potrdilo obstoj take ureditve v točkah od 157 do 160 sodbe FIAMM in v točkah od
         150 do 153 sodbe Fedon. V zvezi s tem se je izrazilo tako:

      „157      [150] Kadar nezakonitost ravnanja, ki se ga kot v tem primeru pripisuje institucijama Skupnosti, ni ugotovljena, to ne pomeni,
         da podjetja, kot kategorija gospodarskih subjektov, ki nosi nesorazmerni del bremena, izhajajočega iz omejitve dostopa na
         izvozne trge, ne morejo v nobenem primeru dobiti nadomestila na podlagi nepogodbene odgovornosti Skupnosti (glej v tem smislu
         sodbo Sodišča z dne 29. septembra 1987 v zadevi De Boer Buizen proti Svetu in Komisiji, 81/86, Recueil, str. 3677, točka 17).

      158      [151] Dejansko na členu 288, drugi odstavek, ES temelji obveznost, ki Skupnosti nalaga povrnitev škode, ki jo povzročijo njene
         institucije na podlagi ‚splošnih načel, ki so skupna pravnim ureditvam držav članic‘, ne da bi bil posledično obseg teh načel
         omejen le na ureditev nepogodbene odgovornosti Skupnosti za nezakonito ravnanje omenjenih institucij.

      159      [152] Vendar nacionalne pravne ureditve nepogodbene odgovornosti posameznikom, čeprav v različnih obsegih, na posebnih področjih
         in na različne načine, dopuščajo, da v sodnem postopku prejmejo odškodnino za določeno škodo, tudi takrat, kadar nezakonito
         ravnanje povzročitelja škode ni podano.

      160      [153] V primeru škode, povzročene z ravnanjem institucij Skupnosti, katerega nezakonitost ni dokazana, je lahko podana nepogodbena
         odgovornost Skupnosti, če so kumulativno izpolnjeni pogoji glede resničnosti škode, vzročne zveze med to in ravnanjem institucij
         Skupnosti ter neobičajne in posebne narave zadevne škode (sodba z dne 15. junija 2000 v zadevi Dorsch Consult proti Svetu
         in Komisiji, [C-237/98 P, Recueil, str. I-4549,] točka 19.“

      53      Sodišče prve stopnje je nato ugotovilo obstoj take dejanske in gotove škode za tožeče stranke.

      54      Poleg tega je presodilo, da obstaja neposredna vzročna zveza med ravnanjem toženih institucij na področju uvoza banan v Skupnost
         in škodo, ki je s tem nastala tožečim strankam.

      55      Nazadnje je Sodišče prve stopnje ugotovilo, da škoda, ki je nastala FIAMM in Fedon, ni neobičajna, zaradi česar je zavrnilo
         njune predloge, ker so temeljili na sistemu odgovornosti Skupnosti, če njeni organi ne ravnajo nezakonito.

      56      Za oblikovanje te ugotovitve je Sodišče prve stopnje, zlasti v točkah 205 in 207 sodbe FIAMM ter v točkah 194 in 196 sodbe
         Fedon, presodilo:

      „205      [194] [...] [T]reba [je] ugotoviti, da je možna prekinitev tarifnih koncesij, ki jo predvidevajo sporazumi STO, kar se je
         zgodilo v obravnavani zadevi, ena izmed sprememb, ki je inherentno povezana s sedanjim sistemom mednarodne trgovine. Zato
         morajo tveganje take spremembe nositi vsi gospodarski subjekti, ki se odločijo proizvajati na trgu ene izmed članic STO.

      [...]
      207      [196] Poleg tega iz člena 22(3)(b) in (c) DPPRS, mednarodnega instrumenta, ki je bil ustrezno objavljen, kar zagotavlja, da
         so bili gospodarski subjekti Skupnosti z njim seznanjeni, izhaja, da članica STO, ki se pritožuje, lahko zahteva prekinitev
         koncesij ali drugih obveznosti v drugih sektorjih, kot so tisti, v katerih je ugotovitveni svet ali pritožbeni organ ugotovil
         kršitev zadevne članice, bodisi po istem sporazumu ali drugem sporazumu STO.“

       Predlogi strank in postopek pred Sodiščem
      57      Družbi FIAMM, v zadevi C‑120/06 P, in Fedon, v zadevi C‑121/06 P, predlagata razveljavitev sodbe FIAMM in razveljavitev sodbe
         Fedon. Obe navajata dva pritožbena razloga v utemeljitev svojih pritožb.

      58      S prvim pritožbenim razlogom zatrjujeta, da izpodbijani sodbi nista obrazloženi in utemeljeni glede enega od glavnih argumentov,
         ki je temelj njunih tožb zaradi odgovornosti za nezakonito ravnanje Skupnosti, in sicer trditve o neposrednem učinku sklepov
         ORS.

      59      Družbi FIAMM in Fedon z drugim pritožbenim razlogom zatrjujeta, da naj bi Sodišče prve stopnje z ugotovitvijo, da škoda, ki
         jima je nastala, ni neobičajna, in z zavrnitvijo njunega odškodninskega zahtevka, utemeljenega z ureditvijo odgovornosti,
         ki se uporabi, če organi Skupnosti ne ravnajo nezakonito, podalo nezadostno obrazloženo razlago, ki vsebuje nelogičnosti in
         je v nasprotju z ustaljeno sodno prakso na tem področju.

      60      Poleg tega obe Sodišču predlagata, naj:

      –        odloči o temelju, tako da jima prizna pravico do povračila škode, ki izhaja iz odgovornosti toženih strank za nezakonito ali
         zakonito ravnanje;

      –        v vsakem primeru naloži toženima strankama plačilo stroškov pritožbenega postopka in postopka na prvi stopnji.
      61      Družbi FIAMM in Fedon podredno Sodišču predlagata, naj jima odobri pravično odškodnino zaradi nerazumno dolgega postopka pred
         Sodiščem prve stopnje in sprejme druge ukrepe in določbe, ki bi bili nujni iz razlogov pravičnosti.

      62      Svet Sodišču predlaga, naj:

      –        nadomesti nekatere obrazložitve Sodišča prve stopnje oziroma deloma razveljavi izpodbijani sodbi, tako da razglasi, da se
         nepogodbena odgovornost Skupnosti ne uporablja, če ni nezakonitega ravnanja pri opustitvi zakonodajne dejavnosti, ali podredno,
         tako da razglasi, da ni elementov, ki pomenijo tako odgovornost;

      –        zavrne pritožbi kot neutemeljeni;
      –        pritožnicama naloži plačilo stroškov.
      63      Komisija Sodišču predlaga, naj:

      –        zavrne pritožbi in spremeni, če je potrebno, obrazložitev izpodbijanih sodb;
      –        podredno, zavrne zahtevke za naložitev plačila odškodnine, vložene na prvi stopnji;
      –        povsem podredno, naj v skladu s členom 61 Statuta Sodišča vrne zadevi Sodišču prve stopnje, da se ponovno izvede postopek
         in določi višino škode, ki se lahko povrne;

      –        pritožnicama naloži plačilo stroškov.
      64      Kraljevina Španija v zadevi C‑120/06 P, v kateri je predložila odgovor na tožbo kot stranka v postopku pred Sodiščem prve
         stopnje, in v zadevi C‑121/06 P, v kateri nastopa kot intervenientka pred Sodiščem, Sodišču predlaga, naj:

      –        zavrne pritožbo v delu, v katerem se nanaša na odgovornost za nezakonito ravnanje toženih institucij;
      –        delno razveljavi izpodbijano sodbo in ugotovi neobstoj odgovornosti zaradi akta, ki je zakonit v pravnem redu Skupnosti, ali,
         podredno, zavrne pritožbo kolikor se nanaša na odgovornost toženih institucij zaradi zakonitega akta ali, prav tako podredno,
         zavrne odškodninski zahtevek zaradi zakonitega akta, ki sta ga pritožnici vložili;

      –        razglasi nedopustnost odškodninskega zahtevka, ki temelji na nerazumno dolgem postopku pred Sodiščem prve stopnje;
      –        pritožnicama naloži plačilo stroškov.
      65      Družbama FIAMM in Fedon je bila zaradi vložitve odgovorov na tožbo s strani Sveta in Komisije v zadevah C‑120/06 P in C‑121/06
         P ter vložitve odgovora na tožbo s strani Kraljevine Španije v zadevi C‑120/06 P na njun predlog odobrena pravica do replike
         na podlagi člena 117(1) Poslovnika Sodišča.

      66      Družba FIAMM je v zadevi C‑120/06 P prek telefaksa v sodno tajništvo Sodišča posredovala repliko in odgovor na nasprotno pritožbo,
         ki jo je Svet vložil v roku, navedenem v členu 117(1) in (2) omenjenega poslovnika. Vendar izvirna različica teh odgovorov
         ni bila predložena v tajništvu Sodišča v desetdnevnem roku, navedenem v členu 37(6) tega poslovnika. Tako so bili ti odgovori,
         kot tudi njihovi izvirniki, ki so prepozno prispeli v tajništvo, izločeni iz postopka in vrnjeni družbi FIAMM.

      67      Družba Fedon v zadevi C‑121/06 P ni predložila replike niti odgovora na nasprotno pritožbo, ki jo je predložil Svet. Družba
         Fedon in Komisija sta poleg tega vložili pripombe glede intervencijske vloge Kraljevine Španije.

       Prvi pritožbeni razlog iz glavnih pritožb
       Trditve strank
      68      Družbi FIAMM in Fedon s prvim pritožbenim razlogom zatrjujeta, da izpodbijani sodbi nista obrazloženi in utemeljeni glede
         na eno od glavnih trditev, navedenih v utemeljitev njunih tožb zaradi odgovornosti za nezakonito ravnanje Skupnosti.

      69      Kot naj bi Sodišče prve stopnje poleg tega poudarilo v točki 100 sodbe FIAMM in v točki 93 sodbe Fedon, naj bi ti družbi med
         pisnim postopkom in na obravnavi vztrajali pri posebnih pravnih učinkih sklepa ORS z dne 25. septembra 1997, s katerim je
         bila obsojena Skupnost. Poleg tega naj bi navajali, da obstoj takega sklepa pomeni, ob dveh vrstah izjem, ki sta bili že določeni
         v zgoraj navedenih sodbah Fediol proti Komisiji in Nakajima proti Svetu, tretji primer, v katerem bi bilo treba dovoliti sklicevanje
         pred sodiščem Skupnosti na kršitev sporazumov STO, ki so jo storili organi Skupnosti, zlasti za izključne namene povrnitve
         škode.

      70      Presoja Sodišča prve stopnje in zgolj sklicevanje na dotedanjo sodno prakso, navedeno v točkah od 110 do 112 sodbe FIAMM in
         v točkah od 103 do 105 sodbe Fedon, naj v zvezi s tem torej ne bi bila upoštevna, ker se navedena sodna praksa nanaša na drugačno
         vprašanje, v tem primeru na vprašanje, ali se je za namene nadzora zakonitosti predpisov Skupnosti in za razglasitev – če
         je potrebno – takih predpisov za neuporabljive mogoče sklicevati na materialni predpis v sporazumih STO.

