title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 11. junija 2009. # Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Nizozemski. # Neizpolnitev obveznosti države - Sporazum o Evropskem gospodarskem prostoru - Člen 40 - Prosti pretok kapitala - Diskriminacija pri obravnavanju dividend, ki so jih izplačale nizozemske družbe - Pri viru odtegnjeni davek - Oprostitev - Družbe prejemnice s sedežem v državah članicah Skupnosti - Družbe prejemnice s sedežem na Islandiji in na Norveškem. # Zadeva C-521/07.

text:
      Zadeva C-521/07
      Komisija Evropskih skupnosti
      proti
      Kraljevini Nizozemski
      „Neizpolnitev obveznosti države – Sporazum o Evropskem gospodarskem prostoru – Člen 40 – Prosti pretok kapitala – Diskriminacija pri obravnavanju dividend, ki so jih izplačale nizozemske družbe – Pri viru odtegnjeni davek –Oprostitev – Družbe prejemnice s sedežem v državah članicah Skupnosti – Družbe prejemnice s sedežem na Islandiji in na Norveškem“
      Povzetek sodbe
      Mednarodni sporazumi – Sporazum, na podlagi katerega je nastal Evropski gospodarski prostor – Prosti pretok kapitala – Omejitve
            – Davčna zakonodaja – Davek od dohodkov pravnih oseb – Obdavčitev dividend
      (Sporazum EGP, člen. 40)
      Država članica, ki za dividende, ki jih družbe rezidentke izplačajo družbam s sedežem v državah, podpisnicah Sporazuma EGP,
         ni določila oprostitve odtegnitve pri viru davka na dividende pod enakimi pogoji, kot veljajo za dividende, izplačane družbam
         rezidentkam in družbam, ki imajo sedež v drugih državah članicah Evropske skupnosti, temveč je določila, da morajo družbe,
         ki imajo sedež v zadevnih dveh državah, podpisnicah Sporazuma EGP, imeti vsaj 10- oziroma 25-odstoten delež družbe izplačevalke
         in družbe, ki imajo sedež v zadevni državi članici ali v drugi državi članici, vsaj 5 % vplačanega nominalnega kapitala družbe
         rezidentke izplačevalke, da bi bile upravičene do oprostitve, ni izpolnila obveznosti iz člena 40 Sporazuma o Evropskem gospodarskem
         prostoru (EGP).

      To različno obravnavanje v zvezi z načinom obdavčitve dividend, izplačanih družbam prejemnicam s sedežem v zadevnih dveh državah,
         podpisnicah Sporazuma EGP, v primerjavi s tistimi, izplačanimi družbam prejemnicam s sedežem v državah članicah Skupnosti,
         namreč lahko odvrne družbe s sedežem v prvih dveh državah od investicij v zadevni državi članici. Poleg tega povzroča, da
         družbe rezidentke težje pritegnejo kapital iz zadevnih dveh držav, podpisnic Sporazuma EGP, kot pa iz zadevne države članice
         oziroma iz druge države članice Skupnosti. Zato pomeni oviro za prosti pretok kapitala, ki jo načeloma prepoveduje člen 40
         Sporazuma EGP.

      S trditvijo o različnosti položajev, v katerih so po eni strani družbe s sedežem v državah članicah Skupnosti in po drugi
         strani družbe s sedežem v zadevnih dveh državah, podpisnicah Sporazuma EGP, ni mogoče upravičiti zahteve po višji ravni deležev
         v kapitalu družb rezidentk, izplačevalk dividend, za zadnjenavedene družbe, da bi bile tako kot prve upravičene do oprostitve
         odtegnitve pri viru davka na dividende, ki jih prejemajo od teh družb rezidentk. Čeprav bi v zvezi s tem razlika v pravni
         ureditvi obveznosti zadevnih držav, podpisnic Sporazuma EGP, na davčnem področju glede na obveznosti držav članic Skupnosti
         lahko upravičila, da država pogojuje oprostitev odtegnitve pri viru davka na dividende za družbe s sedežem v zadevnih državah,
         podpisnicah Sporazuma EGP, z dokazilom, da izpolnjujejo pogoje, ki jih določa nacionalno pravo, to ne omogoča utemeljitve,
         da ta zakonodaja priznanje oprostitve pogojuje s tem, da ima pomembno večji delež v kapitalu družbe izplačevalke. Ta zahteva
         namreč nima zveze s pogoji, ki jih morajo sicer izpolnjevati vse družbe, da bi bile upravičene do omenjene oprostitve, in
         sicer da imajo določeno obliko družbe, da so zavezanke za davek na dobiček in da so končne prejemnice izplačanih dividend,
         torej s pogoji, katerih izpolnjevanje mora biti nizozemski davčni upravi omogočeno preveriti.

