title: Sodba Splošnega sodišča (prvi razširjeni senat) z dne 24. marca 2017.#Republika Estonija proti Evropski komisiji.#Ničnostna tožba – Kmetijstvo – Skupna ureditev trgov – Ukrepi, ki jih je treba sprejeti zaradi pristopa novih držav članic – Znesek, ki se zaračuna za količine neizločenih presežkov sladkorja – Zahteva za spremembo končne odločbe Komisije – Zavrnitev zahteve – Neizpodbojni akt – Potrditveni akt – Neobstoj novih in bistvenih elementov – Nedopustnost.#Zadeva T-117/15.

text:
         SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (prvi razširjeni senat)
      z dne 24. marca 2017 (
            *1
         )
      „Ničnostna tožba — Kmetijstvo — Skupna ureditev trgov — Ukrepi, ki jih je treba sprejeti zaradi pristopa novih držav članic — Znesek, ki se zaračuna za količine neizločenih presežkov sladkorja — Zahteva za spremembo končne odločbe Komisije — Zavrnitev zahteve — Neizpodbojni akt — Potrditveni akt — Neobstoj novih in bistvenih elementov — Nedopustnost“
      V zadevi T‑117/15,

         Republika Estonija, ki jo zastopa K. Kraavi‑Käerdi, agentka,
      tožeča stranka,
      ob intervenciji

         Republike Latvije, ki jo zastopata I. Kalniņš in D. Pelše, agenta,
      intervenientka,
      proti

         Evropski komisiji, ki sta jo sprva zastopala L. Naaber‑Kivisoo in P. Ondrůšek, agenta, nato pa P. Ondrůšek skupaj z M. Kärsonom, odvetnikom,
      tožena stranka,
      zaradi predloga na podlagi člena 263 PDEU za razglasitev ničnosti sklepa, ki naj bi bil vsebovan v dopisu Komisije z dne 22. decembra 2014 o zavrnitvi spremembe svoje Odločbe 2006/776/ES z dne 13. novembra 2006 o zneskih, ki se zaračunajo za količine neizločenih presežkov sladkorja (UL 2006, L 314, str. 35),
      SPLOŠNO SODIŠČE (prvi razširjeni senat),
      v sestavi H. Kanninen (poročevalec), predsednik, I. Pelikánová, sodnica, E. Buttigieg, S. Gervasoni in L. Calvo‑Sotelo Ibáñez‑Martín, sodniki,
      sodna tajnica: S. Bukšek Tomac, administratorka,
      na podlagi pisnega dela postopka in obravnave z dne 7. septembra 2016
      izreka naslednjo

         Sodbo

         Dejansko stanje

         Primarno pravo

               1

               Unija in nove države članice so v kontekstu širitvenega cikla Evropske unije, v okviru katerega so Češka republika, Republika Estonija, Republika Ciper, Republika Latvija, Republika Litva, Republika Madžarska, Republika Malta, Republika Poljska, Republika Slovenija in Slovaška republika (v nadaljevanju: nove države članice) 1. maja 2004 pristopile k Uniji (v nadaljevanju: pristop), pričele pogajanja o več vprašanjih, ki so jih razvrstile v pogajalska poglavja. Pogajanja v okviru poglavja o kmetijstvu so se med drugim nanašala na pravni položaj zalog kmetijskih proizvodov v prostem prometu, ki so bile na dan pristopa na ozemlju novih držav članic in ki so presegale količino, ki jo je mogoče upoštevati kot običajni prenos zalog (v nadaljevanju: presežki).

               2

               To vprašanje na podlagi člena 22 Akta o pogojih pristopa in prilagoditvah Pogodb, na katerih temelji Evropska unija (UL 2003, L 236, str. 33, v nadaljevanju: Akt o pristopu) ureja poglavje 4 Priloge IV k Aktu o pristopu, ki določa:
               „[…]
               2.   Vse zaloge [kmetijskih] proizvodov, zasebne in javne, na dan pristopa v prostem prometu na ozemlju novih držav članic, ki presegajo količino, ki jo je mogoče upoštevati kot običajni prenos zalog, je treba odpraviti na stroške novih držav članic.
               Pojem običajnega prenosa zalog se opredeli za vsak proizvod na podlagi meril in ciljev, ki so lastni vsaki skupni tržni ureditvi.
               […]
               4.   Komisija izvaja in uporablja zgornje ureditve […]
               […]“

               3

               Člen 2(3) Pogodbe med Kraljevino Belgijo, Kraljevino Dansko, Zvezno republiko Nemčijo, Helensko republiko, Kraljevino Španijo, Francosko republiko, Irsko, Italijansko republiko, Velikim vojvodstvom Luksemburg, Kraljevino Nizozemsko, Republiko Avstrijo, Portugalsko republiko, Republiko Finsko, Kraljevino Švedsko, Združenim kraljestvom Velike Britanije in Severne Irske (državami članicami Evropske unije) in novimi državami članicami o pristopu (UL 2003, L 236, str. 17, v nadaljevanju: Pogodba o pristopu), ki je bila podpisana 16. aprila 2003 v Atenah, določa, da lahko institucije Unije pred pristopom sprejmejo ukrepe, med drugim omenjene v členu 41 in Prilogi IV k Aktu o pristopu. Člen 41, pri odstavek, navedenega akta določa, da lahko Evropska komisija sprejme prehodne ukrepe za olajšanje prehoda iz obstoječe ureditve v novih državah članicah na ureditev, ki izhaja iz uporabe skupne kmetijske politike (SKP), pod pogoji iz tega akta v obdobju treh let od dne pristopa, pri čemer je njihova uporaba omejena na to obdobje.

         Ukrepi, ki jih je sprejela Unija pred pristopom

               4

               Komisija je 10. novembra 2003 na podlagi člena 2(3) Pogodbe o pristopu in člena 41, prvi odstavek, Akta o pristopu sprejela Uredbo (ES) št. 1972/2003 o prehodnih ukrepih, ki jih je treba sprejeti v zvezi s trgovino s kmetijskimi proizvodi zaradi pristopa Češke, Estonije, Cipra, Latvije, Litve, Madžarske, Malte, Poljske, Slovenije in Slovaške (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 40, str. 474).

               5

               Iz uvodne izjave 1 Uredbe št. 1972/2003 izhaja, da je bilo treba sprejeti prehodne ukrepe za preprečevanje preusmeritve trgovinskih tokov, ki bi lahko prizadela skupno ureditev kmetijskih trgov zaradi pristopa. V uvodni izjavi 3 te uredbe je navedeno, da te preusmeritve pogosto vključujejo umetni pretok proizvodov, ki niso sestavni del običajnih zalog zadevne države, zaradi širitve, vendar da so lahko presežne zaloge tudi posledica nacionalne proizvodnje. Nazadnje je pojasnjeno, da je treba torej predvideti odvračilne dajatve, ki se odmerijo za presežne zaloge v novih državah članicah.

               6

               Člen 4 Uredbe št. 1972/2003, kakor je bil nazadnje spremenjen z Uredbo Komisije (ES) št. 735/2004 z dne 20. aprila 2004 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 44, str. 111), določa sistem dajatev na presežne zaloge nekaterih kmetijskih proizvodov, med katerimi ni sladkorja (v nadaljevanju: drugi kmetijski proizvodi), na ozemlju novih držav članic na dan pristopa, ki so v prostem prometu. V odstavku 1 tega člena je navedeno, da nove države članice, brez poseganja v poglavje 4 Priloge IV k Aktu o pristopu in če se strožja zakonodaja ne uporablja na nacionalni ravni, imetnikom teh zalog odmerijo dajatve. Člen 4(3) Uredbe št. 1972/2003, kakor je bil spremenjen, določa znesek zadevne dajatve in dodelitev prihodka iz te dajatve nacionalnemu proračunu zadevne nove države članice. Nazadnje, člen 4(5) te uredbe vsebuje seznam drugih kmetijskih proizvodov, za katere se uporabi navedena uredba in ki je za vsako novo državo članico drugačen. Ti drugi kmetijski proizvodi so opredeljeni z oznakami kombinirane nomenklature (KN), ki je v Prilogi I k Uredbi Sveta (EGS) št. 2658/87 z dne 23. julija 1987 o tarifni in statistični nomenklaturi ter skupni carinski tarifi (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 2, str. 382), ki jo Komisija posodablja enkrat letno. Posodobitev, ki se uporabi za dejansko stanje obravnavane zadeve, se je zgodila 1. januarja 2004, ko je začela veljati Uredba Komisije (ES) št. 1789/2003 z dne 11. septembra 2003 o spremembi Priloge I k Uredbi št. 2658/87 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 14, str. 3).

               7

               Komisija je 14. januarja 2004 – prav tako na podlagi člena 2(3) Pogodbe o pristopu in člena 41, prvi odstavek, Akta o pristopu – sprejela Uredbo (ES) št. 60/2004 o prehodnih ukrepih v sektorju sladkorja zaradi pristopa Češke, Estonije, Cipra, Latvije, Litve, Madžarske, Malte, Poljske, Slovenije in Slovaške (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 42, str. 125).

               8

               Člen 6(1) Uredbe št. 60/2004, kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 651/2005 z dne 28. aprila 2005 (UL 2005, L 108, str. 3), določa, da Komisija najpozneje do 31. maja 2005 določi količino sladkorja kot takega ali v obliki predelanih proizvodov, izoglukoze in fruktoze, ki presega količino, ki se šteje za običajno količino za prenos zalog, ki je 1. maja 2004 na ozemlju vsake od novih držav članic (v nadaljevanju: presežek sladkorja). Ta določba določa tudi način, kako mora Komisija določiti ta presežek.

               9

               V skladu s členom 4 Uredbe št. 60/2004 so izrazi „sladkor“, „izoglukoza“ in „fruktoza“ za namene uporabe členov od 4 do 7 navedene uredbe opredeljeni z različnimi oznakami KN.

               10

               Člen 6(2) Uredbe št. 60/2004, kakor je bila spremenjena, določa, da vsaka zadevna nova država članica brez poseganja Unije zagotovi, da se iz trga izloči količina sladkorja ali izoglukoze, ki je enaka njenemu presežku sladkorja. Izločitev mora biti opravljena najkasneje 30. novembra 2005 z izvozom brez nadomestila Unije za ta presežek, z uporabo na področju goriv ali z denaturacijo.

               11

               V skladu s členom 6(3) Uredbe št. 60/2004, kakor je bila spremenjena, mora vsaka nova država članica 1. maja 2004 za zadevne glavne izvajalce imeti na voljo sistem za identifikacijo presežnih zalog sladkorja kot takega ali v predelanih proizvodih, izoglukozi ali fruktozi, ki ga mora uporabiti zato, da te izvajalce prisili, da na lastne stroške izločijo iz trga količino sladkorja ali izoglukoze, enakovredno njihovi presežni zalogi. Ti izvajalci morajo predložiti dokazilo, da so bili proizvodi izločeni iz trga najpozneje do 30. novembra 2005. Če tega ne storijo, mora nova država članica tem izvajalcem naložiti plačilo finančnega prispevka, sorazmernega z neizločeno količino, katerega znesek se pripiše njenemu nacionalnemu proračunu.

               12

               Člen 7(1) Uredbe št. 60/2004, kakor je bila spremenjena, določa, da nove države članice Komisiji predložijo ustrezna dokazila o izločitvi svojih presežkov sladkorja najpozneje do 31. marca 2006. Odstavek 2 tega člena določa, da mora vsaka zadevna nova država članica plačati finančni prispevek v znesku, ki je sorazmeren z delom njenega presežka sladkorja, za katerega ni bil predložen ta dokaz. Ta znesek bo pripisan proračunu Unije in bo upoštevan pri izračunu proizvodnih dajatev za tržno leto 2004/2005.