      71      Kot naj bi izhajalo zlasti iz točk 114 in 115 sodbe FIAMM ter iz točk 107 in 108 sodbe Fedon, naj bi Sodišče prve stopnje
         upoštevalo sklep ORS z dne 25. septembra 1997 le da bi odločilo, ali bi se glede na njen obstoj lahko ena od dveh izjem iz
         sodne prakse, če ni neposrednega učinka sporazumov STO, ki so bili do tedaj sklenjeni, lahko uporabila v obravnavani zadevi.

      72      Sodišče prve stopnje naj s tem ne bi ustrezno upoštevalo navedbe družb FIAMM in Fedon, da je imela Skupnost po izteku razumnega
         roka, določenega za izvajanje sklepa ORS z dne 25. septembra 1997, na voljo le dve možnosti, namreč, da se uskladi s tem sklepom
         ali se z njim ne uskladi. V obravnavanem primeru naj torej ne bi obstajala prožnost sistema reševanja sporov STO, ki zlasti
         omogoča strankam, da poiščejo rešitev s pogajanji, in na kateri naj bi temeljila sodna praksa, navedena v točkah 112 sodbe
         FIAMM in 105 sodbe Fedon, v skladu s katero ni mogoč nadzor zakonitosti predpisov Skupnosti v zvezi s sporazumi STO. V teh
         okoliščinah torej ni razlogov, da se ne bi priznal neposredni učinek sklepa ORS.

      73      Poleg tega ugotovitev nezakonitosti, ki se omejuje na sprejetje akta, ki ne upošteva sklepa ORS z dne 25. septembra 1997,
         v predpisanem roku, naj ne bi zahtevala preizkusa vsebine zadevnega ukrepa Skupnosti in zato ne more vplivati na način, kako
         se Skupnost odloči prekiniti to nezakonitost, ker ostane mogoča vsaka rešitev, če je skladna s sporazumi STO in jo sprejme
         nasprotna stran.

      74      Sodišče prve stopnje naj poleg tega ne bi ustrezno upoštevalo argumentacije družb FIAMM in Fedon, v skladu s katero, za razliko
         od tožbe za razglasitev ničnosti ali predloga za sprejetje predhodne odločbe glede presoje veljavnosti, odškodninska tožba
         ne more povzročiti razveljavitve ali neuporabe zadevnega akta Skupnosti, niti – posledično – onemogočiti podpisnicam sporazumov
         STO, da bi našle rešitev s pogajanji. Ta argumentacija naj bi bila še toliko bolj upoštevna, ker se v obravnavani zadevi odškodninski
         zahtevek preizkuša po rešitvi spora.

      75      Te iste ugotovitve naj bi upravičile nesprejetje navedbe iz točke 111 sodbe FIAMM in točke 104 sodbe Fedon, da sporazumi STO
         temeljijo na vzajemnosti in medsebojnih ugodnostih.

      76      Svet meni, da je Sodišče prve stopnje dobro preizkusilo možnost sklicevanja na pravila STO skupaj s sklepom ORS z dne 25. septembra 1997,
         kot naj bi izhajalo zlasti iz točk 129 sodbe FIAMM in 122 sodbe Fedon.

      77      Izpodbijani sodbi naj bi bili poleg tega v skladu s sodno prakso, na podlagi katere sporazumi STO načeloma niso med pravili,
         po katerih Sodišče nadzira zakonitost aktov institucij Skupnosti, in naj bi Sodišče prve stopnje torej pravilno presodilo,
         da se v obravnavani zadevi ne uporabi nobena od dveh dopustnih izjem od tega načela.

      78      Ker cilj sporazumov STO ni dajanje pravic posameznikom, tudi morebitna kršitev navedenih sporazumov ne more naložiti odgovornosti
         Skupnosti, saj bi se s tem ogrozil manevrski prostor, ki ga imajo članice STO za to, da se ali se ne uskladijo s sklepom ORS.

      79      Svet poleg tega meni, da je razlikovanje, ki ga delajo tožeče stranke med pravnimi učinki v zvezi s sklepom ORS in učinki
         materialnih predpisov, katerih kršitev je bila ugotovljena s tem sklepom, umetno. Tak sklep bi se namreč lahko upošteval v
         okviru odškodninske tožbe le, če je bil predhodno ugotovljen neposredni učinek navedenih materialnih predpisov.

      80      Komisija meni, da družbi FIAMM in Fedon na prvi stopnji nikakor nista navajali možnosti neposrednega sklicevanja na sklep
         ORS kot posebno in samostojno teorijo, ki bi omogočala dokazati nezakonitost ravnanja Skupnosti, niti nista na to osredotočili
         svoje argumentacije. Ti stranki naj bi v bistvu uveljavljali klasično argumentacijo, da bi dokazali, da so bila, s tem ko
         predpisi Skupnosti niso bili prilagojeni za uskladitev s sporazumi STO v skladu s sklepom ORS z dne 25. septembra 1997, kršena
         pravna pravila višje veljave.

      81      Družbi FIAMM in Fedon naj bi se zgolj podredno omejili na zatrjevanje, da bi moral imeti sklep ORS z dne 25. septembra 1997
         neposredni učinek, če se sporazumi STO ne uporabljajo neposredno, ne da bi kakorkoli razvili ali drugače utemeljili to trditev.

      82      Sodišče prve stopnje, ki naj poleg tega ne bi bilo zavezano izreči se o vsaki navedbi tožečih strank, naj bi torej ustrezno
         upoštevalo argumentacijo družb FIAMM in Fedon, pri čemer se je v točkah od 108 do 150 sodbe FIAMM in v točkah od 101 do 143
         sodbe Fedon osredotočilo predvsem na preizkus ravnanja institucij Skupnosti, vendar ne brez sklicevanja na učinke sklepa ORS
         z dne 25. septembra 1997 v točkah 108 in 144 sodbe FIAMM ter v točkah 101 in 137 sodbe Fedon. Glede na obrazložitev, tudi
         implicitno, izpodbijanih sodb, bi družbi FIAMM in Fedon lahko razumeli razloge, zaradi katerih je Sodišče prve stopnje presodilo,
         da nezakonito ravnanje institucij, tudi po sklepu ORS, ni bilo dokazano.

      83      Če bi Sodišče kljub temu presodilo, da je obrazložitev izpodbijanih sodb nezadostna, bi lahko potrdilo njun izrek z dopolnitvijo
         te obrazložitve.

      84      Na vprašanje, ali se posamezniki, ki jim je nastala škoda, lahko pri izpodbijanju veljavnosti predpisov Skupnosti sklicujejo
         na sporazume STO, če je bila s sklepom ORS ugotovljena neskladnost teh predpisov z navedenimi sporazumi in če se je iztekel
         razumni rok, določen za uskladitev s tem sklepom, naj bi Sodišče odgovorilo nikalno v sodbi z dne 1. marca 2005 v zadevi Van
         Parys (C-377/02, ZOdl., str. I-1465).

      85      Vsako razlikovanje med nadzorom zakonitosti ravnanja Skupnosti za namene neveljavnosti oziroma takim nadzorom za namene povrnitve
         škode bi bilo v zvezi s tem neupoštevno. Poleg tega bi povrnitev škode industriji, ki so jo prizadeli prekinitveni ukrepi,
         ki so skladni s sporazumi STO, škodila izravnavi koncesij, h kateri prispevajo ti ukrepi, in s tem vzajemnosti.

      86      Kraljevina Španija prav tako meni, da izpodbijani sodbi izpolnjujeta obveznost obrazložitve. Sodišče prve stopnje naj bi namreč
         v točki 100 sodbe FIAMM in v točki 93 sodbe Fedon navajalo trditev družb FIAMM in Fedon o neposrednem učinku sklepa ORS, ter
         naj bi v točkah od 116 do 150 sodbe FIAMM ter v točkah od 109 do 143 sodbe Fedon ovrglo to trditev pri obravnavi vprašanja,
         ali obstoj takega sklepa pooblašča sodnika Skupnosti za nadzor zakonitosti ravnanja institucij Skupnosti glede predpisov STO.

      87      Poleg tega naj Sodišče prve stopnje ne bi napačno uporabilo prava, s tem da je ugotovilo, da v obravnavani zadevi ni mogoče
         opraviti takega nadzora. Zlasti bi tveganje za Skupnost, da se izpostavi tožbam zaradi odgovornosti, oslabilo njen položaj
         in jo prisililo, da ne uporabi možnosti, da izčrpa vse oblike postopka reševanja sporov, vključno z morebitnim sprejetjem
         povračilnih ukrepov za nasprotno stran in naknadno iskanje rešitve.

      88      Poleg tega nikakor naj ne bi bilo mogoče pravno razlikovati, ali se nadzor zakonitosti ravnanja Skupnosti uporabi za namene
         razglasitve ničnosti ali za namene povrnitve škode, ker so merila za tak nadzor nespremenljiva in zlasti ker ne morejo biti
         odvisna od tega, ali škoda obstaja ali ne, oziroma od trenutka, ko se zatrjuje obstoj navedene škode.

       Presoja Sodišča
      89      Najprej je treba poudariti, kot je to storil generalni pravobranilec v točki 20 sklepnih predlogov, da, čeprav se prvi tožbeni
         razlog – glede na njegov naslov – nanaša na ugotovitev neobrazložitve izpodbijanih sodb, preizkus vsebine pritožb kaže, da
         obsegajo tudi očitke o temelju glede rešitve iz navedenih sodb, očitke, na katere bi moralo ostati osredotočeno bistvo razprave,
         ki se je razvila med strankama med pisnim postopkom in med obravnavo. Za namene odločanja o prvem pritožbenem razlogu je treba
         tu razlikovati dva dela, ki jih vsebuje, pri čemer se prvi nanaša na neobrazložitev izpodbijanih sodb, drugi pa na to, da
         naj bi Sodišče prve stopnje napačno uporabilo pravo glede pogojev, pod katerimi se lahko uveljavlja odgovornost Skupnosti
         zaradi nezakonitega ravnanja njenih organov.

       Prvi del pritožbenega razloga
      90      Vprašanje, ali je obrazložitev sodbe Sodišča prve stopnje protislovna ali pomanjkljiva, pomeni pravno vprašanje, ki se kot
         tako sme uveljavljati v okviru pritožbe (glej zlasti sodbo z dne 11. januarja 2007 v zadevi Technische Glaswerke Ilmenau proti
         Komisiji, C-404/04 P, točka 90).

      91      Vendar je treba v zvezi s tem poudariti, prvič, da, kot je Sodišče večkrat razsodilo, obveznosti Sodišča prve stopnje, da
         obrazloži svoje sodbe, ni mogoče razlagati, kot da pomeni, da je dolžno podrobno odgovoriti na vsako trditev, ki jo navede
         pritožnica, zlasti če ni dovolj jasna in natančna ter ne temelji na podrobnih dokazih (glej zlasti sodbi z dne 6. marca 2001
         v zadevi Connolly proti Komisiji, C-274/99 P, Recueil, str. I-1611, točka 121, in z dne 11. septembra 2003 v zadevi Belgija
         proti Komisiji, C-197/99 P, Recueil, str. I-8461, točka 81, ter zgoraj navedeno sodbo Technische Glaswerke Ilmenau proti Komisiji,
         točka 90).

      92      Preizkus tožb, ki sta jih vložili družbi FIAMM in Fedon pri Sodišču prve stopnje, kaže, najprej, da trditev glede morebitnega
         neposrednega učinka sklepa ORS z dne 25. septembra 1997 nikakor ni v tistem delu teh tožb, v katerem se želi dokazati obstoj
         kršitve oziroma možnost sklicevanja na to, da je Skupnost kršila sporazume STO. Ta trditev se namreč nahaja v tistem delu
         tožbe, ki se navezuje na dokazovanje, da so pravna pravila višje veljave, katerih kršitev se pri tem očita, in med katerimi
         so zlasti načelo pacta sunt servanda in sporazumi STO, „namenjeni varstvu posameznikov“, čeprav naj bi bil s tega vidika izpolnjen eden od pogojev, ki jih sodna
         praksa določa glede možnosti za uveljavljanje odgovornosti Skupnosti zaradi nezakonitega ravnanja njenih organov.

      93      Poleg tega je bila z zgoraj navedenega vidika ta trditev izražena zelo podredno, ker sta družbi FIAMM in Fedon navajali zgolj,
         da če sporazumom STO ni mogoče priznati neposrednega učinka in narave pravila, ki ščiti posameznike in ki iz njih izhaja,
         bi ju bilo treba priznati sklepom ORS.

      94      Nazadnje, navedena trditev, ki se omenja – kar zadeva družbo FIAMM – v dveh točkah tožbe, ki obsega 177 točk, in – kar zadeva
         družbo Fedon – zgolj v opombi v spodnjem delu ene od strani, niti v navedenih tožbah niti v odgovorih na repliko, ki sta jih
         družbi FIAMM in Fedon naknadno predložili, nikakor ni posebej pojasnjena niti nima dodatne posebne argumentacije, ki bi jo
         utemeljila.

      95      Iz zgoraj navedenega izhaja, da – v nasprotju s tem, kar navajata družbi FIAMM in Fedon v zelo specifičnih pojasnilih, ki
         jih posvečata temu vprašanju v okviru svojih pritožb, pod krinko predloga za preveritev obrazložitve izpodbijanih sodb – družbi
         FIAMM in Fedon v svojih tožbah pred Sodiščem prve stopnje nikakor nista jasno in natančno izpostavili, kot se to zahteva,
         da naj bi morebitni neposredni učinek, povezan s sklepi ORS, upravičeval, da se kršitev teh sklepov navede kot nova oziroma
         tretja izjema od načela nemožnosti sklicevanja na sporazume STO za namene nadzora zakonitosti sekundarnih aktov Skupnosti.
         Nasprotno, kot izhaja iz tožbe družbe Fedon in replike družbe FIAMM, sta se ti tožeči stranki izrecno sklicevali na eno od
         dveh izjem, ki sta običajno dopuščeni za ta neobstoj možnosti sklicevanja, z navedbo, da naj bi Skupnost v tem primeru navajala,
         da namerava izpolniti posebno obveznost, ki je zajeta v okviru GATT.

      96      Drugič, treba je tudi opozoriti, da obveznost obrazložitve Sodišču prve stopnje ne nalaga, da zagotovi razlago, ki bi izčrpno
         in posamično sledila ugotovitvam, ki jih navajajo stranke v sporu; obrazložitev je torej lahko implicitna, če zadevnim osebam
         omogoča, da se seznanijo z razlogi, zakaj Sodišče prve stopnje ni sprejelo njihovih argumentov, Sodišču pa omogoča, da razpolaga
         z dovolj elementi za izvajanje nadzora (glej zlasti sodbi z dne 7. januarja 2004 v združenih zadevah Aalborg Portland in drugi
         proti Komisiji, C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C‑213/00 P, C-217/00 P in C-219/00 P, Recueil, str. I-123, točka 372,
         in z dne 25. oktobra 2007 v zadevi Komninou in drugi proti Komisiji, C-167/06 P, ZOdl., str. I-141, točka 22).

      97      Iz točke 108 sodbe FIAMM in točke 101 sodbe Fedon najprej izhaja, da je Sodišče prve stopnje v tem primeru nameravalo odločiti
         o vprašanju, ali sporazumi STO, vključno z DPPRS in njegovimi določbami za izvajanje sklepov ORS, dajejo posameznikom pravico,
         da se sklicujejo nanje v sodnem postopku, v katerem izpodbijajo veljavnost skupnostne ureditve, „če je ORS odločil, da je
         tako ta kot tudi ureditev, ki jo je Skupnost sprejela naknadno zaradi uskladitve z zadevnimi pravili STO, z njimi nezdružljiva“.

      98      Nato je Sodišče prve stopnje, s sklicevanjem tudi na tako opredeljene „sporazume STO“, v točkah od 110 do 112 sodbe FIAMM
         in v točkah od 103 do 105 sodbe Fedon, odločilo, da – v skladu z ustaljeno sodno prakso in iz razlogov, ki jih navaja – navedeni
         sporazumi načeloma ne spadajo med pravila, ob upoštevanju katerih sodišče Skupnosti nadzira zakonitost ravnanja institucij
         Skupnosti.

      99      Nazadnje je treba poudariti, da izpodbijani sodbi dejansko posvečata veliko pojasnil pravnemu pomenu, ki ga je mogoče pripisati
         sklepu ORS, zlasti v primeru, ko se izteče rok, določen za izvršitev tega sklepa.

      100    Čeprav ni dvoma, da so navedena pojasnila v besedilu izpodbijanih sodb, v katerih Sodišče prve stopnje presoja, ali se ena
         od dveh izjem od načela nemožnosti sklicevanja posameznikov na sporazume STO, ki ju sodna praksa običajno dopušča, lahko uporabi
         v obravnavani zadevi, je res, da je s presojo Sodišča prve stopnje v tem primeru implicitno, vendar nesporno, odgovorjeno
         na konkretne argumente, za katere se mu v pritožbah očita, da jih ni obravnavalo.

      101    Tako zlasti iz točk od 129 do 131 sodbe FIAMM in točk od 122 do 124 sodbe Fedon izhaja, da je Sodišče prve stopnje v okviru
         preizkusa upoštevnih določb DPPRS med drugim odločilo, da iztek roka, ki je bil določen Skupnosti za uskladitev njene ureditve
         uvoza banan s sklepom ORS z dne 25. septembra 1997, ne pomeni, da so bile izčrpane vse oblike rešitve sporov, ki so na voljo
         na podlagi DPPRS. Sodišče prve stopnje je v zvezi s tem tudi navedlo, da bi nadzor nad zakonitostjo ravnanja toženih institucij
         lahko povzročil poslabšanje položaja pogajalcev Skupnosti pri iskanju vzajemno sprejemljive rešitve spora, ki je združljiva
         s pravili STO, in bi v tem primeru zakonodajnim ali izvršilnim organom pogodbene stranke odvzel možnost, ki jo daje zlasti
         člen 22 DPPRS, in sicer najti rešitev, doseženo s pogajanji, pa čeprav začasno.

      102    Poleg tega je treba poudariti, da je Sodišče prve stopnje v točkah 132 sodbe FIAMM in 125 sodbe Fedon zaključilo analizo v
         zvezi s tem z odločitvijo, da sta tožeči stranki torej iz člena 21 in 22 DPPRS nepravilno sklepali, da ima članica STO obveznost,
         da se v določenem roku uskladi s priporočili in sklepi organov STO, in trdili, da so sklepi ORS izvršljivi, razen če pogodbene
         stranke temu soglasno nasprotujejo.

      103    S tem se je Sodišče prve stopnje vsaj implicitno izreklo glede trditve tožečih strank, da bi bilo treba priznati neposredni
         učinek takim priporočilom oziroma takim sklepom, če se je iztekel rok, določen za njihovo izvršitev.

      104    Iz zgoraj navedenega izhaja, da je z obrazložitvijo izpodbijanih sodb zadostno odgovorjeno na argumentacijo tožečih strank
         na prvi stopnji in da ta med drugim Sodišču omogoča izvajanje sodnega nadzora, tako da je treba prvi del tožbenega razloga
         razglasiti za neutemeljenega.

       Drugi del pritožbenega razloga
      105    Glede drugega dela prvega pritožbenega razloga, ki se nanaša na napačno uporabo prava glede pogojev, pod katerimi se lahko
         uveljavlja odgovornost zaradi nezakonitega ravnanja Skupnosti, je treba poudariti naslednje.

      106    V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča, iz člena 288, drugi odstavek, ES izhaja, da sta vzpostavitev nepogodbene odgovornosti
         Skupnosti in uveljavljanje pravice do povračila nastale škode odvisna od izpolnitve vseh pogojev glede nezakonitosti ravnanja,
         ki se očita institucijam, dejanske škode in obstoja vzročne zveze med tem ravnanjem in navedeno škodo (glej zlasti sodbi z
         dne 29. septembra 1982 v zadevi Oleifici Mediterranei proti EGS, 26/81, Recueil, str. 3057, točka 16, in z dne 15. septembra
         1994 v zadevi KYDEP proti Svetu in Komisiji, C-146/91, Recueil, str. I-4199, točka 19).

      107    V tem primeru sta tožeči stranki v utemeljitev zahtevka za povrnitev škode pred Sodiščem prve stopnje navajali, da so institucije
         Skupnosti ravnale nezakonito in s tem krivdno, ker niso v razumnem roku, ki je bil v ta namen določen Skupnosti, potem ko
         je bila s sklepom ORS ugotovljena neskladnost zakonodaje Skupnosti s sporazumi STO, uskladile te zakonodaje z navedenimi sporazumi.

      108    V zvezi s tem je treba opozoriti, da učinkov – v Skupnosti – določb sporazuma, ki ga je Skupnost sklenila s tretjimi državami,
         ni mogoče opredeliti, ne da bi pri tem upoštevali mednarodni izvor zadevnih določb. V skladu z načeli madnarodnega prava se
         institucije Skupnosti, ki so pristojne za pogajanje in sklepanje takega sporazuma, lahko sporazumejo z zadevnimi tretjimi
         državami o učinkih, ki jih morajo imeti določbe tega sporazuma v notranjem redu pogodbenih strank. Ker to vprašanje ni bilo
         izrecno urejeno v navedenem sporazumu, morajo o njem odločiti pristojna sodišča in zlasti Sodišče v okviru svoje pristojnosti
         na podlagi Pogodbe ES, enako kot o vsakem drugem vprašanju o razlagi uporabe zadevnega sporazuma v Skupnosti (glej zlasti
         sodbo z dne 26. oktobra 1982 v zadevi Kupferberg, 104/81, Recueil, str. 3641, točka 17, in zgoraj navedeno sodbo Portugalska
         proti Svetu, točka 34), pri čemer se opira zlasti na duh, shemo ali besedilo tega sporazuma (glej v tem smislu sodbo z dne
         5. oktobra 1994 v zadevi Nemčija proti Svetu, C‑280/93, Recueil, str. I-4973, točka 110).

      109    Zato je še zlasti naloga Sodišča, da na podlagi predvsem zgoraj navedenih meril določi, ali določbe mednarodnega sporazuma
         dajejo posameznikom v Skupnosti pravico, da se sklicujejo nanje v sodnem postopku, v katerem izpodbijajo veljavnost akta Skupnosti
         (glej v zvezi z GATT iz leta 1947 sodbo z dne 12. decembra 1972 v združenih zadevah International Fruit Company in drugi,
         od 21/72 do 24/72, Recueil, str. 1219, točka 19).