               13

               Uredbe št. 1789/2003, št. 1972/2003 in št. 60/2004 so bile objavljene v Uradnem listu Evropske unije v estonskem jeziku 6. avgusta 2004, 3. marca 2005 in 4. julija 2004.

         Ukrepi, ki jih je sprejela Republika Estonija pred pristopom

               14

               Republika Estonija je 7. aprila 2004 sprejela Üleliigse laovaru tasu seadus (zakon o dajatvi na presežne zaloge, RT I 2004, 30, 203). Riigikohus (vrhovno sodišče, Estonija) je s sodbo z dne 5. oktobra 2006 razglasilo neuporabo člena 6(1) tega zakona, ker je v nasprotju z Uredbo št. 1972/2003. To sodišče je menilo, da obveznost, da se pri izračunavanju prenosa zalog uporablja koeficient 1,2, ki je bila uvedena s to določbo, ne omogoča dovolj različnega obravnavanja vsakega izvajalca. Estonski parlament je za izvršitev te odločbe z zakonom, ki ga je sprejel 25. januarja 2007 (RT I 2007, 12, 65), v zakon o dajatvi na presežne zaloge uvedel več sprememb. Tako spremenjeni zakon (v nadaljevanju: ÜLTS) je začel veljati 16. februarja 2007 in retroaktivno ureja položaje, ki so nastali po 1. maju 2004.

               15

               V skladu s členom 4 ÜLTS morajo estonski izvajalci plačati dajatev na presežne zaloge, ki jih imajo in ki niso bile izločene iz trga v določenih rokih.

               16

               Na podlagi člena 7 ÜLTS so „presežne zaloge“ vsakega izvajalca enake razliki med dejansko zalogo na dan 1. maja 2004 in količino za prenos zalog.

               17

               V členu 6 ÜLTS je „količina za prenos zalog“ opredeljena kot letno povprečje zalog, s katerimi je razpolagal vsak izvajalec v štirih letih pred pristopom, torej od leta 2000 do leta 2003, pomnoženo s koeficientom 1,2. Navedeni člen 6 za omilitev strogosti tega pravila za izvajalce, ki v teh štirih referenčnih letih niso opravljali upoštevne dejavnosti, poleg tega določa dve posebni pravili, navedeni v nadaljevanju.

               18

               V skladu s členom 10 ÜLTS količino za prenos zalog in presežne zaloge izračuna estonsko ministrstvo za kmetijstvo na podlagi izkazov izvajalca. Na njegovo obrazloženo zahtevo lahko ministrstvo za kmetijstvo upošteva nekatere dejavnike, s katerimi je mogoče brez kakršne koli špekulacije pojasniti povečanje zalog.

               19

               Člen 12 ÜLTS izvajalcem nalaga obveznost, naj odpravijo presežne zaloge sladkorja z uporabo metod, ki sta določeni z Uredbo št. 60/2004.

         Ukrepi, ki jih je sprejela Unija po pristopu

               20

               Komisija je 31. maja 2005 izračunala presežek sladkorja za vsako novo državo članico s sprejetjem Uredbe (ES) št. 832/2005 o določitvi presežnih količin sladkorja, izoglukoze in fruktoze za Češko, Estonijo, Ciper, Latvijo, Litvo, Madžarsko, Malto, Poljsko, Slovenijo in Slovaško (UL 2005, L 138, str. 3). V členu 1 navedene uredbe je bila določena količina sladkorja, ki jo je morala iz notranjega trga izločiti vsaka od petih novih držav članic, za katere je bil dokončno ugotovljen presežek sladkorja.

               21

               Komisija je 13. novembra 2006 sprejela Odločbo 2006/776/ES o zneskih, ki se zaračunajo za količine neizločenih presežkov sladkorja (UL 2006, L 314, str. 35, v nadaljevanju: Odločba o sladkorju). Komisija je v tej odločbi navedla, da so tri od petih novih držav članic, ki so omenjene zgoraj v točki 20, v roku iz člena 7(1) Uredbe št. 60/2004 predložile dokazilo o izločitvi dela presežka sladkorja, ki je bil ugotovljen v Uredbi št. 832/2005. Nato je izračunala znesek finančnega prispevka, ki ga je moralo plačati pet zadevnih držav članic v skladu s členom 7(2) Uredbe št. 60/2004 zaradi presežkov, glede katerih to dokazilo ni bilo predloženo. Ta znesek je bil za vsako zadevno državo članico izračunan tako, da je bila neizločena količina pomnožena z najvišjim izvoznim nadomestilom za beli sladkor pod oznako KN 1701 99 10 med obdobjem od 1. maja 2004 do 30. novembra 2005. Na podlagi člena 1 Odločbe o sladkorju je bil tako Republiki Estoniji naložen finančni prispevek v znesku 45.686.268 EUR, ki ga je vplačala v proračun Unije v več obrokih v rokih iz člena 2 te odločbe, pri čemer je bil zadnji obrok vplačan decembra 2009.

               22

               Komisija je 4. maja 2007 na podlagi odstavka 4 v poglavju 4 Priloge IV k Aktu o pristopu sprejela Odločbo 2007/361/ES o določitvi presežnih zalog kmetijskih proizvodov razen sladkorja in finančnih posledicah njihove odprave v zvezi s pristopom Češke, Estonije, Cipra, Latvije, Litve, Madžarske, Malte, Poljske, Slovenije in Slovaške (UL 2007, L 138, str. 14, v nadaljevanju: Odločba o drugih kmetijskih proizvodih). V tej odločbi je izračunala presežke drugih kmetijskih proizvodov na ozemlju novih držav članic na dan pristopa in zneske finančnih prispevkov, katerih plačilo je bilo treba naložiti devetim državam članicam, glede katerih je bil ugotovljen ta presežek, za kritje stroškov odprave njihovih presežkov. Te zneske, ki se obravnavajo kot prihodki v proračun Unije, je bilo treba plačati v štirih obrokih, pri čemer je zadnji moral biti plačan do 31. maja 2010. Republiki Estoniji je bil tako naložen finančni prispevek v znesku 6.584.000 EUR, ki ga je vplačala v proračun Unije v določenih rokih.

         Navajane sodbe

               23

               Splošno sodišče je s sodbama z dne 29. marca 2012, Češka republika/Komisija (T‑248/07, neobjavljena, EU:T:2012:170), in z dne 29. marca 2012, Litva/Komisija (T‑262/07, EU:T:2012:171), zoper kateri ni bila vložena pritožba, razglasilo ničnost Odločbe o drugih kmetijskih proizvodih iz razloga, da metoda za odpravo presežkov drugih kmetijskih proizvodov, ki je bila določena s to odločbo, ni bila v skladu z odstavkom 2 poglavja 4 Priloge IV k Aktu o pristopu.

               24

               Sodišče je s sodbo z dne 12. julija 2012, Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450), odgovorilo na predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Riigikohus (vrhovno sodišče) in ki se je nanašal na razlago člena 288 PDEU, člena 297(1) PDEU in člena 58 Akta o pristopu. To vprašanje je bilo postavljeno v okviru spora med estonskim podjetjem in estonskimi organi v zvezi s pobiranjem dajatve na presežne zaloge nekaterih drugih kmetijskih proizvodov, ki jih je imelo, izračunane in zahtevane na podlagi ÜLTS. Bistvo spora je bila možnost uporabe ÜLTS za zadevno podjetje. Predložitveno sodišče je dvomilo glede tega, ker, prvič, je ÜLTS napotoval na več določb uredb št. 1789/2003 in št. 1972/2003, in drugič, ker sta bili ti uredbi v Uradnem listu v estonskem jeziku objavljeni po 1. maju 2004, a preden je podjetje prejelo odločbo o odmeri dajatve.

               25

               Sodišče je razsodilo, da je Republika Estonija s sprejetjem ÜLTS izvedla obveznosti, ki izhajajo iz Uredbe št. 1972/2003, tako da je uvedla dajatev na presežne zaloge drugih kmetijskih proizvodov in določila podrobna pravila za njen izračun. Vendar je ugotovilo, prvič, da se posamezniki, ko je ÜLTS 1. maja 2004 začel veljati, niso mogli seznaniti s tem, kateri proizvodi so predmet te dajatve, na podlagi ureditve Unije, ki bi bila v Uradnem listu Evropske unije pravilno objavljena v estonskem jeziku, drugič, da ÜLTS teh proizvodov ni opredelil, ampak je zgolj napotil na člen 4(5) Uredbe št. 1972/2003, in tretjič, da posamezniki teh proizvodov niso mogli identificirati na podlagi nacionalne ureditve, ker je estonska carinska nomenklatura prenehala veljati 1. maja 2004. Zato je ugotovilo, da v Estoniji upoštevnih določb uredb št. 1789/2003 in št. 1972/2003 ni bilo mogoče uporabiti zoper posameznike od 1. maja 2004, ker niso bile pravilno objavljene v Uradnem listu Evropske unije v estonskem jeziku ali povzete v nacionalnem pravu te države članice (sodba z dne 12. julija 2012, Pimix, C‑146/11, EU:C:2012:450, točke 39, 41 in 42).

               26

               Sodišče je štelo, da te ugotovitve ne omajeta niti dejstvo, da je bilo podjetje, na katero se je nanašala zadeva iz postopka v glavni stvari, v praksi seznanjeno z obsegom svojih obveznosti od 1. maja 2004, niti skrb za zagotovitev uresničitve cilja Uredbe št. 1972/2003 (sodba z dne 12. julija 2012, Pimix, C‑146/11, EU:C:2012:450, točke od 43 do 46).

               27

               Sodišče je tako na vprašanji, ki ju je postavilo predložitveno sodišče, odgovorilo, da je treba člen 58 Akta o pristopu razlagati tako, da nasprotuje temu, da se v Estoniji zoper posameznike uporabljajo določbe Uredbe št. 1972/2003, ki 1. maja 2004 niso bile niti objavljene v Uradnem listu v estonskem jeziku niti povzete v nacionalnem pravu te države članice, čeprav so se posamezniki z njimi lahko seznanili drugače (sodba z dne 12. julija 2012, Pimix, C‑146/11, EU:C:2012:450, točka 47).

         Zahteva Republike Estonije za spremembo Odločbe o sladkorju

               28

               Republika Estonija je z dopisom z dne 2. avgusta 2012 zaprosila generalni direktorat (GD) „Kmetijstvo in razvoj podeželja“ pri Komisiji, naj poda stališče glede ukrepov, ki so bili ob upoštevanju sodb z dne 12. julija 2012, Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450), z dne 29. marca 2012, Češka republika/Komisija (T‑248/07, neobjavljena, EU:T:2012:170), in z dne 29. marca 2012, Litva/Komisija (T‑262/07, EU:T:2012:171), določeni na področju vračila zneskov finančnih prispevkov, ki so jih v proračun Unije vplačale nove države članice zaradi obstoja presežkov kmetijskih proizvodov in zlasti zaradi obstoja presežkov sladkorja. Republika Estonija in službe Komisije so se 17. septembra in 8. novembra 2012 sestale, da bi razpravljale o tem vprašanju.

               29

               Komisija je z dopisom z dne 15. novembra 2012 Republiko Estonijo obvestila, da ji bodo vplačila v proračun Unije, opravljena na podlagi Odločbe o drugih kmetijskih proizvodih, povrnjena. Povračilo je bilo izvršeno konec decembra 2012.

               30

               Republika Estonija in službe Komisije so se 21. februarja 2013 sestale, da bi razpravljale o morebitnem vračilu zneskov finančnih prispevkov, ki jih je Republika Estonija vplačala v proračun Unije v skladu z Odločbo o sladkorju.

               31

               Ker je Republika Estonija menila, da ni prejela popolnega odgovora na svoj dopis z dne 2. avgusta 2012, je z dopisom z dne 18. septembra 2013, ki ga je naslovila na generalni direktorat (GD) „Kmetijstvo in razvoj podeželja“, pojasnila vsebino navedenega dopisa, dopolnila njegovo obrazložitev in pri Komisiji podala zahtevo za ponovno preučitev in spremembo Odločbe o sladkorju ob upoštevanju sodb z dne 12. julija 2012, Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450), z dne 29. marca 2012, Češka republika/Komisija (T‑248/07, neobjavljena, EU:T:2012:170), in z dne 29. marca 2012, Litva/Komisija (T‑262/07, EU:T:2012:171), da bi bila povrnjena vplačila v proračun Unije v skladu s to odločbo.

               32

               Generalni direktor GD „Kmetijstvo in razvoj podeželja“ (v nadaljevanju: generalni direktor) je z dopisom z dne 22. decembra 2014 (v nadaljevanju: izpodbijani akt) Republiki Estoniji odgovoril, da Odločbe o sladkorju ni treba spremeniti.

         Postopek in predlogi strank

               33

               Republika Estonija je 4. marca 2015 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila tožbo na podlagi člena 263 PDEU za razglasitev ničnosti izpodbijanega akta.

               34

               Republika Latvija je 1. julija 2015 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila predlog za intervencijo v tej zadevi v podporo predlogom Republike Estonije, ki mu je predsednik prvega senata Splošnega sodišča 2. septembra 2015 ugodil. Vendar intervencijske vloge ni predložila.

               35

               Splošno sodišče je s sklepom z dne 15. junija 2016 na predlog prvega senata zadevo predodelilo prvemu razširjenemu senatu na podlagi člena 28, od (1) do (3), Poslovnika Splošnega sodišča.

               36

               Splošno sodišče (prvi razširjeni senat) je na predlog sodnika poročevalca odločilo, da začne ustni del postopka, in je 13. julija 2016 v okviru ukrepov procesnega vodstva iz člena 89 Poslovnika stranke pozvalo, naj odgovorijo na nekatera vprašanja, kar so storile v določenem roku.

               37

               Republika Estonija in Komisija sta na obravnavi 7. septembra 2016, na kateri Republika Latvija ni sodelovala, ustno podali navedbe in odgovorili na vprašanja Splošnega sodišča.

               38

               Republika Estonija ob podpori Republike Latvije Splošnemu sodišču predlaga, naj:

                        —

                        izpodbijani akt razglasi za ničen;

                        —

                        Komisiji naloži plačilo stroškov.

               39

               Komisija Splošnemu sodišču predlaga, naj:

                        —

                        primarno, tožbo zavrže kot nedopustno;

                        —

                        podredno, tožbo zavrne kot neutemeljeno;

                        —

                        Republiki Estoniji naloži plačilo stroškov.

         Dopustnost

               40

               Komisija trdi, ne da bi z ločenim aktom formalno podala ugovor nedopustnosti, da izpodbijani akt ni izpodbojni akt in da tožba torej ni dopustna, kar Republika Estonija izpodbija.

               41

               Komisija v bistvu navaja dva razloga za nedopustnost, od katerih se prvi, naveden primarno, nanaša na naravo izpodbijanega akta, v katerem naj bi bilo zgolj izraženo mnenje, drugi, naveden podredno, pa na potrditveno naravo tega akta.

         Prvi razlog za nedopustnost

               42

               Komisija navaja, prvič, da je bila Republika Estonija dolžnica za plačilo zneskov, na katere se nanaša Odločba o sladkorju, pred sprejetjem izpodbijanega akta in je to ostala tudi potem, zato ta akt ni imel pravnih posledic, in drugič, da navedeni akt vsebuje zgolj preprosto tehnično analizo v zvezi z vplivom sodb z dne 12. julija 2012, Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450), z dne 29. marca 2012, Češka republika/Komisija (T‑248/07, neobjavljena, EU:T:2012:170), in z dne 29. marca 2012, Litva/Komisija (T‑262/07, EU:T:2012:171), na Odločbo o sladkorju. Komisija je zadnjenavedeno trditev pojasnila v odgovoru na pisna vprašanja Splošnega sodišča in na obravnavi. Navedla je, da izpodbijani akt ne pomeni prave odločbe o zavrnitvi spremembe Odločbe o sladkorju, ampak preprost izraz mnenja, ki ga je mogoče pripisati GD „Kmetijstvo in razvoj podeželja“. V zvezi s tem je na obravnavi dodala, da Republika Estonija ni jasno zahtevala spremembe Odločbe o sladkorju, ampak je bolj kot to od GD „Kmetijstvo in razvoj podeželja“ želela pridobiti mnenje glede možnosti za ponovno preučitev te odločbe. Izpodbijani akt naj bi tako vseboval zahtevano tehnično mnenje.

               43

               Republika Estonija izpodbija trditve Komisije.

               44

               V okviru ničnostnih tožb, ki jih vložijo države članice ali institucije, so izpodbojni akti v smislu člena 263 PDEU vse določbe, ki jih sprejmejo institucije Unije, ne glede na obliko, in ki imajo zavezujoče pravne učinke (glej sodbo z dne 13. oktobra 2011, Deutsche Post in Nemčija/Komisija, C‑463/10 P in C‑475/10 P, EU:C:2011:656, točka 36 in navedena sodna praksa). Te učinke je treba presojati glede na objektivna merila, kot je vsebina akta, ob upoštevanju, po potrebi, okoliščin, v katerih je bil ta akt sprejet (sodba z dne 13. februarja 2014, Madžarska/Komisija, C‑31/13 P, EU:C:2014:70, točka 55).

               45

               Vsak dopis, ki ga institucija Unije pošlje kot odgovor na prošnjo naslovnika tega dopisa, ni nujno odločba v smislu člena 263 PDEU (glej v tem smislu sklep z dne 27. januarja 1993, Miethke/Parlament, C‑25/92, EU:C:1993:32, točka 10). Natančneje, pisno izraženo mnenje institucije Unije ne more pomeniti odločbe, ki je lahko predmet ničnostne tožbe, če je podano na področju, na katerem navedena institucija nima nobene pristojnosti za odločanje, ampak samo možnost izraziti svoje mnenje, ki ne zavezuje pristojnih organov, in če niti iz besedila niti iz vsebine izraženega mnenja ne izhaja, da je namenjeno ustvarjanju kakršnih koli pravnih učinkov (glej v tem smislu sodbo z dne 27. marca 1980, Sucrimex in Westzucker/Komisija, 133/79, EU:C:1980:104, točke od 16 do 18).

               46

               Iz navedb zgoraj v točkah od 28 do 32 izhaja, da se je z izpodbijanim aktom končala dolgotrajna komunikacija med Komisijo in Republiko Estonijo ter pomeni odgovor na dopis, ki ga je ta poslala Komisiji 18. septembra 2013.

               47

               Dopis, ki ga je Republika Estonija 18. septembra 2013 poslala Komisiji, se začenja s to navedbo: „Zahteva za spremembo [Odločbe o sladkorju]“. Ima dva dela. V prvem delu so navedena dejstva. Drugi del, naslovljen „Zahteva [Republike Estonije]“, vsebuje podrobno obrazložitev z namenom dokazati, da Odločba o sladkorju ni združljiva s sodbami z dne 12. julija 2012, Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450), z dne 29. marca 2012, Češka republika/Komisija (T‑248/07, neobjavljena, EU:T:2012:170), in z dne 29. marca 2012, Litva/Komisija (T‑262/07, EU:T:2012:171), obravnavanimi kot celota. Republika Estonija v zadnjem odstavku tega dela navaja, da „je treba [Odločbo o sladkorju] ponovno preučiti in spremeniti na podlagi razlage pravnih aktov Unije, ki je bila podana v [sodbah z dne 12. julija 2012, Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450), z dne 29. marca 2012, Češka republika/Komisija (T‑248/07, neobjavljena, EU:T:2012:170), in z dne 29. marca 2012, Litva/Komisija (T‑262/07, EU:T:2012:171)], da bo odločba v skladu s pomenom in obsegom [zadevnih aktov], kot bi jih bilo treba razumeti in uporabljati od [njihovega] začetka veljavnosti“.

               48

               Ugotoviti je torej treba, da Republika Estonija z dopisom z dne 18. septembra 2013 od GD „Kmetijstvo in razvoj podeželja“ ni želela pridobiti zgolj tehnične analize v zvezi s teoretično možnostjo ponovne preučitve Odločbe o sladkorju. Šlo je za zahtevo za ponovno preučitev in spremembo te odločbe.

               49

               Besedilo izpodbijanega akta potrjuje, da je tudi generalni direktor štel, da je bil dopis z dne 18. septembra 2013 zahteva za spremembo Odločbe o sladkorju.

               50

               Najprej, izpodbijani akt se namreč začenja s to navedbo:
               „Zadeva: Vaše zahteve za spremembo [Odločbe o sladkorju]“.

               51

               Dalje, generalni direktor je v izpodbijanem aktu navedel, da je Republika Estonija večkrat navezala stik s Komisijo, „da bi dosegla spremembo Odločbe o sladkorju“.

               52

               Nazadnje, generalni direktor je natančneje navedel, da želi podati dve vrsti trditev „za utemeljitev nesprejetja zahteve [Republike Estonije] za spremembo Odločbe o sladkorju“.

               53

               Zato zadnja poved v izpodbijanem aktu, v skladu s katero ob upoštevanju tega, kar je bilo predhodno navedeno v tem aktu, GD „Kmetijstvo in razvoj podeželja“ ni mogel ugotoviti, da je v Odločbi o sladkorju napaka in jo je treba spremeniti, ne pomeni izraza preprostega tehničnega mnenja, ampak – nasprotno od tega, kar trdi Komisija – zavrnitev zahteve za spremembo Odločbe o sladkorju.

               54

               Komisija je imela pristojnost za ponovno preučitev in, po potrebi, spremembo Odločbe o sladkorju, ki jo je prej sprejela. Poleg tega iz besedila in vsebine izpodbijanega akta jasno izhaja, da je nameravala Komisija z njim dokončno zavrniti zahtevo Republike Estonije za spremembo Odločbe o sladkorju. Zato izpodbijanega akta ni mogoče obravnavati kot preprost izraz mnenja, ki nima pravnih učinkov.

               55

               Te ugotovitve ne omaje okoliščina, na katero se sklicuje Komisija, in sicer, da je bila Republika Estonija dolžnica za plačilo zneskov, na katere se nanaša Odločba o sladkorju, pred sprejetjem izpodbijanega akta in je to ostala tudi po tem.

               56

               Čeprav izpodbijani akt ni pripeljal do naložitve nikakršne denarne obveznosti Estonski republiki, to namreč ne pomeni, da je nujno brez pravnih učinkov v delu, v katerem vsebuje dokončno zavrnitev obrazložene zahteve Republike Estonije za spremembo Odločbe o sladkorju, za katero meni, da je do nje upravičena.

               57

               Prvi razlog za nedopustnost je tako treba zavrniti.