      110    V zvezi s tem zlasti iz sodne prakse Sodišča izhaja, da Sodišče meni, da lahko veljavnost zakonodaje Skupnosti z vidika mednarodne
         pogodbe presoja le, če temu ne nasprotujeta narava in sistematika te pogodbe in če se določbe glede na njihovo vsebino izkažejo
         za nepogojne in dovolj jasne (glej zlasti sodbo z dne 3. junija 2008 v zadevi Intertanko in drugi, C-308/06, še neobjavljena
         v ZOdl., točka 45, in navedena sodna praksa).

      111    Glede sporazumov STO iz ustaljene sodne prakse natančneje izhaja, da ti sporazumi, upoštevajoč njihovo naravo in sistematiko,
         v načelu niso med pravili, ki jih Sodišče upošteva pri nadzoru zakonitosti aktov institucij Skupnosti (glej zlasti zgoraj
         navedene sodbe Portugalska proti Svetu, točka 47; Biret International proti Svetu, točka 52, in Van Parys, točka 39).

      112    Sodišče mora nadzorovati zakonitost akta Skupnosti glede na pravila STO le kadar Skupnost namerava izpolniti posebno obveznost,
         ki jo je sprejela v okviru STO, ali ko akt Skupnosti izrecno napotuje na natančne določbe sporazumov STO (glej zgoraj navedeni
         sodbi Biret International proti Svetu, točka 53, in Van Parys, točka 40, in navedena sodna praksa).

      113    V zvezi s tem je treba opozoriti, da je Sodišče že razsodilo, da ni cilj skupne ureditve trgov za banane, kot je bila vzpostavljena
         z Uredbo št. 404/93 in nato spremenjena, zagotoviti izvajanje – v pravnem redu Skupnosti – posebne obveznosti, ki je bila
         sprejeta v okviru GATT, in tudi izrecno ne napotuje na njegove natančne določbe (zgoraj navedeni sklep OGT Fruchthandelsgesellschaft,
         točka 28).

      114    Sodišče je še zlasti glede Uredbe št. 1637/98 in uredb, sprejetih za njeno uporabo, v točki 52 zgoraj navedene sodbe Van Parys
         navedlo, da te ne napotujejo izrecno na natančne določbe sporazumov STO.

      115    V tej sodbi je Sodišče tudi razsodilo, da čeprav se je Skupnost zavezala, da se po sprejetju sklepa ORS z dne 25. septembra
         1997 uskladi s pravili STO in še zlasti s členoma I(1) in XIII GATT iz leta 1994, Skupnost ni nameravala sprejeti posebne
         obveznosti v okviru STO, ki lahko upraviči izjemo glede tega, da se pred sodiščem Skupnosti ni mogoče sklicevati na pravila
         STO in omogoči, da slednje nadzoruje zakonitost Uredbe št. 1637/98 in uredb, sprejetih za njeno uporabo, glede na ta pravila
         (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Van Parys, točki 41 in 52).

      116    Treba je opozoriti, da je odločilni dejavnik na tem področju dejstvo, da rešitev sporov glede prava STO deloma temelji na
         pogajanjih med pogodbenimi strankami. Umik nezakonitih ukrepov je nedvomno rešitev, ki jo priporoča to pravo, vendar to pravo
         dovoljuje tudi uporabo drugih rešitev (zgoraj navedena sodba Omega Air in drugi, točka 89).

      117    Sodišče je v točki 51 zgoraj navedene sodbe Van Parys razsodilo, da iztek roka, ki ga je določil ORS za uveljavitev svojega
         sklepa z dne 25. septembra 1997, ne pomeni, da je Skupnost izčrpala možnosti, ki jih določa DPPRS za rešitev spora med njo
         in drugimi strankami. V takih okoliščinah bi lahko dejstvo, da se sodišču Skupnosti samo zaradi izteka tega roka naloži nadzor
         zakonitosti ukrepov Skupnosti glede na pravila STO, oslabilo položaj Skupnosti pri iskanju vzajemno sprejemljive rešitve spora
         v skladu z navedenimi pravili (zgoraj navedena sodba Van Parys, točka 51).

      118    Z navajanjem zlasti dogovora, sklenejenega 11. aprila 2001 z Združenimi državami Amerike, je Sodišče še posebej poudarilo,
         da bi bila taka rešitev, s katero je Skupnost skušala uskladiti svoje obveznosti iz sporazumov STO s temi, sprejetimi za države
         AKP, kot tudi z zahtevami, neločljivo povezanimi s skupno kmetijsko politiko, lahko združljiva z možnostjo, ki jo ima sodni
         organ Skupnosti glede nadzora zakonitosti zadevnih ukrepov Skupnosti glede na pravila STO ob izteku razumnega roka, ki ga
         je določil ORS (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Van Parys, točki 49 in 50).

      119    Poleg tega je Sodišče tudi opozorilo, da bi priznanje, da naloga zagotavljanja skladnosti prava Skupnosti s pravili STO pripada
         neposredno sodišču Skupnosti, prikrajšalo zakonodajne in izvršilne organe Skupnosti za manevrski prostor, ki ga imajo podobni
         organi trgovinskih partnerjev Skupnosti. Ni dvoma, da so nekatere pogodbenice, ki so med najpomembnejšimi trgovinskimi partnerji
         Skupnosti, glede na predmet in cilj sporazumov STO zaključile, da slednji niso med pravili, ki jih uporabijo njihovi sodni
         organi pri preverjanju zakonitosti pravil njihovega nacionalnega prava. Takšen neobstoj vzajemnosti, če bi bil dopuščen, bi
         lahko povzročil tveganje, da pride ob uporabi pravil STO do neravnotežja (zgoraj navedena sodba Van Parys, točka 53).

      120    Kot izhaja iz sodne prakse Sodišča, poleg tega ni treba razlikovati med tema različnima vidikoma, glede na to, da mora do
         nadzora zakonitosti ravnanja Skupnosti priti v okviru spora o razglasitvi ničnosti ali za namene odločanja o odškodninski
         tožbi (v zvezi z obdobjem pred iztekom razumnega roka, določenega za izvršitev sklepa ORS, glej v tem smislu zgoraj navedeno
         sodbo Biret International proti Svetu, točka 62).

      121    Po eni strani je namreč mogoče, kot je to poudarilo Sodišče, da možnost odškodninskih tožb ovira izvrševanje zakonodajne funkcije
         vsakič, ko splošni interes Skupnosti narekuje sprejetje zakonodajnih ukrepov, ki lahko neugodno vplivajo na interese posameznikov
         (sodbi z dne 25. maja 1978 v združenih zadevah Bayerische HNL Vermehrungsbetriebe in drugi proti Svetu in Komisiji, 83/76
         in 94/76, 4/77, 15/77 in 40/77, Recueil, str. 1209, točka 5, in z dne 5. marca 1996 v združenih zadevah Brasserie du pêcheur
         in Factortame, C-46/93 in C‑48/93, Recueil, str. I-1029, točka 45).

      122    Po drugi strani pa lahko vsaka ugotovitev nezakonitosti akta Skupnosti s strani sodišča Skupnosti, tudi če do nje ne pride
         na podlagi pristojnosti za razglasitev ničnosti, ki jo ima ta sodnik na podlagi člena 230 ES, vpliva na stališče, ki ga mora
         sprejeti institucija, ki izda zadevni akt.

      123    Tako je pravna posledica odločitve Sodišča, ko, v skladu z ustaljeno sodno prakso, v okviru postopka, sproženega na podlagi
         člena 234 ES, ugotovi neveljavnost akta, ki ga je sprejel organ Skupnosti, da pristojnim institucijam Skupnosti naloži, naj
         sprejmejo nujne ukrepe za popravo ugotovljene nezakonitosti, kar je v primeru ničnostne sodbe obveznost, ki je določena v
         členu 233 ES, ki se uporablja v enakem primeru po analogiji (glej zlasti sklep z dne 8. novembra 2007 v zadevi Fratelli Martini
         in Cargill, C-421/06, povzetek v ZOdl., str. I-152*, točka 52, in navedena sodna praksa).

      124    Torej a priori ni mogoče šteti, da je treba ukrepati drugače, če obstaja sodba, izrečena v okviru odškodninskega spora, s katero je bila
         ugotovljena nezakonitost akta ali nezakonitost nedelovanja Skupnosti. Kot je generalni pravobranilec poudaril v točki 49 sklepnih
         predlogov, vsaka ugotovitev nezakonitosti s strani sodišča Skupnosti, tudi če jo ugotovi v okviru odškodninskega spora, velja
         za pravnomočno in zato zavezuje zadevno institucijo, da sprejme nujne ukrepe za odpravo ugotovljene nezakonitosti.

      125    Glede razlikovanja, ki ga tožeči stranki delata med „neposrednim učinkom“ predpisov STO, ki določajo vsebinske obveznosti,
         in „neposrednim učinkom“ sklepa ORS, pri čemer navajata, da bi posameznikom moralo biti omogočeno, da jim sodišče Skupnosti
         zagotovi nadzor zakonitosti ravnanja institucij Skupnosti ob upoštevanju sklepa ORS, oziroma če ni takega nadzora, da lahko
         intervenirajo v skladu s predpisi STO, katerih kršitev je bila ugotovljena z navedenim sklepom, je treba opredeliti, kar sledi.

      126    Čeprav se Sodišču še ni bilo treba izreči o tem razlikovanju, iz njegove zgoraj navedene sodne prakse vendarle nujno izhaja,
         da razlikovanje ni potrebno.

      127    Z odločitvijo, da se na predpise STO, katerih kršitev je bila ugotovljena s sklepom ORS, namreč ni mogoče, kljub izteku roka,
         določenega za izvršitev tega sklepa, sklicevati pred sodiščem Skupnosti z namenom, da bi to sodišče opravilo nadzor zakonitosti
         ravnanja institucij Skupnosti glede navedenih predpisov, je Sodišče nujno izključilo, da bi do takega nadzora prišlo na podlagi
         samega sklepa ORS.

      128    Sklepa ORS, ki nima drugega namena kot izreči se o skladnosti ravnanja države članice STO z obveznostmi, ki jih je v tem okviru
         prevzela ta članica, načeloma ni mogoče razlikovati od materialnih predpisov, ki izhajajo iz teh obveznosti in glede katerih
         izvaja tak nadzor, razen če gre za opredelitev, ali se je za namene nadzora zakonitosti ravnanja institucij Skupnosti mogoče
         pred sodiščem Skupnosti sklicevati na kršitev navedenih predpisov oziroma sklepa ali ne (glej v tem smislu zgoraj navedeno
         sodbo Biret International proti Svetu, točka 67).

      129    Tako kot materialni predpisi, ki jih vsebujejo sporazumi STO, tudi priporočilo ali sklep ORS, s katerim je bila ugotovljena
         kršitev navedenih predpisov, ne moreta, ne glede na to, kakšen je pravni pomen takih priporočil oziroma sklepa, za posameznike
         ustvariti pravice, da se nanju sklicujejo pred sodiščem Skupnosti za namene pridobitve nadzora zakonitosti ravnanja institucij
         Skupnosti.