         Drugi razlog za nedopustnost

      Uvodne ugotovitve

               58

               Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je tožba – kadar izpodbijani akt izključno potrjuje neki prejšnji akt – dopustna, samo če je bil potrjeni akt izpodbijan v določenem roku. Kadar torej tožeča stranka pusti, da poteče rok za izpodbijanje odločbe, s katero je bil nedvomno določen ukrep s pravnimi učinki, ki vplivajo na njene interese, ki zanjo obvezno velja, ne more doseči, da bi ta rok začel ponovno teči, tako da od avtorja zadevnega akta zahteva, naj ponovno preuči svojo odločbo, in vloži tožbo zoper zavrnilno odločbo, ki potrjuje prej sprejeto odločbo (glej sodbi z dne 15. marca 1995, COBRECAF in drugi/Komisija, T‑514/93, EU:T:1995:49, točka 44 in navedena sodna praksa, in z dne 10. julija 1997, AssiDomän Kraft Products in drugi/Komisija, T‑227/95, EU:T:1997:108, točka 29 in navedena sodna praksa, ter sklep z dne 12. februarja 2010, Komisija/CdT, T‑456/07, EU:T:2010:39, točka 54 in navedena sodna praksa).

               59

               Vendar je lahko zahteva za ponovno preučitev prejšnje odločbe, ki je postala dokončna, utemeljena z obstojem novih in bistvenih dejstev. Če neki akt pomeni odgovor na zahtevo, v kateri so navajana takšna dejstva in s katero se upravo poziva, naj ponovno preuči prejšnjo odločbo, za tak akt ni mogoče šteti, da je izključno potrditven, ker je v njem odločeno o teh dejstvih in tako vsebuje nov element glede na prejšnjo odločbo. Po ponovni preučitvi dokončne odločbe na podlagi novih in bistvenih dejstev mora zato zadevna institucija sprejeti novo odločbo, katere zakonitost se lahko, če je potrebno, izpodbija pred sodiščem Unije. Nasprotno pa v primeru neobstoja novih in bistvenih dejstev instituciji ni treba ponovno preučiti svoje prejšnje odločbe (sodbi z dne 7. februarja 2001, Inpesca/Komisija, T‑186/98, EU:T:2001:42, točke od 46 do 48, in z dne 13. novembra 2014, Španija/Komisija, T‑481/11, EU:T:2014:945, točki 34 in 35).

               60

               Iz te sodne prakse izhaja, da se za akt šteje, da je sprejet po ponovni preučitvi položaja, kar izključuje, da se ga opredeli kot povsem potrditveni akt, če je bil bodisi na predlog zainteresiranega bodisi na lastno pobudo avtorja sprejet na podlagi bistvenih elementov, ki niso bili upoštevani med sprejemanjem predhodnega akta. Ti elementi so novi ravno zato, ker niso bili upoštevani. Nasprotno, če dejanski in pravni elementi, na katerih temelji nov akt, niso drugačni od tistih, ki so utemeljili sprejetje predhodnega akta, ta novi akt izključno potrjuje predhodni akt (sodba z dne 13. novembra 2014, Španija/Komisija, T‑481/11, EU:T:2014:945, točki 36 in 37).

               61

               V obravnavani zadevi Komisija trdi, da če bi bilo treba izpodbijani akt šteti za odločbo, ne pa za preprost izraz mnenja brez pravnih učinkov, bi bil ta akt odločba, ki potrjuje Odločbo o sladkorju. Republika Estonija naj bi dejansko želela obiti prepoved vložitve tožbe zoper to odločbo po poteku roka iz člena 263 PDEU. Vendar se naj za utemeljitev tega obidenja ne bi mogla opreti na obstoj sodb z dne 12. julija 2012, Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450), z dne 29. marca 2012, Češka republika/Komisija (T‑248/07, neobjavljena, EU:T:2012:170), in z dne 29. marca 2012, Litva/Komisija (T‑262/07, EU:T:2012:171), s katerimi je bil zgolj pojasnjen obseg nekaterih določb, kot bi jih bilo treba razumeti od začetka njihove veljavnosti. Ne bi naj torej šlo za novo dejstvo, ki lahko upraviči ponovno preučitev neke odločbe.

               62

               Poleg tega je Komisija navedla več pripomb v zvezi z vsebino zadeve, ki naj bi dokazovale, da sodb z dne 12. julija 2012, Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450), z dne 29. marca 2012, Češka republika/Komisija (T‑248/07, neobjavljena, EU:T:2012:170), in z dne 29. marca 2012, Litva/Komisija (T‑262/07, EU:T:2012:171), ni mogoče šteti za bistvene elemente v smislu sodne prakse, ki je navedena zgoraj v točkah 59 in 60.

               63

               Republika Estonija Komisiji odgovarja, da izpodbijani akt ni potrditvena odločba, ker je v njem preučen vpliv treh novih elementov na Odločbo o sladkorju, in sicer so to sodbe z dne 12. julija 2012, Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450), z dne 29. marca 2012, Češka republika/Komisija (T‑248/07, neobjavljena, EU:T:2012:170), in z dne 29. marca 2012, Litva/Komisija (T‑262/07, EU:T:2012:171). Republika Estonija dodaja, da te odločbe ni izpodbijala, ker pred razglasitvijo teh sodb ni imela nobenega razloga, da bi dvomila v njeno zakonitost. Posvetovanja, ki so bila po vložitvi zahteve za spremembo Odločbe o sladkorju opravljena med Republiko Estonijo in Komisijo, naj bi dokazovala, da ta še ni zavzela dokončnega stališča pred sprejetjem izpodbijanega akta.

               64

               Poleg tega Republika Estonija izpodbija pripombe Komisije, s katerimi se dokazuje, da sodbe z dne 12. julija 2012, Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450), z dne 29. marca 2012, Češka republika/Komisija (T‑248/07, neobjavljena, EU:T:2012:170), in z dne 29. marca 2012, Litva/Komisija (T‑262/07, EU:T:2012:171), niso bistveni elementi v smislu sodne prakse, ki je navedena zgoraj v točkah 59 in 60.

               65

               Preizkusiti je torej treba, ali je sodbe z dne 12. julija 2012, Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450), z dne 29. marca 2012, Češka republika/Komisija (T‑248/07, neobjavljena, EU:T:2012:170), in z dne 29. marca 2012, Litva/Komisija (T‑262/07, EU:T:2012:171), mogoče šteti za nove in bistvene elemente v smislu sodne prakse, ki je navedena zgoraj v točkah 59 in 60.

         Vprašanje, ali je navajane sodbe mogoče šteti za nove elemente

               66

               Ni sporno, da so bile sodbe z dne 12. julija 2012, Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450), z dne 29. marca 2012, Češka republika/Komisija (T‑248/07, neobjavljena, EU:T:2012:170), in z dne 29. marca 2012, Litva/Komisija (T‑262/07, EU:T:2012:171), razglašene po sprejetju Odločbe o sladkorju. Navedenih sodb torej pri sprejemanju Odločbe o sladkorju ni bilo mogoče upoštevati. Okoliščina, da so bile te sodbe izdane po sprejetju Odločbe o sladkorju, ne zadošča, da se jih šteje za nove elemente v smislu sodne prakse, ki je navedena zgoraj v točkah 59 in 60.

               67

               Navesti je namreč treba, da se Republika Estonija pri zahtevi za spremembo Odločbe o sladkorju ne opira na samo razglasitev sodb z dne 12. julija 2012, Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450), z dne 29. marca 2012, Češka republika/Komisija (T‑248/07, neobjavljena, EU:T:2012:170), in z dne29. marca 2012, Litva/Komisija (T‑262/07, EU:T:2012:171), ali na dejstvo, ki bi se pokazalo v teh sodbah, ampak na to, da je treba po analogiji uporabiti pravno razlogovanje, ki mu je sledilo sodišče Unije v navedenih sodbah.

               68

               V zvezi s sodbo z dne 12. julija 2012, Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450), pa je treba opozoriti, da razlaga posameznega pravila prava Unije, ki jo Sodišče poda pri izvrševanju pristojnosti na podlagi člena 267 PDEU, pojasnjuje in natančneje določa pomen in obseg tega pravila, kot se mora ali bi se moralo razumeti in uporabljati od začetka njegove veljavnosti, tako da sodba v zvezi z vprašanjem za predhodno odločanje ni oblikovalna, temveč izključno ugotovitvena, kar pomeni, da načeloma učinkuje od dneva, ko je začelo veljati razlagano pravilo (glej sodbo z dne 12. februarja 2008, Kempter, C‑2/06, EU:C:2008:78, točka 35 in navedena sodna praksa).

               69

               Sodba z dne 12. julija 2012, Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450), torej zgolj pojasnjuje stanje obstoječega prava, kot bi ga Komisija in Republika Estonija lahko razumeli in bi ga morali razumeti ob sprejetju Odločbe o sladkorju.

               70

               V zvezi s sodbama z dne 29. marca 2012, Češka republika/Komisija (T‑248/07, neobjavljena, EU:T:2012:170), in z dne 29. marca 2012, Litva/Komisija (T‑262/07, EU:T:2012:171), je treba na eni strani navesti, da so nepravilnosti v Odločbi o drugih kmetijskih proizvodih, ki so bile ugotovljene v teh sodbah in so upravičevale, da se jo razglasi za nično, ter ki so po mnenju Republike Estonije prisotne tudi v Odločbi o sladkorju, že obstajale ob sprejetju te odločbe in da Republiki Estoniji nič ni preprečevalo, da jih navaja v okviru tožbe za razglasitev ničnosti te odločbe.

               71

               Na drugi strani je bil s pravnim razlogovanjem, ki ga je uporabilo Splošno sodišče v sodbah z dne 29. marca 2012, Češka republika/Komisija (T‑248/07, neobjavljena, EU:T:2012:170), in z dne 29. marca 2012, Litva/Komisija (T‑262/07, EU:T:2012:171), zgolj ugotovljen obstoj nepravilnosti v Odločbi o drugih kmetijskih proizvodih. Opozoriti pa je treba, da je upoštevanje obrazložitve, iz katere so razvidni natančni razlogi za nezakonitost, ki jo je ugotovilo sodišče Unije v ničnostni sodbi, namenjeno zgolj določitvi natančnega pomena tega, kar je bilo razsojeno v izreku, tako da razlog iz ničnostne sodbe ne more veljati za osebe, ki niso bile stranke v postopku in v zvezi s katerimi s sodbo ni bilo mogoče o čemer koli odločiti. V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da člen 263 PDEU zadevni instituciji sicer nalaga, da mora preprečiti, da bi akt, s katerim bo nadomeščen akt, ki je bil razglašen za ničen, vseboval enake nepravilnosti, kot so bile ugotovljene v ničnostni sodbi, vendar se s to določbo ne zahteva, da mora na zahtevo zainteresiranih znova preučiti enake ali podobne odločbe, ki domnevno vsebujejo enako nepravilnost in so imele druge naslovnike kot tožečo stranko (sodba z dne 14. septembra 1999, Komisija/AssiDomän Kraft Products in drugi, C‑310/97 P, EU:C:1999:407, točki 55 in 56).

               72

               Sodb z dne 12. julija 2012, Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450), z dne 29. marca 2012, Češka republika/Komisija (T‑248/07, neobjavljena, EU:T:2012:170), in z dne 29. marca 2012, Litva/Komisija (T‑262/07, EU:T:2012:171), torej ni mogoče šteti za nove elemente v smislu sodne prakse, ki je navedena zgoraj v točkah 59 in 60. Glede tega je treba ugotoviti, kot pravilno navaja Komisija, da želi Republika Estonija v resnici obiti prepoved vložitve tožbe zoper Odločbo o sladkorju po poteku roka, ki je v zvezi s tem določen v členu 263 PDEU, kar bi pomenilo, da bi naslovnik nekega akta lahko zahteval njegovo spremembo kadar koli na podlagi poznejše sodne prakse in bi bilo torej možno časovno neomejeno izpodbijanje aktov Unije, ki imajo pravne učinke. Rok iz člena 263 PDEU pa je namenjen prav zagotavljanju pravne varnosti, tako da se prepreči to časovno neomejeno izpodbijanje (glej v tem smislu sodbo z dne 12. oktobra 1978, Komisija/Belgija, 156/77, EU:C:1978:180, točka 20). Samo okoliščina, da niti uprava ob sprejetju odločbe niti njen naslovnik pred potekom roka za vložitev tožbe zoper to odločbo nista upoštevala ali se sklicevala na razlago prava ali pravno razlogovanje, ki jo je uporabilo sodišče Unije v poznejši sodbi, ne more omajati dokončnosti zadevne odločbe.

               73

               V zvezi s tem Republika Estonija v odgovoru na pisna vprašanja Splošnega sodišča trdi, da „načelo […] pravne varnosti ne more izključiti ponovnega pregleda upravne odločbe, če se izkaže, da je ta v nasprotju s pravom Unije“, kar naj bi potrjevali zlasti preudarki, ki jih je navedlo Sodišče v sodbi z dne 19. septembra 2006, i‑21 Germany in Arcor (C‑392/04 in C‑422/04, EU:C:2006:586, točka 52). Vendar, čeprav je Sodišče v tej sodbi potrdilo obstoj omejitve načela pravne varnosti v zvezi z upravnimi odločbami, ki so v nasprotju s pravom Unije in so postale dokončne, s katero je mogoče upravičiti, da se jih v nekaterih okoliščinah spremeni, je navedlo, da se te omejitve ne uporabijo, kadar vlagatelj zahteve za ponovno preučitev odločbe, ki je postala dokončna, ni izkoristil pravnih sredstev, ki so mu bila na voljo za izpodbijanje te odločbe (glej v tem smislu sodbo z dne 19. septembra 2006, i‑21 Germany in Arcor, C‑392/04 in C‑422/04, EU:C:2006:586, točki 53 in 54).

               74

               Ob neobstoju novih elementov v smislu sodne prakse, ki je navedena zgoraj v točkah 59 in 60, na katere bi se sklicevala Republika Estonija v zahtevi za ponovno preučitev in o katerih bi se Komisija izrekla, je treba za izpodbijani akt šteti, da potrjuje Odločbo o sladkorju.

               75

               Zgolj zaradi celovitosti je torej treba preizkusiti, ali je sodbe z dne 12. julija 2012, Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450), z dne 29. marca 2012, Češka republika/Komisija (T‑248/07, neobjavljena, EU:T:2012:170), in z dne 29. marca 2012, Litva/Komisija (T‑262/07, EU:T:2012:171), mogoče šteti za bistvene elemente.

         Vprašanje, ali je navajane sodbe mogoče šteti za bistvene elemente

               76

               Neki element je treba opredeliti kot bistven v smislu sodne prakse, navedene zgoraj v točkah 59 in 60, kadar lahko bistveno spremeni pravni položaj, kot so ga upoštevali avtorji prejšnjega akta, kot je zlasti element, ki vzbudi dvome glede utemeljenosti rešitve, sprejete z navedenim aktom (glej sodbo z dne 13. novembra 2014, Španija/Komisija, T‑481/11, EU:T:2014:945, točka 39 in navedena sodna praksa).

               77

               Preizkusiti je torej treba, ali sodbe z dne 12. julija 2012, Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450), z dne 29. marca 2012, Češka republika/Komisija (T‑248/07, neobjavljena, EU:T:2012:170), in z dne 29. marca 2012, Litva/Komisija (T‑262/07, EU:T:2012:171), vzbujajo dvome glede utemeljenosti Odločbe o sladkorju.

               78

               Republika Estonija in Komisija o tem vprašanju nista razpravljali posebej z vidika dopustnosti tožbe. Vendar je Republika Estonija v utemeljitev prvega tožbenega razloga navedla več trditev, s katerimi želi dokazati, da nezakonitost Odločbe o sladkorju izhaja iz razlage sodb z dne 12. julija 2012, Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450), z dne 29. marca 2012, Češka republika/Komisija (T‑248/07, neobjavljena, EU:T:2012:170), in z dne 29. marca 2012, Litva/Komisija (T‑262/07, EU:T:2012:171), Komisija pa te trditve izpodbija.

               79

               Glede tega Republika Estonija v bistvu navaja, da je iz povezane razlage sodb z dne 12. julija 2012, Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450), z dne 29. marca 2012, Češka republika/Komisija (T‑248/07, neobjavljena, EU:T:2012:170), in z dne 29. marca 2012, Litva/Komisija (T‑262/07, EU:T:2012:171), razvidno, da je bila Odločba o sladkorju v nasprotju z določbami odstavka 2 poglavja 4 Priloge IV k Aktu o pristopu in člena 58 navedenega akta. Najprej, trdi, da je bil cilj sistema odprave presežkov sladkorja, ki je bil sprejet zaradi pristopa, preprečiti vsakršno motnjo v delovanju mehanizmov, določenih s skupno organizacijo trgov sladkorja. Zaradi uresničitve tega cilja naj bi bila z Uredbo št. 60/2004 novim državam članicam naložena obveznost, da na eni strani s 1. majem 2004 za zadevne glavne izvajalce razpolagajo s sistemom za identifikacijo presežnih zalog sladkorja in da na drugi strani obvežejo te izvajalce, da predložijo dokazilo o odpravi navedenih zalog pred 30. novembrom 2005 ali pa plačajo finančni prispevek za neizločeno količino. Republika Estonija naj bi izpolnila to obveznost s sprejetjem ÜLTS. Poleg tega naj bi iz sodbe z dne 12. julija 2012, Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450), izhajalo, da na podlagi člena 58 Akta o pristopu uredbe, ki ni bila objavljena v estonskem jeziku, ni mogoče uporabiti proti estonskim izvajalcem, čeprav so bili ti obveščeni o obveznostih, ki izhajajo iz nje, in so jih spoštovali. Zato naj zakona ÜLTS, ki napotuje na določbe Uredbe št. 60/2004 in na oznako KN za sladkor, ki izhaja iz Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 4, str. 307), ki sta bili objavljeni v estonskem jeziku 6. avgusta oziroma 4. julija 2005, ne bi bilo mogoče uporabiti proti estonskim izvajalcem. Republika Estonija navaja, da je iz tega razloga po razglasitvi sodbe z dne 12. julija 2012, Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450), zadevnim estonskim izvajalcem povrnila zneske, ki so bili plačani v skladu z ÜLTS. Njena obveznost odprave presežkov, ki izhaja iz Uredbe št. 60/2004, naj bi bila torej v praksi zreducirana na plačilo preprostega finančnega prispevka v proračun Unije. V skladu s sodbama z dne 29. marca 2012, Češka republika/Komisija (T‑248/07, neobjavljena, EU:T:2012:170), in z dne 29. marca 2012, Litva/Komisija (T‑262/07, EU:T:2012:171), pa naj to ne bi bilo združljivo z odstavkom 2 poglavja 4 Priloge IV k Aktu o pristopu.

               80

               Komisija izpodbija trditve Republike Estonije.

               81

               Navesti je treba, da so trditve Republike Estonije utemeljene na dveh kumulativnih predpostavkah, in sicer, prvič, da iz sodbe z dne 12. julija 2012, Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450), izhaja, da od estonskih izvajalcev ni mogla prejeti zneskov iz člena 6(3) Uredbe št. 60/2004, in drugič, da iz sodb z dne 29. marca 2012, Češka republika/Komisija (T‑248/07, neobjavljena, EU:T:2012:170), in z dne 29. marca 2012, Litva/Komisija (T‑262/07, EU:T:2012:171), izhaja, da ob upoštevanju te nemožnosti Komisija od nje ne bi bila smela zahtevati plačila finančnega prispevka na podlagi člena 7(2) navedene uredbe.

               82

               Preizkusiti je torej treba vsako od teh predpostavk, pri čemer že zavrnitev ene od njih zadošča za ugotovitev, da trditve Republike Estonije niso utemeljene in da zato ni uspela dokazati, da je treba sodbe z dne 12. julija 2012, Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450), z dne 29. marca 2012, Češka republika/Komisija (T‑248/07, neobjavljena, EU:T:2012:170), in z dne 29. marca 2012, Litva/Komisija (T‑262/07, EU:T:2012:171), šteti za bistvene elemente v smislu sodne prakse, ki je navedena zgoraj v točkah 59 in 60.

               83

               Republika Estonija v utemeljitev prve predpostavke, v skladu s katero od estonskih izvajalcev ni mogla prejeti zneskov iz člena 6(3) Uredbe št. 60/2004, navaja, da obveznosti, ki so jo imeli ti izvajalci na podlagi ÜLTS, in sicer, da so morali v njen nacionalni proračun vplačati finančni prispevek v primeru neodprave svojih presežnih zalog sladkorja, proti njim ni bilo mogoče uveljavljati, čeprav je datum, na katerega so morali ti plačati ta prispevek, poznejši od datuma objave Uredbe št. 60/2004 v estonskem jeziku. Datum nastanka obveznosti izvajalcev naj bi bil 1. maj 2004, na katerega naj bi bile določene njihove presežne zaloge, nove države članice pa bi morale razpolagati s sistemom identifikacije. To naj bi bilo v bistvu potrjeno s sodbo z dne 12. julija 2012, Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450), v kateri naj bi bilo razsojeno, da odmernih odločb, utemeljenih na ÜLTS, ni bilo mogoče uveljavljati proti izvajalcem, čeprav so bile izdane po objavi Uredbe št. 1972/2003 v estonskem jeziku. Poleg tega naj se glede uporabe prehodnih ukrepov zaradi pristopa v skladu s sodno prakso ne bi bilo utemeljeno opreti na kak drug datum kot na 1. maj 2004.

               84

               Glede tega zadošča navesti, da v nasprotju s tem, kar trdi Republika Estonija, dogodek, s katerim je nastala obveznost plačila dajatve, ki so jo morali estonski izvajalci vplačati v estonski nacionalni proračun v skladu s členom 6(3) Uredbe št. 60/2004, kakor je bila spremenjena, ni bil posedovanje presežnih zalog na dan pristopa. Iz te določbe namreč jasno izhaja, da je bil dogodek, s katerim je nastala obveznost plačila dajatve, neizločitev presežnih zalog do 30. novembra 2005. Uredbi št. 1789/2003 in št. 60/2004 pa sta bili v Uradnem listu v estonskem jeziku objavljeni več kot petnajst mesecev pred tem datumom (glej točko 13 zgoraj). Ugotoviti je torej treba, da to, da ti uredbi nista bili objavljeni v Uradnem listu v estonskem jeziku na dan pristopa, Republiki Estoniji ni preprečevalo, da proti estonskim izvajalcem uporabi ÜLTS za prejem plačila zadevne dajatve.

               85

               Te ugotovitve ne omaje trditev Republike Estonije, da je bilo v sodbi z dne 12. julija 2012, Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450), razsojeno, da odmernih odločb, utemeljenih na ÜLTS, ni bilo mogoče uveljavljati proti izvajalcem, čeprav so bile izdane po objavi uredb št. 1789/2003 in št. 1972/2003 v Uradnem listu v estonskem jeziku.

               86

               Sodišče je namreč v sodbi z dne 12. julija 2012, Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450), ugotovilo, da je bila obveznost plačila dajatve na presežne zaloge drugih kmetijskih proizvodov, ki jo določa člen 4 Uredbe št. 1972/2003, določena glede na zaloge, ki so obstajale na dan pristopa, in da zato datum izdaje odmerne odločbe ni imel vpliva na nastanek obveznosti plačila navedene dajatve. Ta ugotovitev se za obravnavano zadevo ne uporabi, saj sta obveznost plačila dajatve na presežne zaloge, določena v členu 4 Uredbe št. 1972/2003, in obveznost, ki je določena v členu 6(3) Uredbe št. 60/2004, nastali ob različnem času. Medtem ko je bila dajatev, na katero se nanaša Uredba št. 1972/2003, dolgovana zaradi preprostega posedovanja presežnih zalog na dan pristopa, dajatve, na katero se nanaša Uredba št. 60/2004, ni bilo mogoče zahtevati zgolj zaradi tega posedovanja na navedeni datum. Izvajalec se je lahko izognil plačilu dajatve, če je odpravil svoje presežne zaloge. Obveznost plačila te dajatve je bila v resnici posledica kršitve obveznosti izvajalca, da odpravi navedene zaloge.