      130    Po eni strani namreč, kot izhaja iz točk od 113 do 124 te sodbe, ugotovitve, povezane z naravo sporazumov STO ter z vzajemnostjo
         in prožnostjo, ki je značilna zanje, veljajo tudi potem, ko so bile sprejete s takimi sklepi ali priporočili, in potem, ko
         se je iztekel razumni rok za njihovo izvršitev. Institucije Skupnosti obdržijo zlasti določeno polje proste presoje in pogajanj
         nasproti svojim poslovnim partnerjem z namenom, da se sprejmejo ukrepi, namenjeni izpolnjevanju teh sklepov oziroma priporočil,
         in to je treba ohraniti.

      131    Po drugi strani je treba poudariti, kot izhaja iz člena 3(2) DPPRS, da priporočila in sklepi ORS ne morejo razširiti ali zmanjšati
         pravic in obveznosti, navedenih v zadevnih sporazumih. Iz tega med drugim izhaja, da sklep ORS, s katerim je bila ugotovljena
         kršitev take obveznosti, ne more povzročiti obveznosti podpisnice sporazumov STO, da prizna posameznikom pravico, ki je nimajo
         na podlagi teh sporazumov, če ni takega sklepa.

      132    V zvezi s tem je treba zlasti opozoriti, da je Sodišče glede določb GATT iz leta 1994, katerih kršitev je v tem primeru ugotovil
         ORS, že razsodilo, da določbe tega sporazuma nimajo neposrednega učinka in posameznikom ne podeljujejo pravic, ki bi jih lahko
         ti neposredno uveljavljali pri sodišču na podlagi prava Skupnosti (glej v tem smislu zgoraj navedeni sklep OGT Fruchthandelsgesellschaft,
         točki 25 in 26).

      133    Iz zgornjih ugotovitev izhaja, da je Sodišče prve stopnje pravilno odločilo, da ne glede na iztek roka, določenega za izvršitev
         sklepa ORS, sodnik Skupnosti ne more v okoliščinah obravnavane zadeve opraviti nadzora zakonitosti ravnanja institucij Skupnosti
         glede na predpise STO.

      134    Ker prvi pritožbeni razlog torej ni utemeljen z nobenim od svojih dveh delov, ga je treba zavrniti.

       Drugi pritožbeni razlog iz glavnih pritožb, nasprotne pritožbe in zahteva za nadomestitev obrazložitve
       Trditve strank
      135    Družbi FIAMM in Fedon z drugim pritožbenim razlogom zatrjujeta, da je Sodišče prve stopnje svojo odločitev, v okviru preizkusa
         njunih zahtev, vloženih zaradi nekrivdne odgovornosti Skupnosti, da njuna škoda ni neobičajna, nelogično obrazložilo in da
         je kršilo nekatera načela iz sodne prakse, ki so že dobro ustaljena.

      136    Sodišče prve stopnje naj bi z izpodbijanima sodbama zlasti kršilo dvojno zahtevo, po kateri mora škoda, zato da se lahko opredeli
         za običajno, biti predvidljiva in sama po sebi del dejavnosti v zadevnem sektorju.

      137    Družbi FIAMM in Fedon namreč menita, da naj škoda, povzročena s carinskimi sankcijami, ki jih je sprejela tretja država v
         sektorju industrijskih akumulatorjev oziroma etuijev za očala, zaradi spora v sektorju banan, ne bi bila sama po sebi del
         prvih dveh navedenih sektorjev, o čemer naj bi pričal zlasti člen 22(3)(a) DPPRS. Takšna škoda naj bi bila toliko manj predvidljiva,
         ker naj bi imela nov kaznovalni značaj in ker v zgodovini GATT in STO ni bila poznana v odnosih med Skupnostjo in Združenimi
         državami Amerike.

      138    Razlaga Sodišča prve stopnje, v skladu s katero naj nastala škoda ne bi bila neobičajna, če člen 22(3) DPPRS dovoljuje sprejetje
         povračilnih ukrepov, je protislovna. To, da se škoda šteje za običajno, ker je posledica akta, ki ga odobrava veljavno pravo,
         bi namreč zanikalo možnost, da bi bila škoda, povzročena z zakonitim aktom, lahko podlaga za odgovornost, kar pa je bilo priznano
         v izpodbijanih sodbah.

      139    Svet meni, da je Sodišče prve stopnje pravilno razsodilo, da navedena škoda izhaja iz običajnih tveganj, ki jih mora izvoznik
         sprejeti v trenutnem položaju ureditve svetovne trgovine.

      140    Vendar pa izpodbija nekatere obrazložitve izpodbijanih sodb in Sodišču predlaga, naj v zvezi s tem nadomesti nekatere obrazložitve
         z drugačnimi oziroma naj o nasprotnih pritožbah, ki jih je Svet vložil v zvezi s tem, odloči tako, da navedene sodbe delno
         razveljavi.

      141    Prvič, ker naj bi komaj polovica pravnih redov držav članic navedla možnost, ki je poleg tega strogo omejena, pridobitve povračila
         škode, ki izhaja iz nekaterih zakonitih aktov državnega organa, Svet izpodbija trditev iz točk 160 sodbe FIAMM in 153 sodbe
         Fedon, v skladu s katero naj bi obstajalo splošno načelo, ki je skupno državam članicam in ki omogoča uveljavljanje odgovornosti
         Skupnosti, tudi če njeni organi niso ravnali nezakonito.

      142    Tudi če se tako načelo lahko dokaže, naj bi Sodišče v vsakem primeru napačno ugotovilo, da bi se to načelo v primeru, kot
         je obravnavani, lahko uveljavljalo, zlasti, ker naj bi:

      –        odgovornost za zakonodajno opustitev ogrožala prosto izbiro, ki je sama po sebi zajeta v pravici Komisije do iniciative in
         v okviru diskrecijske pravice zakonodajalca, pri čemer se zopet postavi vprašanje ločitve oblasti in ravnotežja institucij,
         ki se zahtevata s Pogodbo;

      –        nesorazmernost med odgovornostjo Skupnosti zaradi nezakonitega normativnega akta, za katero veljajo zelo strogi pogoji glede
         nezakonitosti ravnanja, in odgovornostjo za zakonito zakonodajno opustitev, ki bi bila pogojena le z nastankom posebne in
         neobičajne škode, in bi jo bilo zato lažje uveljavljati, bi pomenila nedoslednost;

      –        bilo stališče Sodišča prve stopnje v protislovju z njegovo razlago glede sklepa o nezmožnosti sklicevanja na predpise STO
         v okviru odškodninske tožbe, ki temelji na nezakonitem ravnanju Skupnosti, še zlasti ker je nujno, da se organom skupnosti
         ne odvzame manevrskega prostora, ki ga imajo organi poslovnih partnerjev Skupnosti.

      143    Drugič, z izpodbijanimi sodbami naj bi bil napačno ugotovljen obstoj nedvomne škode, pri čemer družbi FIAMM in Fedon namreč
         nista dokazali niti obstoja, niti obsega, niti natančnega zneska take škode.

      144    Tretjič, Sodišče prve stopnje naj bi glede vzročne zveze spregledalo zahtevo, da mora škoda dovolj neposredno izhajati iz
         ravnanja zadevne institucije. Noben avtomatizem naj namreč ne bi obstajal med sklepom ORS z dne 25. septembra 1997 in uvedbo
         dodatne carinske dajatve, ker so organi Združenih držav diskrecijsko odločili o njeni uvedbi, o seznamu proizvodov, na katere
         se naloži dajatev, in o višini teh dajatev, medtem ko bi med drugim lahko sprejeli nadomestila, ki jim jih je ponudila Skupnost.

      145    Tudi Komisija meni, da je Sodišče prve stopnje v izpodbijanih sodbah pravilno ugotovilo, da ne gre za neobičajno škodo. Da
         je škoda običajna, se naj ne bi zahtevalo, da je tveganje za njen nastanek značilno za sektor dejavnosti gospodarskega subjekta.
         Že vključitev v mednarodno trgovino naj bi na katerem koli trgu zadevnih proizvodov vključevala tveganje, da država uvoznica
         sprejme odločitve, ki vplivajo na menjavo iz najrazličnejših razlogov.

      146    Komisija o predlogu zavrnitve drugega pritožbenega razloga vendarle meni, tako kot Svet, da je Sodišče prve stopnje večkrat
         napačno uporabilo pravo glede vprašanja odgovornosti Skupnosti, ko njeni organi niso ravnali nezakonito. Ker je bi izrek izpodbijanih
         sodb vendarle utemeljen, predlaga Sodišču, naj v zvezi s tem nadomesti nekatere obrazložitve.

      147    Prvič, glede trditve o samem obstoju načela take odgovornosti, je treba po mnenju Komisije ugotoviti, da si Sodišče prve stopnje
         ne more privoščiti tako pomembne iznajdbe in se zadovoljiti z nejasno obrazložitvijo, ki je v točkah 159 sodbe FIAMM in 152
         sodbe Fedon.

      148    To načelo namreč naj ne bi bilo nikoli priznano s sodno prakso, ki naj bi sistematično pridržala to vprašanje tako, da se
         je v zvezi s tem omejila na oblikovanje referenčnega okvira, ki je povsem odvisen od primera, ne da bi bili kakorkoli določeni
         pogoji, področja in predpostavke, v katerih bi se ta odgovornost eventualno lahko uporabila.

      149    Poleg tega naj bi Sodišče prve stopnje z navajanjem – v točkah 160 sodbe FIAMM in 153 sodbe Fedon – pogojev, od katerih je
         odvisna taka odgovornost, implicitno vendar neizbežno razsodilo, da se navedeno načelo uporablja v primerih, ki jih zajema
         ta zadeva, vendar ni preverilo, ali je tak sklep upravičen glede na načela, ki so skupna pravnim redom držav članic.

      150    Sodišče prve stopnje zlasti naj ne bi osredotočilo svojega preizkusa na primere odgovornosti javnih organov, ki izhaja iz
         zakonodajne dejavnosti, pri čemer se ravno nasprotno sklicuje na točko 159 sodbe FIAMM in na točko 152 sodbe Fedon oziroma
         splošneje na možnost pridobitve nadomestil od povzročitelja škode, ki pa ni kriv za nastalo škodo.

      151    Pregled 25 pravnih redov držav članic naj bi pokazal, da, za razliko od primerov, kot so razlastitev za uporabo za javne namene
         ali nadomestilo države za škodo, ki je bila povzročena z njenim nevarnim ravnanjem ali zaradi posebnega razmerja, ki jo povezuje
         z žrtvijo, ki v tem primeru niso upoštevni, obveznost plačila nadomestila zaradi zakonitega državnega akta, ki pomeni široko
         diskrecijsko pravico, zaradi – na primer – upoštevanja solidarnosti ali pravičnosti, naj namreč ne bi obstajala v pravih mnogih
         držav članic. Če taka vrsta odgovornosti obstaja – v izjemnih okoliščinah – v pravnih redih nekaterih držav članic, naj bi
         bilo to na splošno omejeno le na upravne akte, razen znane izjeme v francoskem pravu, ki naj bi edino jasno dopuščalo to vrsto
         odgovornosti, ko gre za zakonodajno dejavnost, če je škoda neobičajna, posebna, huda in neposredna, če zakonodajalec ni sledil
         splošnemu interesu in če ni izključil načela povrnitve škode.