               87

               Predpostavka Republike Estonije, da od estonskih izvajalcev ni bilo mogoče prejeti zneskov iz člena 6(3) Uredbe št. 60/2004, torej nima podlage v sodbi z dne 12. julija 2012, Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450), in jo je treba zavrniti.

               88

               Ker ob upoštevanju kumulativnosti dveh predpostavk, ki jih navaja Republika Estonija v utemeljitev trditve, da nezakonitost Odločbe o sladkorju izhaja iz razlage sodb z dne 12. julija 2012, Pimix (C‑146/11, EU:C:2012:450), z dne 29. marca 2012, Češka republika/Komisija (T‑248/07, neobjavljena, EU:T:2012:170), in z dne 29. marca 2012, Litva/Komisija (T‑262/07, EU:T:2012:171), že zavrnitev ene od teh dveh predpostavk zadošča za zavrnitev te trditve (glej točko 82 zgoraj), je treba ugotoviti, da teh sodb ni mogoče šteti za bistvene elemente v smislu sodne prakse, ki je navedena zgoraj v točkah 59 in 60, ne da bi bilo treba preizkusiti drugo predpostavko.

               89

               Iz vseh zgornjih preudarkov izhaja, da elementov, na katerih je temeljila zahteva za spremembo Odločbe o sladkorju, ki jo je Republika Estonija naslovila na Komisijo, ni mogoče šteti niti za nove niti za bistvene v smislu sodne prakse, ki je navedena zgoraj v točkah 59 in 60. V teh okoliščinah je treba izpodbijani akt šteti za odločbo, ki potrjuje Odločbo o sladkorju, tožbo pa je treba zavreči kot nedopustno.

         Stroški

               90

               V skladu s členom 134(1) Poslovnika se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki.

               91

               Ker Republika Estonija ni uspela, se ji v skladu s predlogi Komisije naloži plačilo stroškov.

               92

               V skladu s členom 138(1) Poslovnika države članice, ki so intervenirale v postopku, nosijo svoje stroške. Republika Latvija torej nosi svoje stroške.

               Iz teh razlogov je
               SPLOŠNO SODIŠČE (prvi razširjeni senat)
               razsodilo:

                           1.

                           Tožba se zavrže kot nedopustna.

                           2.

                           Republika Estonija nosi svoje stroške in plača stroške, ki jih je priglasila Evropska komisija.

                           3.

                           Republika Latvija nosi svoje stroške.

                           H. Kanninen

                           I. Pelikánová

                           E. Buttigieg

                           S. Gervasoni

                           L. Calvo-Sotelo Ibáñez‑Martín

                     Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 24. marca 2017.
                     Podpisi

            (
            *1
         )	* Jezik postopka: estonščina.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (pritožbeni senat) z dne 16. marca 2009. # R proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Pritožba - Javni uslužbenci. # Zadeva T-156/08 P.

text:
      SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (pritožbeni senat)
      z dne 16. marca 2009
      Zadeva T-156/08 P
      R
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Pritožba – Javni uslužbenci – Uradniki na poskusnem delu – Poročilo o poskusni dobi – Neobstoj akta, ki posega v položaj – Rok za vložitev tožbe – Zamuda“
      Predmet: Pritožba zoper sklep Sodišča za uslužbence Evropske unije (prvi senat) z dne 19. februarja 2008 v zadevi R proti Komisiji
         (F-49/07, še neobjavljen v ZOdl. JU), s katero se predlaga razveljavitev tega sklepa.

      Odločitev: Pritožba se zavrne. R nosi svoje stroške in stroške, ki jih je priglasila Komisija v okviru tega postopka.

      Povzetek
      1.      Postopek – Vloga, s katero se postopek začne – Zahteve obličnosti – Besedilo tožbenih predlogov
      (Poslovnik Sodišča prve stopnje, člen 44(1)(c) in (d))
      2.      Uradniki – Tožba – Akt, ki posega v položaj – Pojem – Pripravljalni akt – Ukrepi, sprejeti med poskusnim delom uradnika –
            Izključitev
      (Kadrovski predpisi za uradnike, členi 34, 90 in 91)
      3.      Uradniki – Tožba – Postopkovni okvir – Člen 236 ES ter člena 90 in 91 Kadrovskih predpisov za uradnike – Odškodninska tožba,
            ki temelji na kršitvi Uredbe št. 45/2001
      (člen 236 ES; Kadrovski predpisi za uradnike, člena 90 in 91; Uredba št. 45/2001 Evropskega parlamenta in Sveta)
      4.      Pravo Skupnosti – Načela – Pravica do obrambe – Pravica do izjave na sodišču – Obveznost vključitve vseh trditev strank v
            odločbo – Neobstoj
      1.      Da bi tožba izpolnjevala zahteve iz člena 44(1)(c) in (d) Poslovnika Sodišča prve stopnje, ni treba, da nujno vsebuje formalne
         predloge, če iz celotne utemeljitve tožeče stranke izhaja, na kateri akt se tožba nanaša. Vendar tožba, v kateri akt, katerega
         razglasitev ničnosti se predlaga, ni izrecno naveden in na podlagi katere ni mogoče dovolj natančno opredeliti navedenega
         akta, ne more izpolnjevati zgoraj navedenih zahtev.

      (Glej točki 36 in 37.)
      Napotitev na: Sodišče, 7. februar 1994, PIA Hifi proti Komisiji, C-388/93, Recueil, str. I-387, točka 10.
      2.      Kadar gre za akte ali odločbe, ki se pripravijo v več fazah, zlasti po notranjem postopku, so izpodbojni akt načeloma samo
         ukrepi, s katerimi se dokončno določi stališče institucije po tem postopku, ne pa vmesni ukrepi, katerih cilj je priprava
         končne odločbe. Pripravljalni akti za odločbo nimajo negativnih posledic in tožeča stranka lahko samo pri tožbi zoper odločbo,
         sprejeto na koncu postopka, uveljavlja nepravilnost predhodnih aktov, ki so tesno povezani z njo.

      To posebej velja za poročila o poskusnem delu, katerih namen je pripraviti odločbo uprave o imenovanju zainteresirane osebe
         po koncu poskusnega dela ali prekinitvi njenega delovnega razmerja, in za ukrepe v zvezi z izvajanjem poskusne dobe, sprejete
         na podlagi člena 34 Kadrovskih predpisov, kot je odločba o premestitvi uradnika na poskusnem delu v drugo službo zaradi nadaljevanja
         njegove poskusne dobe ali odločba o podaljšanju njegove poskusne dobe. Očitno je, da je namen teh ukrepov upravi omogočiti
         čim boljšo ocenitev kakovosti uradnika na poskusnem delu in pripraviti odločbo o imenovanju ali odpovedi delovnega razmerja
         zainteresirane osebe, ki jo je treba sprejeti po koncu poskusne dobe, zato teh ukrepov ni mogoče samostojno izpodbijati z
         ničnostno tožbo. Teh ukrepov ni mogoče šteti za akte, ki posegajo v položaj, tudi če vsebujejo negativne ocene zadevnega uradnika,
         saj sami po sebi ne spreminjajo njegovega pravnega položaja. Te ocene so po potrebi lahko predmet tožbe za plačilo odškodnine
         za škodo, ki jo je zainteresirana oseba domnevno utrpela.

      (Glej točke 49, 55, 56 in 58.)
      Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 8. marec 2005, D proti EIB, T-275/02, ZOdl. JU, str. I-A-51 in II-211, točka 44 in navedena
         sodna praksa.

      3.      Odškodninska tožba, ki jo uradnik vloži zoper institucijo, v kateri je zaposlen, in temelji na tem, da je ta institucija domnevno
         kršila Uredbo št. 45/2001 o varstvu posameznikov pri obdelavi osebnih podatkov v institucijah in organih Skupnosti in o prostem
         pretoku takih podatkov, spada v okvir člena 236 ES ter členov 90 in 91 Kadrovskih predpisov, njena dopustnost pa je torej
         odvisna od upoštevanja predhodnega postopka, določenega v Kadrovskih predpisih. V Uredbi št. 45/2001 ni nobene nasprotne določbe.

      (Glej točko 73.)
      4.      Pravica do izjave v sodnem postopku ne pomeni, da mora sodišče v svojo odločbo vključiti vse trditve obeh strank. Potem ko
         je sodišče poslušalo trditve strank in presodilo dokaze, mora odločiti o tožbenih predlogih in obrazložiti svojo odločitev.

      (Glej točko 87.)
      Napotitev na: Sodišče, 10. december 1998, Schröder in drugi proti Komisiji, C‑221/97 P, Recueil, str. I-8255, točka 24.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 11. februarja 1993. # Cebag BV proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva C-142/91.


title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 22. oktobra 2015.#Thomas Cook Belgium NV proti Thurner Hotel GmbH.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Handelsgericht Wien.#Predhodno odločanje – Območje svobode, varnosti in pravice – Uredba (ES) št. 1896/2006 – Postopek za evropski plačilni nalog – Prepozen ugovor – Člen 20(2) – Zahtevek za ponovno preučitev evropskega plačilnega naloga – Ugovor nepristojnosti sodišča izvora – Napačno izdan evropski plačilni nalog glede na zahteve, določene v Uredbi – Neobstoj ‚očitnostiʻ – Neobstoj ‚izjemnihʻ okoliščin.#Zadeva C-245/14.

text:
         SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 22. oktobra 2015 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Območje svobode, varnosti in pravice — Uredba (ES) št. 1896/2006 — Postopek za evropski plačilni nalog — Prepozen ugovor — Člen 20(2) — Zahtevek za ponovno preučitev evropskega plačilnega naloga — Ugovor nepristojnosti sodišča izvora — Napačno izdan evropski plačilni nalog glede na zahteve, določene v Uredbi — Neobstoj ‚očitnosti‘ — Neobstoj ‚izjemnih‘ okoliščin“
      V zadevi C‑245/14,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Handelsgericht Wien (gospodarsko sodišče na Dunaju, Avstrija) z odločbo z dne 8. aprila 2014, ki je prispela na Sodišče 21. maja 2014, v postopku

         Thomas Cook Belgium NV

      proti

         Thurner Hotel GmbH,

      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi L. Bay Larsen (poročevalec), predsednik tretjega senata v funkciji predsednika četrtega senata, J. Malenovský, M. Safjan, sodnika, A. Prechal in K. Jürimäe, sodnici,
      generalni pravobranilec: P. Cruz Villalón,
      sodni tajnik: K. Malacek, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 16. aprila 2015,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Thurner Hotel GmbH C. Linser in P. Linser, odvetnika,

               —

               za avstrijsko vlado G. Eberhard, agent,

               —

               za nemško vlado T. Henze in J. Kemper, agenta,

               —

               za portugalsko vlado M. L. Inez Fernandes in E. Pedrosa, agenta,

               —

               za Evropsko komisijo M. Wilderspin, agent,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 2. julija 2015
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 20(2) Uredbe (ES) št. 1896/2006 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2006 o uvedbi postopka za evropski plačilni nalog (UL L 399, str. 1), kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (EU) št. 936/2012 z dne 4. oktobra 2012 (UL L 283, str. 1, v nadaljevanju: Uredba št. 1896/2006).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Thomas Cook Belgium NV (v nadaljevanju: Thomas Cook), družbo s sedežem v Belgiji, in Thurner Hotel GmbH (v nadaljevanju: Thurner Hotel), družbo s sedežem v Avstriji, glede postopka za evropski plačilni nalog.

         Pravni okvir

         Uredba št. 1896/2006

               3

               V uvodni izjavi 9 Uredbe št. 1896/2006 je navedeno:
               „Namen te uredbe je z uvedbo postopka za evropski plačilni nalog poenostaviti, pospešiti in zmanjšati stroške sodnih postopkov v čezmejnih zadevah v zvezi z nespornimi denarnimi zahtevki […]“

               4

               V uvodni izjavi 16 te uredbe je navedeno:
               „Sodišče bi moralo na podlagi v vlogi navedenih podatkov preučiti zahtevek, vključno z vprašanjem pristojnosti in opisom dokazov. To naj bi sodišču omogočilo, da na prvi pogled preuči vsebino zahtevka in med drugim izključi očitno neutemeljene zahtevke ali nedopustne vloge. Za preučitev naj ne bi bilo potrebno, da jo izvede sodnik.“

               5

               V uvodni izjavi 25 te uredbe je navedeno:
               „Po izteku roka za predložitev ugovora bi morala imeti tožena stranka v določenih izjemnih primerih pravico, da zahteva ponovno preučitev evropskega plačilnega naloga. Taka ponovna preučitev v izjemnih primerih ne bi smela pomeniti, da bi imela tožena stranka dvakrat možnost vložiti ugovor zoper zahtevek. Med postopkom ponovne preučitve naj se vsebino [utemeljenost] zahtevka presoja le v delu, ki zadeva razloge, povezane z izjemnimi okoliščinami, ki jih je uveljavljala tožena stranka. Druge izjemne okoliščine bi lahko vključevale primer, ko evropski plačilni nalog temelji na neresničnih podatkih, navedenih v obrazcu za vlogo.“

               6

               V skladu z uvodno izjavo 29 te uredbe je cilj, ki mu ta sledi „oblikovanje enotnega in učinkovitega mehanizma za izterjavo nespornih denarnih zahtevkov v celotni Evropski uniji“.

               7

               Člen 1(1) Uredbe št. 1896/2006 določa:
               „Namen te uredbe je:

                        (a)

                        z uvedbo postopka za evropski plačilni nalog poenostaviti, pospešiti in zmanjšati stroške sodnih postopkov v čezmejnih zadevah v zvezi z nespornimi denarnimi zahtevki;

                  […]“

               8

               V skladu s členom 5 te uredbe je „sodišče izvora“ opredeljeno kot „sodišče, ki izda evropski plačilni nalog“.

               9

               Člen 6 navedene uredbe, naslovljen „Pristojnost“, v odstavku 1 določa:
               „Pri uporabi te uredbe se pristojnost določi v skladu z ustreznimi pravili prava Skupnosti, zlasti v skladu z Uredbo [Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadev (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 42)].“

               10

               Člen 7(2) te uredbe določa:
               „V vlogi [za evropski plačilni nalog] se navede:

                        (a)

                        imena in naslove strank ter po potrebi njihovih zastopnikov in sodišča, ki mu je vloga predložena;

                  […]

                        (e)

                        opis dokazov v podporo zahtevku;

                        (f)

                        podlaga za pristojnost;

                  […]“

               11

               Člen 8 Uredbe št. 1896/2006, naslovljen „Preučitev vloge“, določa:
               „Sodišče, ki mu je predložena vloga za evropski plačilni nalog, kakor hitro je to mogoče, na podlagi obrazca za vlogo preuči, ali so izpolnjene zahteve iz [členov 6 in 7] ter ali se zdi, da je zahtevek utemeljen. Ta preučitev se lahko opravi v obliki avtomatiziranega postopka.“

               12

               Člen 12, odstavki 1 in od 3 do 5, Uredbe št. 1896/2006 določa:
               „1.   Če so izpolnjene zahteve iz člena 8, sodišče, kakor hitro je to mogoče in načeloma v 30 dneh od predložitve vloge, izda evropski plačilni nalog na standardnem obrazcu E, kot je določen v Prilogi V.
               […]
               3.   V evropskem plačilnem nalogu se toženo stranko pouči o možnosti, da:

                        (a)

                        tožeči stranki plača znesek iz naloga;

                  ali

                        (b)

                        v roku 30 dni po dnevu, ko mu je bil nalog vročen, pošlje ugovor na sodišče izvora.

                  4.   Z evropskim plačilnim nalogom se tožena stranka obvesti, da:

                        (a)

                        je bil nalog izdan izključno na podlagi podatkov, ki jih je navedla tožeča stranka in jih sodišče ni preverjalo;

                        (b)

                        bo nalog postal izvršljiv, razen v primeru, da je bil na sodišču vložen ugovor v skladu s členom 16;

                  […]
               5.   Sodišče zagotovi, da se nalog toženi stranki vroči v skladu z nacionalnim pravom na način, ki izpolnjuje minimalne standarde iz členov 13, 14 in 15“.

               13

               Člen 16, odstavki od 1 do 3, te uredbe, določa:
               „1.   Tožena stranka lahko vloži ugovor zoper evropski plačilni nalog pri sodišču izvora […].
               2.   Ugovor se pošlje v 30 dneh od vročitve naloga toženi stranki.
               3.   Tožena stranka v ugovoru zgolj izjavi, da ugovarja zahtevku, brez navedbe razlogov za ugovor.“

               14

               Člen 20(2) navedene uredbe, naslovljen „Ponovna preučitev v izrednih primerih“, določa:
               „Po izteku roka iz člena 16(2) ima tožena stranka ob upoštevanju zahtev te uredbe tudi pravico pred pristojnim sodiščem države članice izvora zahtevati ponovno preučitev evropskega plačilnega naloga, če je bil plačilni nalog očitno napačno izdan ali zaradi drugih izjemnih okoliščin.“

         Uredba št. 44/2001

               15

               Člen 5 Uredbe št. 44/2001 določa:
               „Oseba s stalnim prebivališčem v državi članici je lahko tožena v drugi državi članici:

                        1.

                                 (a)

                                 v zadevah v zvezi s pogodbenimi razmerji pred sodiščem v kraju izpolnitve zadevne obveznosti;

                                 (b)

                                 za namene te določbe in razen, če ni drugače dogovorjeno, je kraj izpolnitve zadevne obveznosti:
                                 […]

                                          —

                                          v primeru opravljanja storitev kraj v državi članici, kjer so bile v skladu s pogodbo storitve opravljene ali bi morale biti opravljene;

                  […]“

               16

               Člen 23 te uredbe določa:
               „1.   Če so se stranke, od katerih ima vsaj ena svoje stalno prebivališče v državi članici, dogovorile, da mora biti za spore, ki so ali ki bodo mogoče nastali v zvezi z določenim pravnim razmerjem, pristojno določeno sodišče ali sodišča določene države članice, je pristojno to sodišče oz. so pristojna sodišča te države članice. Ta pristojnost je izključna, razen če se stranke niso dogovorile drugače. […]
               […]“

         Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje

               17

               Potovalna agencija Thomas Cook je 3. septembra 2009 z družbo Thurner Hotel sklenila pogodbo o opravljanju hotelskih storitev.

               18

               Družba Thurner Hotel je pri Bezirksgericht für Handelssachen Wien (okrožno sodišče za gospodarske zadeve (Avstrija)) vložila vlogo za evropski plačilni nalog, ki se nanaša na družbo Thomas Cook za plačilo zneska 15.232,28 EUR za poravnavo računov, ki ustrezajo storitvam, ki jih je prva družba opravila v okviru te pogodbe. Družba Thurner Hotel je zatrjevala, da je bilo sodišče, ki obravnava zadevo, pristojno na podlagi kraja izpolnitve navedenih storitev.

               19

               Evropski plačilni nalog je bil 26. junija 2013 v skladu z določbami Uredbe št. 1896/2006 vročen družbi Thomas Cook.

               20

               Družba Thomas Cook je 25. septembra 2013, torej po izteku tridesetdnevnega roka za ugovor, določenega v členu 16(2) Uredbe št. 1896/2006, vložila ugovor in poleg tega Bezirksgericht für Handelssachen Wien zaprosila, naj v skladu s členom 20(2) te uredbe ponovno preuči evropski plačilni nalog.

               21

               V zvezi s tem je družba Thomas Cook trdila, da ji družba Thurner Hotel ni posredovala, vsaj ne pravočasno, ustreznih računov in da sporni zahtevek temelji na neresničnih trditvah. Poleg tega je družba Thomas Cook podala ugovor nepristojnosti avstrijskih sodišč, pri čemer se je sklicevala na obstoj klavzule o pristojnosti, na podlagi katere so pristojna belgijska sodišča, ki naj bi bila v spornih splošnih pogodbenih pogojih. Družba Thomas Cook je s sklicevanjem na določbe člena 20(2) Uredbe št. 1896/2006 trdila, da nepristojnost sodišča izvora pomeni razlog za ponovno preučitev v smislu te določbe.

               22

               Bezirksgericht für Handelssachen Wien je s sklepom z dne 28. oktobra 2013 ta zahtevek zavrnilo z obrazložitvijo, da je treba možnost ponovne preučitve iz člena 20(2) te uredbe razlagati ozko. Po mnenju navedenega sodišča izdaja evropskega plačilnega naloga s strani nepristojnega sodišča ne pomeni okoliščine, ki bi dolžniku dopuščala vložitev zahtevka za ponovno preučitev tega plačilnega naloga na podlagi te določbe.

               23

               Družba Thomas Cook se je na ta sklep pritožila pred predložitvenim sodiščem, pri tem pa trdila, da je bil predmet spora pred sodiščem prve stopnje napačna pravna presoja in da bi morala imeti na podlagi člena 20(2) Uredbe št. 1896/2006 pravico zahtevati ponovno preučitev evropskega plačilnega naloga.

               24

               Po mnenju predložitvenega sodišča avstrijska doktrina zagovarja ozko razlago člena 20(2) Uredbe št. 1896/2006, čeprav ni enotna glede vprašanja, ali je izdaja evropskega plačilnega naloga s strani nepristojnega sodišča veljavni razlog za ponovno preučitev v smislu te določbe. Predložitveno sodišče poleg tega trdi, da „izjemne okoliščine“ iz te določbe, ki morajo biti podane za ponovno preučitev evropskega plačilnega naloga, v tej uredbi niso opredeljene.

               25

               V teh okoliščinah je Bezirksgericht für Handelssachen Wien prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

                        „1.

                        Ali je treba Uredbo št. 1896/2006 razlagati tako, da lahko tožena stranka vloži [zahtevek] za ponovno preučitev evropskega plačilnega naloga s strani sodišča v skladu s členom 20(2) [te uredbe] tudi takrat, ko ji je bil plačilni nalog sicer veljavno vročen, ampak ga je na podlagi podatkov o pristojnosti na obrazcu za vlogo izdalo nepristojno sodišče?

                        2.

                        Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen: ali gre za izjemne okoliščine v smislu člena 20(2) Uredbe (ES) št. 1896/2006 v skladu z uvodno izjavo 25 sporočila Komisije z dne 7. februarja 2006 (2004/0055) o [spremenjenem predlogu uredbe Evropskega Parlamenta in Sveta o postopku za evropski plačilni nalog, ki ga je Komisija vložila v skladu s členom 250(2) Pogodbe ES, (COM(2006) 57 final)] že, če je bil evropski plačilni nalog izdan na podlagi podatkov na obrazcu za vlogo, ki se pozneje lahko izkažejo za nepravilne, še posebej če je od njih odvisna pristojnost sodišča?“

         Vprašanji za predhodno odločanje

               26

               Predložitveno sodišče z vprašanjema, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 20(2) Uredbe št. 1896/2006 razlagati tako, da v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, nasprotuje temu, da je tožena stranka, ki ji je bil v skladu s to uredbo vročen evropski plačilni nalog, upravičena vložiti zahtevek za ponovno preučitev tega naloga in zatrjevati, da se je sodišče izvora na podlagi domnevno neresničnih podatkov, ki jih je prosilec za izdajo navedel v obrazcu za vlogo tega plačilnega naloga, napačno izreklo za pristojno.