      152    Poleg tega pa načela, značilnega za francosko pravo, ni mogoče prenesti v pravni red Skupnosti. Kajti, čeprav naj bi bil temelj
         tega načela v okoliščini, da je v Franciji izključen sodni nadzor ustavnosti zakonov s strani Conseil d’État, pa naj bi pravni
         red Skupnosti zase določal nadzor zakonitosti aktov zakonodajalca v zvezi s Pogodbo in temeljnimi načeli, ter možnost uveljavljati
         odgovornost Skupnosti v primeru kršitve teh nadrejenih norm.

      153    Drugič, Komisija meni, da naj bi Sodišče prve stopnje, s tem ko je v izpodbijanih sodbah ugotovilo obstoj dejanske in gotove
         škode, med drugim izkrivilo njeno utemeljevanje, da naj ne bi konkretno preverilo dejanskosti in gotovosti te škode in da
         naj bi kršilo načela v zvezi s tem, kdo ima dokazno breme.

      154    Tretjič, Komisija meni, iz podobnih razlogov, kot jih je navedel Svet, da se je Sodišče prve stopnje zmotilo pri pravni opredelitvi
         dejstev, ko je ugotovilo, da je pogoj glede vzročne zveze v obravnavani zadevi izpolnjen.

      155    Tudi Kraljevina Španija predlaga zavrnitev drugega pritožbenega razloga. Naložitev povračilnih ukrepov v okviru STO, tudi
         v sektorjih, ki niso predmet spora, naj namreč ne bi bila nikakor nepredvidljiva niti izjemna, kar naj bi dokazovala tudi
         praksa.

      156    Kraljevina Španija v nasprotni pritožbi, ki jo je vložila v zadevi C‑120/06 P, in v intervencijski vlogi v zadevi C‑121/06
         P poleg tega predlaga razveljavitev izpodbijanih sodb v delu, v katerem je Sodišče prve stopnje odločilo, da pravo Skupnosti
         obsega, na podlagi splošnega načela, ki je skupno državam članicam, sistem odgovornosti zaradi zakonitega akta. Poleg tega
         naj bi Sodišče prve stopnje, s tem da je temu načelu dalo tako velik pomen kot je ta, ki izhaja iz pogojev, navedenih v točkah
         160 sodbe FIAMM in 153 sodbe Fedon, zanemarilo ugotovitev, ki jo je samo podalo v točkah 159 sodbe FIAMM in 152 sodbe Fedon.

      157    Priznanje možnosti, da je Skupnost odgovorna zaradi normativne opustitve, čeprav se prizadeta stranka ne more sklicevati na
         noben predpis, ki zavezuje Skupnost k delovanju, naj bi bilo poleg tega takšno, da krši načelo vzajemnosti, ki ga je Sodišče
         prve stopnje navedlo kot razlog za zavrnitev možnosti odgovornosti za nezakonito ravnanje.

      158    Družba Fedon v svojih pripombah glede intervencijske vloge Kraljevine Španije navaja, da je Sodišče prve stopnje pravilno
         ugotovilo, da je bilo načelo odgovornosti zaradi zakonitega ravnanja organov Skupnosti potrjeno in omejeno z ustaljeno sodno
         prakso, kot naj bi Sodišče navedlo v zgoraj navedeni sodbi Dorsch Consult proti Svetu in Komisiji.

      159    Za zagotovitev temeljnega načela pravne države, ki varuje posameznike in zlasti njihove lastninske pravice in pravico do gospodarske
         iniciative, bi bilo treba člen 288, drugi odstavek, ES, glede na liberalno usmeritev pravnega reda Skupnosti, razlagati tako,
         da se da prednost najbolj liberalnim načelom pravnih redov držav članic. Poleg tega bi se v Uniji, sestavljeni iz 25 držav
         članic, ta določba morala razlagati prožno, sicer bi lahko bila neveljavna. Vendar v tem primeru ne bi bilo treba upoštevati
         pravnih redov novih držav članic, ker je do ustrezne razširitve prišlo časovno po dejstvih iz obravnavane zadeve.

      160    Očitek Kraljevine Španije, zlasti da naj bi očitano ravnanje pomenilo opustitev, naj bi bil nedopusten, ker ni bil naveden
         na prvi stopnji. V vsakem primeru bi se odgovornost Skupnosti lahko uveljavljala tako zaradi opustitve kot zaradi aktov institucij.

       Presoja Sodišča
      161    Svet je v prvem pritožbenem razlogu svoje nasprotne pritožbe med drugim predlagal razveljavitev sodb FIAMM in Fedon, Kraljevina
         Španija pa v prvem pritožbenem razlogu svoje nasprotne pritožbe razveljavitev sodbe FIAMM z obrazložitvijo, da naj bi Sodišče
         prve stopnje večkrat napačno uporabilo pravo, s tem da je uporabilo načelo odgovornosti Skupnosti, ko njeni organi niso ravnali
         nezakonito, oziroma v vsakem primeru z ugotovitvijo, da se tako načelo uporabi v primeru ravnanja, kot je to, ki se obravnava
         v tej zadevi. Komisija je brez vložitve nasprotne pritožbe Sodišču predlagala, naj ohrani izrek izpodbijanih sodb, vendar
         naj z istega vidika nadomesti obrazložitve izreka.

      162    Predložene očitke, s katerimi se izpodbija obstoj oziroma sama uporaba sistema odgovornosti, ki je bil uporabljen v izpodbijanih
         sodbah, je treba v tem primeru prednostno preizkusiti.

      163    Treba je namreč poudariti, da če se navedena napačna uporaba prava izkaže za resnično, ne bi bilo treba odločati o drugem
         razlogu za glavno pritožbo glede neobičajnosti nastale škode niti o dveh drugih razlogih za nasprotne pritožbe glede negotovosti
         škode in glede neobstoja vzročne zveze, ker sistem odgovornosti, na katerega naj bi se navezovali ti trije pogoji, ne obstaja
         oziroma se ne uporablja.

       Prvi pritožbeni razlog nasprotne pritožbe in predlogi za nadomestitev obrazložitve, ki izhajajo iz neobstoja sistema odgovornosti
         brez krivde, kot sta ga uporabili izpodbijani sodbi

      164    Najprej je treba poudariti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso, navedeno v točki 106 te sodbe, iz člena 288, drugi odstavek,
         ES izhaja, da sta uveljavljanje nepogodbene odgovornosti Skupnosti in izvajanje pravice do povračila nastale škode odvisna
         od izpolnitve vseh pogojev glede nezakonitosti ravnanja, ki se očita institucijam, dejanske škode in obstoja vzročne zveze
         med tem ravnanjem in navedeno škodo.

      165    Sodišče je prav tako večkrat opozorilo, da navedene škode ni mogoče uveljavljati, če niso izpolnjeni vsi pogoji, od katerih
         je odvisna obveznost povračila škode, opredeljena v členu 288, drugi odstavek, ES (zgoraj navedena sodba Oleifici Mediterranei
         proti EGS, točka 17).

      166    Sodišče je tako odločilo, da če ugotovi, da noben akt niti nobena zatrjevana opustitev institucije ni nezakonita, tako da
         prvi pogoj, od katerega je odvisno uveljavljanje nepogodbene odgovornosti Skupnosti v smislu člena 288, drugi odstavek, ES,
         ni izpolnjen, sodišče Skupnosti lahko zavrne tožbo v celoti, ne da bi moralo preizkusiti druge pogoje za to odgovornost, namreč
         resničnost škode in obstoj vzročne zveze med ravnanji institucij in navedeno škodo (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo KYDEP
         proti Svetu in Komisiji, točki 80 in 81).

      167    Sodna praksa Sodišča, ki na podlagi člena 288, drugi odstavek, ES določa obstoj sistema nepogodbene odgovornosti Skupnosti
         zaradi nezakonitega ravnanja njenih institucij ter pogoje uporabe tega sistema, je torej trdno dokazana. Vendar pa to ne velja
         glede sistema nepogodbene odgovornosti Skupnosti, če ne gre za nezakonito ravnanje.

      168    V nasprotju s tem, kar je Sodišče prve stopnje zatrdilo v izpodbijanih sodbah, iz sodne prakse pred tema sodbama ni mogoče
         sklepati, da naj bi Sodišče uporabilo načelo takega sistema.

      169    Kot je Sodišče opozorilo med drugim v točki 18 zgoraj navedene sodbe Dorsch Consult proti Svetu in Komisiji, na katero se
         sklicuje Sodišče prve stopnje v točkah 160 sodbe FIAMM in 153 sodbe Fedon, se je Sodišče povsem nasprotno doslej v okviru
         ustaljene sodne prakse omejilo na določitev pogojev, pod katerimi bi se taka odgovornost lahko uveljavljala, če bi bilo treba
         načelo odgovornosti Skupnosti zaradi zakonitega akta priznati v pravu Skupnosti (v podobnem smislu glej tudi sodbo z dne 6. decembra 1984
         v zadevi Biovilac proti EGS, 59/83, Recueil, str. 4057, točka 28). Sodišče je v zvezi s tem samo v točki 19 zgoraj navedene
         sodbe Dorsch Consult proti Svetu in Komisiji opozorilo, da če bi bila taka odgovornost načelno priznana, bi zahtevala najmanj
         izpolnitev treh kumulativnih pogojev, in sicer resničnost škode, obstoj vzročne zveze med njo in zadevnim aktom ter neobičajnost
         in posebnost škode.

      170    Sodišče je glede sistema odgovornosti, ki je priznan v pravu Skupnosti, z opozorilom, da člen 288, drugi odstavek, ES glede
         nepogodbene odgovornosti Skupnosti zaradi škode, ki so jo povzročile njene institucije oziroma njeni uslužbenci pri izvajanju
         svojih nalog, napotuje na splošna načela, ki so skupna pravom držav članic, menilo, da je načelo, ki je tako izrecno utemeljeno
         s členom 288 ES, o nepogodbeni odgovornosti Skupnosti le izraz splošnega načela, ki ga poznajo pravni redi držav članic, v
         skladu s katerim nezakonito ravnanje ali opustitev povzroči obveznost povrnitve povzročene škode (zgoraj navedena sodba Brasserie
         du pêcheur in Factortame, točki 28 in 29).

      171    Sodišče je natančneje glede odgovornosti zaradi zakonodajne dejavnosti poleg tega zelo zgodaj poudarilo, da čeprav so načela,
         ki v pravnih sistemih držav članic urejajo odgovornost javnih oblasti za škodo, ki so jo posameznikom povzročile z zakonodajnimi
         akti, različna od države do države, je kljub temu mogoče ugotoviti, da zakonodajni akti, v katerih se izražajo opcije ekonomske
         politike, le izjemoma in v posebnih okoliščinah vključujejo odgovornost javnih oblasti (zgoraj navedena sodba Bayerische HNL
         Vermehrungsbetriebe in drugi proti Svetu in Komisiji, točka 5).