               27

               Najprej je treba navesti, da ko se evropski plačilni nalog, kot izhaja iz člena 12(3) Uredbe št. 1896/2006, v skladu s to uredbo enkrat vroči toženi stranki, se ta pouči o možnosti, da bodisi tožeči stranki plača znesek iz tega naloga, bodisi da v skladu s členom 16 navedene uredbe pri sodišču izvora v tridesetih dneh od vročitve navedenega plačilnega naloga vloži ugovor.

               28

               Kot je Sodišče že razsodilo v točki 30 sodbe Goldbet Sportwetten (C‑144/12, EU:C:2013:393), je namen te možnosti vložitve ugovora, ki jo ima tožena stranka, nadomestiti to, da sistem, uveden z Uredbo št. 1896/2006, ne predvideva udeležbe navedene tožene stranke v postopku za evropski plačilni nalog s tem, da ji omogoča izpodbijati zahtevek po izdaji evropskega plačilnega naloga.

               29

               Ponovna preučitev evropskega plačilnega naloga ni več mogoča, ko poteče rok za vložitev ugovora, razen, kot je navedeno v naslovu člena 20 navedene uredbe, v „izrednih primerih“.

               30

               V zvezi s tem je iz besedila člena 20(2) Uredbe št. 1896/2006 razvidno, da se v primeru nespoštovanja roka za vložitev ugovora evropski plačilni nalog lahko ponovno preuči, če je bil plačilni nalog očitno napačno izdan glede na zahteve, določene v Uredbi št. 1896/2006, ali zaradi drugih izjemnih okoliščin.

               31

               Ker je zakonodajalec Unije nameraval postopek ponovne preučitve omejiti na izjemne položaje, je treba navedeno določbo nujno razlagati ozko (glej po analogiji sodbo Komisija/Svet, C‑111/10, EU:C:2013:785, točka 39 in navedena sodna praksa).

               32

               Prvič, določiti je treba , ali je v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, „očitno“, da je bil ta nalog napačno izdan glede na zahteve, določene v Uredbi št. 1896/2006.

               33

               V skladu s členom 7(2) te uredbe vloga za evropski plačilni nalog zajema med drugim navedbo sodišča, ki obravnava vlogo za plačilni nalog, in razlog, na katerem temelji pristojnost tega sodišča.

               34

               V skladu s členom 8 navedene uredbe navedeno sodišče, kakor hitro je to mogoče in na podlagi obrazca za vlogo za evropski plačilni nalog (v nadaljevanju: obrazec za vlogo), preuči, ali so izpolnjene zahteve, zlasti iz člena 6 te uredbe, v skladu s katerim se pristojnost določi v skladu s pravili prava Unije, ki se uporabljajo na zadevnem področju, zlasti v skladu z Uredbo št. 44/2001, ter ali se zdi, da je zahtevek utemeljen. Če so izpolnjene zahteve iz člena 8 Uredbe št. 1896/2006, sodišče, kakor hitro je to mogoče, in načeloma v 30 dneh od predložitve vloge, v skladu s členom 12(1) navedene uredbe izda evropski plačilni nalog na standardnem obrazcu E, kot je določen v Prilogi V k navedeni uredbi.

               35

               V obravnavani zadevi je iz predložitvene odločbe razvidno, da je družba Thomas Cook zatrjevala nepristojnost sodišča izvora in se sklicevala na obstoj klavzule o pristojnosti, na podlagi katere so pristojna belgijska sodišča, ki je v splošnih pogojih sporne pogodbe, sklenjene z družbo Thurner Hotel.

               36

               V zvezi s tem je treba navesti, da člen 23 Uredbe št. 44/2001 določa, da če so se stranke, od katerih ima vsaj ena stalno prebivališče v državi članici, dogovorile, da mora biti za spore, ki so ali ki bodo mogoče nastali v zvezi z določenim pravnim razmerjem, pristojno določeno sodišče ali sodišča določene države članice, je pristojno to sodišče oz. so pristojna sodišča te države članice, pri čemer je ta pristojnost izključna, razen če se stranke niso dogovorile drugače.

               37

               Vendar je treba ob predpostavki, da se ta člen uporablja v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, poudariti, kot je razvidno iz uvodne izjave 16 Uredbe št. 1896/2006, da bi moralo sodišče, ki obravnava spor, na podlagi v obrazcu za vlogo navedenih podatkov preučiti zahtevek, vključno z vprašanjem pristojnosti in opisom dokazov. V skladu s členom 8 te uredbe navedeno sodišče namreč, kakor hitro je to mogoče, na podlagi obrazca za vlogo preuči, ali so izpolnjene zahteve, zlasti iz členov 6 in 7 navedene uredbe, ter ali se zdi, da je zahtevek utemeljen.

               38

               Poleg tega člen 12(4)(a) Uredbe št. 1896/2006 določa, da se tožena stranka z evropskim plačilnim nalogom med drugim obvesti, da je bil nalog izdan izključno na podlagi podatkov, ki jih je navedla tožeča stranka in jih navedeno sodišče ni preverjalo, člen 12(4)(b) te uredbe pa določa, da bo ta nalog postal izvršljiv, razen če je bil na sodišču vložen ugovor v skladu s členom 16. Prav to je jasno razvidno tudi iz evropskega plačilnega naloga, ki je bil toženi stranki vročen na standardnem obrazcu E, kot je določen v Prilogi V k Uredbi št. 1896/2006.

               39

               Zato mora v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, tožena stranka, če želi podati ugovor nepristojnosti sodišča izvora zaradi domnevno neresničnih podatkov, ki jih je predložila tožeča stranka v obrazcu za vlogo, ukrepati v roku za ugovor, določenem v členu 16 Uredbe št. 1896/2006.

               40

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da to možnost delovanja omogoča dejstvo, da tožena stranka ni dolžna pojasniti razlogov za ugovor in lahko v skladu s členom 16(3) te uredbe navede le, da ugovarja zahtevku.

               41

               Ker je namen postopka, uvedenega z Uredbo št. 1896/2006, hiter in učinkovit sodni postopek ob spoštovanju pravice do obrambe, mora tožena stranka zato pravice uresničevati v predpisanih rokih in ima nato na voljo le še omejena sredstva za ugovor zoper izvršitev evropskega plačilnega naloga.

               42

               Poleg tega je treba opozoriti, kot je navedel generalni pravobranilec v točki 33 sklepnih predlogov, da se lahko v okviru preverjanja pristojnosti s strani sodišča izvora v okviru postopka za evropski plačilni nalog porajajo zapletena pravna vprašanja, kot je veljavnost klavzule o pristojnosti, presoja katere bi lahko zahtevala bolj poglobljeno preučitev, kot je ta, ki jo je treba opraviti v okviru člena 8 Uredbe št. 1896/2006.

               43

               Iz tega sledi, da v posebnih okoliščinah iz zadeve v glavni stvari ni mogoče šteti, da je očitno, da je bil evropski plačilni nalog, izdan zoper toženo stranko, napačen glede na zahteve, določene v Uredbi št. 1896/2006.

               44

               Drugič, treba je ugotoviti, ali se v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, šteje, da je „očitno“, da je bil ta nalog izdan napačno zaradi drugih „izjemnih okoliščin“ v smislu člena 20(2) Uredbe št. 1896/2006.

               45

               V zvezi s tem je treba navesti, da je iz uvodne izjave 25 te uredbe, ki odraža uvodno izjavo 25 spremenjenega predloga uredbe COM(2006) 57 final, na katero se sklicuje predložitveno sodišče, razvidno, da bi lahko te „druge izjemne okoliščine“ vključevale primer, ko evropski plačilni nalog temelji na neresničnih podatkih, ki jih je prosilec za izdajo navedel v obrazcu za vlogo.

               46

               V obravnavani zadevi pa se je tožena stranka, kot je bilo opozorjeno v točki 35 te sodbe, v utemeljitev zahtevka za ponovno preučitev sklicevala na nepristojnost sodišča izvora in trdila, da sta se zadevni pogodbeni stranki iz postopka v glavni stvari strinjali o pristojnem sodišču v korist belgijskih sodišč.

               47

               V teh okoliščinah je lahko tožena stranka takoj, ko ji je bil evropski plačilni nalog v skladu z Uredbo št. 1896/2006 vročen, ker mora biti seznanjena z obstojem take klavzule o pristojnosti, presodila domnevno neresničnost podatkov, ki jih je prosilec za izdajo navedel v obrazcu za vlogo, v tem primeru glede pristojnosti sodišča izvora. Nanjo se je torej lahko sklicevala v okviru ugovora iz člena 16 Uredbe št. 1896/2006.

               48

               Kot je navedeno v uvodni izjavi 25 te uredbe, možnost ponovne preučitve naloga, določena v členu 20 Uredbe št. 1896/2006, ne sme pripeljati do tega, da dobi tožena stranka drugo možnost za ugovor zahtevku.

               49

               Iz tega sledi, da v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, ni mogoče šteti, da je bil plačilni nalog napačno izdan zaradi „izjemnih okoliščin“ v smislu člena 20(2) Uredbe št. 1896/2006.

               50

               Taka razlaga te določbe je podprta s ciljem, ki mu sledi navedena uredba. Iz uvodne izjave 9 in člena 1(1)(a) te uredbe je namreč razvidno, da je njen cilj z uvedbo postopka za evropski plačilni nalog poenostaviti, pospešiti in zmanjšati stroške sodnih postopkov v čezmejnih zadevah v zvezi z nespornimi denarnimi zahtevki. V uvodni izjavi 29 Uredbe št. 1896/2006 je dodano, da je cilj, ki mu ta sledi, oblikovanje enotnega in učinkovitega mehanizma za izterjavo teh zahtevkov.

               51

               Ta cilj pa bi bil vprašljiv, če bi bilo treba v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, člen 20(2) Uredbe št. 1896/2006 razlagati tako, da toženi stranki dopušča zahtevati ponovno preučitev vloge za evropski plačilni nalog.

               52

               Glede na zgoraj navedeno je treba na postavljeni vprašanji odgovoriti, da je treba člen 20(2) Uredbe št. 1896/2006 razlagati tako, da v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, nasprotuje temu, da bi bila tožena stranka, ki ji je bil v skladu s to uredbo vročen evropski plačilni nalog, upravičena vložiti zahtevek za ponovno preučitev tega naloga in zatrjevati, da se je sodišče izvora na podlagi domnevno neresničnih podatkov, ki jih je prosilec za izdajo navedel v obrazcu za vlogo tega plačilnega naloga, napačno izreklo za pristojno.

         Stroški

               53

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:

                     Člen 20(2) Uredbe (ES) št. 1896/2006 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2006 o uvedbi postopka za evropski plačilni nalog, kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (EU) št. 936/2012 z dne 4. oktobra 2012, je treba razlagati tako, da v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, nasprotuje temu, da bi bila tožena stranka, ki ji je bil v skladu s to uredbo vročen evropski plačilni nalog, upravičena vložiti zahtevek za ponovno preučitev tega naloga in zatrjevati, da se je sodišče izvora na podlagi domnevno neresničnih podatkov, ki jih je prosilec za izdajo navedel v obrazcu za vlogo tega plačilnega naloga, napačno izreklo za pristojno.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nemščina.