      172    Sodišče je med drugim tudi odločilo, da je mogoče odgovornost Skupnosti zaradi zakonodajnega akta, ki vsebuje izbiro ekonomske
         politike, vključiti, ob upoštevanju določb člena 288, drugi odstavek, ES, le če gre za dovolj hudo kršitev nadrejenega pravnega
         pravila, ki varuje posameznike (glej zlasti sodbo z dne 13. junija 1972 v zadevi Compagnie d’approvisionnement, de transport
         et de crédit et Grands Moulins de Paris proti Komisiji, 9/71 in 11/71, Recueil, str. 391, točka 13, zgoraj navedeno sodbo
         Bayerische HNL Vermehrungsbetriebe in drugi proti Svetu in Komisiji, točka 4, ter sodbi z dne 8. decembra 1987 v zadevi Les
         Grands Moulins de Paris proti EGS, 50/86, Recueil, str. 4833, točka 8, in z dne 6. junija 1990 v zadevi AERPO in drugi proti
         Komisiji, C‑119/88, Recueil, str. I-2189, točka 18).

      173    V zvezi s tem je še opredelilo, da mora biti namen pravnega predpisa, katerega kršitev je treba ugotoviti, dodeliti pravice
         posameznikom (glej v tem smislu zlasti sodbi z dne 4. julija 2000 v zadevi Bergaderm in Goupil proti Komisiji, C‑352/98 P,
         Recueil, str. I‑5291, točki 41 in 42, ter z dne 19. aprila 2007 v zadevi Holcim (Deutschland) proti Komisiji, C-282/05 P,
         ZOdl., str. I-2941, točka 47).

      174    Sodišče je poleg tega navedlo, da se ozko razumevanje odgovornosti Skupnosti pri izvajanju njenih normativnih dejavnosti razlaga
         z ugotovitvijo, da po eni strani izvrševanja zakonodajne funkcije, tudi če obstaja sodni nadzor zakonitosti aktov, ne sme
         ovirati možnost odškodninskih tožb, vsakič ko splošni interes Skupnosti narekuje sprejetje zakonodajnih ukrepov, ki lahko
         neugodno vplivajo na interese posameznikov, po drugi strani pa, da je v normativnem kontekstu, za katerega je značilna široka
         diskrecijska pravica, ki je nepogrešljiva za izvajanje politike Skupnosti, mogoče vzpostaviti odgovornosti Skupnosti zgolj,
         če je zadevna institucija očitno in resno prekoračila meje pri izvajanju svojih pooblastil (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo
         Brasserie du pêcheur in Factortame, točka 45).

      175    Nazadnje je treba v zvezi s tem ugotoviti, da če primerjalni preizkus pravnih redov držav članic omogoča Sodišču, da zelo
         hitro pride do ugotovitve, navedene v točki 170 te sodbe, glede usmerjenosti teh pravnih redov v potrditev načela odgovornosti,
         če gre za nezakonit akt oziroma opustitev organa, tudi zakonodajnega, nikakor ne velja isto glede morebitnega obstoja načela
         odgovornosti, če gre za zakoniti akt oziroma opustitev javnega organa, še zlasti, če so to zakonodajni akti.

      176    Glede na zgornje ugotovitve je treba zaključiti, da v sedanjem pravu Skupnosti ne obstaja sistem odgovornosti, ki bi omogočal
         uveljavljanje odgovornosti Skupnosti zaradi ravnanja, ki spada na področje njene zakonodajne pristojnosti, v položaju, v katerem
         morebitne neskladnosti takega ravnanja s sporazumi STO ni mogoče uveljavljati pred sodiščem Skupnosti.

      177    Treba je torej opozoriti, da v tem primeru ravnanje, za katero tožeče stranke navajajo, da jim je povzročilo škodo, spada
         v okvir vzpostavitve skupne ureditve trga in očitno spada na področje zakonodajne dejavnosti zakonodajalca Skupnosti.

      178    S tega vidika je nepomembno, da je treba navedeno ravnanje preučiti kot pozitivni akt, namreč sprejetje uredb št. 1637/98
         in št. 2362/98 zaradi sklepa ORS, ali kot opustitev, namreč nesprejetje aktov, s katerimi bi se zagotovila pravilna izvršitev
         tega sklepa. Nedelovanje institucij Skupnosti lahko namreč izhaja tudi iz zakonodajne funkcije Skupnosti, zlasti v okviru
         spora o odgovornosti (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Les Grands Moulins de Paris proti EGS, točka 9).

      179    Iz zgoraj navedenega izhaja, da je Sodišče prve stopnje napačno uporabilo pravo, s tem ko je v izpodbijanih sodbah ugotovilo
         obstoj sistema nepogodbene odgovornosti Skupnosti zaradi njenega zakonitega izvajanja svojih dejavnosti s področja zakonodaje.

      180    V zvezi s tem sta nujni dve opredelitvi.

      181    Prvič, treba je poudariti, da je ugotovitev iz točke 179 nastala brez poseganja v široko diskrecijsko pravico, ki jo ima zakonodajalec
         Skupnosti, če je potrebno, pri presoji, ali v primeru sprejetja danega zakonodajnega akta upoštevanje nekaterih škodnih učinkov,
         ki morajo izhajati iz tega sprejetja, upravičuje določitev nekaterih oblik nadomestila (glej v tem smislu, na področju kmetijske
         politike, sodbo z dne 10. julija 2003 v združenih zadevah Booker Aquaculture in Hydro Seafood, C-20/00 in C-64/00, Recueil,
         str. I-7411, točka 85).

      182    Drugič, treba je opozoriti, da iz ustaljene sodne prakse izhaja, da so temeljne pravice sestavni del splošnih načel, katerih
         spoštovanje zagotavlja Sodišče.

      183    Zlasti glede lastninske pravice ter pravice do prostega opravljanja poklicne dejavnosti je Sodišče že davno priznalo, da spadata
         med splošna načela prava Skupnosti, vendar je pri tem poudarilo, da ta temeljna načela nimajo neomejene veljave, temveč jih
         je treba upoštevati v razmerju z njihovo funkcijo v družbi. Tako je razsodilo, da se izvrševanje lastninske pravice in prosto
         opravljanje poklicne dejavnosti, zlasti v okviru skupne ureditve trga, lahko omejita, če omejitve dejansko ustrezajo ciljem
         skupnega dobra in ne predstavljajo, ob upoštevanju zastavljenega cilja, čezmernega in nesprejemljivega posega, ki bi lahko
         predstavljal kršitev bistva zagotovljenih pravic (glej sodbo z dne 11. julija 1989 v zadevi Schräder HS Kraftfutter, 265/87,
         Recueil, str. 2237, točka 15, zgoraj navedeno sodbo Nemčija proti Svetu, točka 78, in sodbo z dne 30. junija 2005 v zadevi
         Alessandrini in drugi proti Komisiji, C‑295/03 P, ZOdl., str. I-5673, točka 86).

      184    Iz tega sledi, da bi zakonodajni akt Skupnosti, katerega uporaba vodi k omejitvam lastninske pravice in prostega izvajanja
         poklicne dejavnosti, kar naj bi nesorazmerno in nesprejemljivo posegalo v sam temelj navedenih pravic – kar velja, če ni predvideno
         ustrezno nadomestilo za preprečitev ali odpravo navedenega posega – lahko imel za posledico nepogodbeno odgovornost Skupnosti.

      185    Glede na posebnosti teh zadev je treba tudi opozoriti, da iz sodne prakse Sodišča izhaja, da noben gospodarski subjekt ne
         more zahtevati lastninske pravice nad tržnim deležem, ki ga je imel v določenem trenutku v preteklosti, ker tak tržni delež
         predstavlja zgolj trenuten gospodarski položaj, ki je izpostavljen tveganjem sprememb okoliščin (glej v tem smislu zlasti
         zgoraj navedeni sodbi Nemčija proti Svetu, točka 79, in Alessandrini in drugi proti Komisiji, točka 88). Sodišče je tudi poudarilo,
         da varstev, danih z lastninsko pravico ali s splošnim načelom, ki zagotavlja prosto izvajanje poklica, ni mogoče razširiti
         na varstvo preprostih interesov ali trgovske sreče, katerih negotovost je značilna za samo bistvo gospodarske dejavnosti (sodba
         z dne 14. maja 1974 v zadevi Nold proti Komisiji, 4/73, Recueil, str. 491, točka 14).

      186    Zato se mora gospodarski subjekt, katerega dejavnost je zlasti izvoz na trge tretjih držav, med drugim zavedati dejstva, da
         na poslovni položaj, ki ga ima v danem trenutku, lahko vplivajo in ga spremenijo različne okoliščine in da so med njimi mogoči
         primeri, sicer izrecno določeni in urejeni s členom 22 DPPRS, ko taka tretja država sprejme ukrepe prekinitve koncesij kot
         odgovor na ravnanje svojih poslovnih partnerjev v okviru STO in da s tem namenom prosto izbere, kot izhaja iz člena 22(3)(a)
         in (f) DPPRS, blago, na katero se nanašajo navedeni ukrepi.

      187    Čeprav iz točk 176 in 179 te sodbe izhaja, da je Sodišče prve stopnje napačno uporabilo pravo, je treba opozoriti, da iz ustaljene
         sodne prakse izhaja, da čeprav obrazložitev sodbe Sodišča prve stopnje kaže na kršitev prava Skupnosti, vendar je njen izrek
         utemeljen z drugimi pravnimi razlogi, je treba pritožbo zavrniti (glej zlasti sodbe z dne 15. decembra 1994 v zadevi Finsider
         proti Komisiji, C‑320/92 P, Recueil, str. I-5697, točka 37; z dne 16. decembra 1999 v zadevi CES proti E, C-150/98 P, Recueil,
         str. I-8877, točka 17, in z dne 13. julija 2000 v zadevi Salzgitter proti Komisiji, C-210/98 P, Recueil, str. I‑5843, točka
         58).

      188    V tej zadevi gre za tak primer. Sodišče je namreč ugotovilo, da pravo Skupnosti v sedanjem stanju ne določa sistema, ki bi
         omogočal vzpostavitev odgovornosti Skupnosti zaradi njenega zakonodajnega ravnanja v položaju, v katerem morebitne neskladnosti
         takega ravnanja s sporazumi STO ni mogoče uveljavljati pred sodiščem Skupnosti. Cilj odškodninskih zahtevkov tožečih strank
         je bil torej uveljavljati odgovornost Skupnosti zaradi takega ravnanja. V takih okoliščinah je Sodišče prve stopnje lahko
         le zavrnilo take zahtevke, ne glede na argumente, ki so jih tožeče stranke navedle za njihovo utemeljitev (glej po analogiji
         zgoraj navedeno sodbo Salzgitter proti Komisiji, točka 59). Sodišče prve stopnje naj bi bilo s tem zavezano zavrniti zahtevke
         tožečih strank, če ne bi napačno uporabilo prava, kar je imelo za posledico, da jih je zavrnilo iz drugih razlogov (glej po
         analogiji zgoraj navedeni sodbi Finsider proti Komisiji, točka 38, in CES proti E, točka 18).

      189    Iz tega sledi, da čeprav je prvi pritožbeni razlog, naveden v utemeljitev nasprotnih pritožb, utemeljen, nima učinka in ga
         je treba zato zavrniti (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Salzgitter proti Komisiji, točka 60).

       Drugi pritožbeni razlog glavnih pritožb ter drugi in tretji pritožbeni razlog nasprotnih pritožb
      190    Glede na ugotovitev v točki 176 te sodbe in glede na navedeno v točki 163 te sodbe, ni treba preizkusiti drugega pritožbenega
         razloga glavnih pritožb, ki se nanaša na neobičajnost škode, ki je domnevno nastala tožečima strankama, ter drugega in tretjega
         pritožbenega razloga nasprotnih pritožb, ki se nanašata na negotovost navedene škode oziroma na neobstoj vzročne zveze med
         to škodo in ravnanjem institucij Skupnosti.

       Odškodninski zahtevki zaradi trajanja postopka na prvi stopnji
       Trditve strank
      191    Družbi FIAMM in Fedon podredno prosita za dodelitev pravične odškodnine zaradi trajanja izredno dolgega postopka na prvi stopnji.

      192    Družba FIAMM s sklicevanjem na sodbo z dne 17. decembra 1998 v zadevi Baustahlgewebe proti Komisiji (C-185/95 P, Recueil,
         str. I-8417, točke od 26 do 49) v zvezi s tem navaja, prvič, da je zadeva zanjo finančno zelo pomembna, drugič, da so dejanska
         vprašanja v tem primeru zelo jasna, tretjič, da ravnanje nobene od strank ne prispeva k podaljšanju postopka in, četrtič,
         da se Sodišču prve stopnje ni bilo treba soočiti z izrednimi okoliščinami.

      193    Komisija predlaga ugotovitev nedopustnosti predlogov družb FIAMM in Fedon v zvezi s tem.

      194    Glede pritožbe družbe Fedon naj bi bila ta nedopustnost najprej določena s členom 112(1)(c) Poslovnika Sodišča, ker družba
         Fedon nikakor ni utemeljila svojega predloga.

      195    Glede obeh pritožb naj bi bila ta nedopustnost nujna zaradi ratione materiae. Po eni strani se pritožba, kot to izhaja iz členov 57 in 58 Statuta Sodišča, ne sme nanašati na nova dejstva, če ta niso
         bila navedena na prvi stopnji. Po drugi strani pa dolžina postopka pred Sodiščem prve stopnje ne sme biti opredeljena kot
         nepravilnost postopka, če ta ni vplivala na rešitev sporov.

      196    Nazadnje naj bi bila navedena nedopustnost utemeljena tudi ratione personae, ker Skupnost v tem postopku zastopata Svet in Komisija, in ne Sodišče, katerega sestavni del je Sodišče prve stopnje, kateremu
         naj bi se v tem primeru očitalo dejstvo, ki je vzpostavilo očitano odgovornost.

      197    Poleg tega odškodnina, utemeljena s pravičnostjo, kot je bila dodeljena v zadevi, v kateri je bila izrečena sodba Baustahlgewebe
         proti Komisiji, naj ne bi bila možna v obravnavani zadevi, ker družbi FIAMM in Fedon nista bili zavezani v proračun Skupnosti
         plačati znesek, ki bi ga bilo mogoče zmanjšati.

      198    Nazadnje, dolžina postopka pred Sodiščem prve stopnje naj bi bila v vsakem primeru pojasnjena z zapletenostjo zadev, s postopkovnimi
         dogodki, povezanimi z združitvijo več zadev, ki so bile predložene v petih različnih jezikih postopka in ki vključujejo tri
         institucije ter intervenientko, z dodelitvijo teh zadev v odločanje razširjenemu senatu, ter z okoliščino, da je Sodišče še
         odločalo o zadevi, v kateri je bila izrečena zgoraj navedena sodba Van Parys, ki obravnava vprašanja o podobnih načelih.

      199    Kraljevina Španija meni, da so zahtevki družb FIAMM in Fedon nedopustni, ker jih nista uveljavljali na prvi stopnji, da bi
         se tako o njih lahko odločalo že v izpodbijanih sodbah.

       Presoja Sodišča
      200    Zahtevkom tožečih strank za dodelitev pravičnega zadoščenja zaradi dejstva, da naj bi postopek pred Sodiščem prve stopnje
         prekoračil razumni rok, v tem primeru ni mogoče ugoditi.

      201    Glede zahtevka družbe Fedon zadošča ugotoviti, da ta je zahtevek naveden v pojasnjevalnem delu vloge, vendar ni nikoli omenjen
         v njenem glavnem delu.

      202    V skladu s členom 112(1)(c) Poslovnika mora pritožba obsegati pritožbene razloge in pravne trditve. Ker takih pritožbenih
         razlogov in pravnih trditev, ki se razlikujejo od predlogov pritožnika, ki so določeni v istem členu 112(1)(d), nikakor ni
         v vlogi družbe Fedon, iz tega sledi, da je treba zahtevek za pravično odškodnino, ki ga je ta vložila in ki je povsem brez
         obrazložitve, zavreči kot očitno nedopustnega.

      203    Glede zahtevka družbe FIAMM je treba opozoriti, da če ni nobenega indica, v skladu s katerim naj bi dolžina postopka vplivala
         na rešitev spora, potem pritožbeni razlog, da naj bi postopek pred Sodiščem prve stopnje prekoračil zahtevani razumni rok,
         na splošno ne more povzročiti razveljavitve sodbe, ki jo je to sodišče izreklo (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Baustahlgewebe
         proti Komisiji, točka 49).

      204    Družba FIAMM v tej zadevi poleg tega ni navedla, da naj bi domnevno izredno dolgo trajanje postopka vplivalo na rešitev spora,
         niti ni zahtevala, naj se sodba FIAMM razveljavi.

      205    Kot izhaja iz člena 113(1) Poslovnika, morajo predlogi vseh pritožb stremeti k temu, da se sodba Sodišča prve stopnje v celoti
         ali deloma razveljavi, in da se predlogom, postavljenim na prvi stopnji, ugodi v celoti ali deloma.

      206    V zvezi s tem je treba poudariti, da je bila v zadevi, v kateri je bila izrečena zgoraj navedena sodba Baustahlgewebe proti
         Komisiji, na katero se sklicuje družba FIAMM, pritožba, ki je bila predložena Sodišču, vložena zoper sodbo Sodišča prve stopnje,
         ki je v okviru neomejene pristojnosti, ki jo ima v ta namen, naložilo tožeči stranki globo za kršitev pravil konkurence, Sodišče
         pa neomejeno pristojnost lahko uporabi, ko razveljavlja tako sodbo Sodišča prve stopnje in odloča o tožbi.

      207    V točki 33 navedene sodbe je Sodišče v zvezi s tem opozorilo glede pravice tožeče stranke do pravičnega postopka v razumnem
         roku in med drugim na to, da se odloča o utemeljenosti obtožb glede kršitve konkurenčnega prava, ki jih je storila Komisija,
         in o globah, ki so ji bile naložene v zvezi s tem.

      208    Sodišče, ki je ugotovilo, da je Sodišče prve stopnje v obravnavani zadevi prekoračilo tak rok, je zaradi ekonomičnosti postopka
         in za zagotovitev takojšnje in učinkovite poravnave glede take nepravilnosti v postopku odločilo, da bi razveljavitev in spreminjanje
         sodbe Sodišča prve stopnje, ki sta omejena zgolj na vprašanje glede določitve zneska globe, v obravnavani zadevi omogočala
         dodelitev zahtevanega pravičnega zadoščenja (zgoraj navedena sodba Baustahlgewebe proti Komisiji, točke 47, 48 in 141).

      209    Vendar pa je ta pritožba vložena zoper sodbo Sodišča prve stopnje, s katero je bila zavrnjena odškodninska tožba, ki temelji
         na členu 288, drugi odstavek, ES.

      210    Iz tega sledi, da razveljavitev take sodbe ne more povzročiti dodelitve pravičnega zadoščenja zaradi izredno dolgega postopka
         pred Sodiščem prve stopnje na podlagi spreminjanja izpodbijane sodbe, ker v takem postopku Sodišče prve stopnje v nobenem
         primeru ne more, nič bolj kot Sodišče glede pritožbe, naložiti tožečima strankama plačilo zneska, od katerega bi se v danem
         primeru lahko odtegnilo pravično zadoščenje.

      211    V teh okoliščinah je treba tudi zahtevek družbe FIAMM za dodelitev pravičnega zadoščenja zaradi domnevno izredno dolgega postopka
         pred Sodiščem prve stopnje zavreči kot nedopustnega.

      212    Poleg tega je treba opredeliti, da čeprav je bilo trajanje postopka pred Sodiščem prve stopnje v tem primeru dejansko precej
         dolgo, je treba razumnost roka presojati glede na posebne okoliščine vsakega primera in zlasti glede na interese oseb v sporu,
         zapletenost zadeve ter ravnanje tožeče stranke in pristojnih organov (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Baustahlgewebe proti
         Komisiji, točka 29, in sodbo z dne 15. oktobra 2002 v združenih zadevah Limburgse Vinyl Maatschappij in drugi proti Komisiji,
         C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, od C‑250/99 P do C-252/99 P in C-254/99 P, Recueil, str. I-8375, točka 210).

      213    Glede ravnanja pristojnega organa in zapletenosti zadeve, je treba ugotoviti, da se precej dolg postopek pred Sodiščem prve
         stopnje v tem primeru v veliki meri lahko pojasni z združitvijo objektivnih okoliščin, povezanih s številom vzporednih zadev,
         ki so bile ena za drugo vložene pred Sodiščem prve stopnje, ter s pomenom pravnih vprašanj, ki se v njih obravnavajo.

      214    Te okoliščine namreč omogočajo pojasnitev nastanka več proceduralnih dogodkov, ki so odločilno prispevali k poznejši rešitvi
         zadevnih sporov in ki jih v tem primeru ni mogoče šteti za neobičajne, in sicer združitev – glede na njihovo povezanost –
         šestih zadev, vloženih v več različnih jezikih postopka, oziroma njihova dodelitev najprej razširjeni sodniški sestavi, nato
         novemu sodniku poročevalcu zaradi odhoda sodnika poročevalca, ki je bil prvotno določen, in nazadnje velikemu senatu Sodišča
         prve stopnje, pri čemer se je tej zadnji dodelitvi pridružilo ponovno odprtje ustnega postopka.

       Stroški
      215    V skladu s členom 69(2) Poslovnika, ki velja za pritožbeni postopek na podlagi člena 118 tega poslovnika, se neuspeli stranki
         naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Člen 69(4), prvi pododstavek, določa, da države članice, ki se kot intervenientke
         udeležijo postopka, nosijo svoje stroške.

      216    Ker sta Svet in Komisija predlagala, naj se družbama FIAMM in Fedon naloži plačilo stroškov, in ker ti s pritožbenimi razlogi
         nista uspeli, se jima naloži plačilo stroškov.

      217    Kraljevina Španija nosi svoje stroške.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      1)      Glavni pritožbi se zavržeta.
      2)      Nasprotni pritožbi se zavržeta.
      3)      Družbe Fabbrica italiana accumulatori motocarri Montecchio SpA, Fabbrica italiana accumulatori motocarri Montecchio Technologies
            LLC, Giorgio Fedon & Figli SpA in Fedon America, Inc. plačajo stroške, ki sta jih priglasila Svet Evropske unije in Komisija
            Evropskih skupnosti.
      4)      Kraljevina Španija nosi svoje stroške.
      Podpisi
      * Jezik postopka: italijanščina.