      (Glej točke 37, 39, 47, 48, 50, 52 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 11. junija 2009(*)

      „Neizpolnitev obveznosti države – Sporazum o Evropskem gospodarskem prostoru – Člen 40 – Prosti pretok kapitala – Diskriminacija pri obravnavanju dividend, ki so jih izplačale nizozemske družbe – Pri viru odtegnjeni davek – Oprostitev – Družbe prejemnice s sedežem v državah članicah Skupnosti – Družbe prejemnice s sedežem na Islandiji in na Norveškem“
      V zadevi C-521/07,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, vložene 23. novembra 2007,
      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopata P. van Nuffel in R. Lyal, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Kraljevini Nizozemski, ki jo zastopata C. M. Wissels in D. J. M. de Grave, zastopnika,

      tožena stranka,
      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata, J.-C. Bonichot (poročevalec), K. Schiemann, L. Bay Larsen, sodniki, in C.
         Toader, sodnica,

      generalni pravobranilec: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Komisija Evropskih skupnosti s tožbo predlaga Sodišču, naj ugotovi, da Kraljevina Nizozemska s tem, da za dividende, izplačane
         družbam s sedežem na Norveškem ali Islandiji, ni določila oprostitve odtegnitve pri viru davka na dividende pod enakimi pogoji,
         kot veljajo za dividende, izplačane nizozemskim družbam, ni izpolnila obveznosti iz člena 40 Sporazuma o Evropskem gospodarskem
         prostoru z dne 2. maja 1992 (UL 1994, L 1, str. 3, v nadaljevanju: Sporazum EGP).

       Pravni okvir
       Sporazum EGP in pravo Skupnosti
      2        Člen 40 Sporazuma EGP določa:

      „V okviru tega sporazuma med pogodbenicami ni omejitev pretoka kapitala, ki pripada osebam s stalnim prebivališčem v državah
         članicah [Evropske Skupnosti] ali državah [Evropskega združenja za prosto trgovino (Efta)], ter nikakršne diskriminacije na
         podlagi državljanstva ali kraja stalnega prebivališča teh strank ali kraja naložbe tega kapitala. Priloga XII vsebuje potrebne
         določbe za izvajanje tega člena.“

      3        Navedena Priloga XII z naslovom „Prosti pretok kapitala“ se sklicuje na Direktivo Sveta 88/361/EGS z dne 24. junija 1988 o
         izvajanju člena 67 Pogodbe (UL L 178, str. 5).

      4        Člen 1(1) te direktive določa:

      „Države članice odpravijo omejitve pretoka kapitala med rezidenti držav članic, brez poseganja v nadaljnje določbe [...]“
      5        Člen 4 te direktive določa:

      „Ta direktiva ne posega na pravico držav članic, da sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi preprečijo kršitve svojih zakonov
         in drugih predpisov, med drugim na področju obdavčenja [...]

      Uporaba teh ukrepov in postopkov ne sme ovirati pretoka kapitala, izvedenega v skladu z zakonodajo Skupnosti.“
       Nacionalna ureditev
      6        Člen 1(1) zakona o davku na dividende (Wet op de dividendbelasting) z dne 23. decembra 1965 (v nadaljevanju: Wet DB) določa:

      „‚Davek na dividende‘ označuje davek, ki se odmeri tistim, ki so neposredno ali na podlagi certifikata prejeli dohodke od
         delnic, potrdil o udeležbi pri dobičku ali posojil – kot so določeni v členu 10(1)(d) zakona o davku od dohodka pravnih oseb
         (Wet op de vennootschapsbelasting 1969, v nadaljevanju: Wet Vpb) – delniškim družbam, družbam z omejeno odgovornostjo, komanditnim
         družbam in drugim družbam s sedežem na Nizozemskem, katerih osnovni kapital je deloma ali v celoti razdeljen na delnice.“

      7        Člen 4 Wet DB določa:

      „1.      Obdavčitev dohodkov od delnic, potrdil o udeležbi pri dobičku ali posojil iz člena 10(1)(d) [Wet Vpb] se lahko opusti, če:

      a.      za dohodke upravičenca od teh delnic, potrdil o udeležbi pri dobičku ali posojil velja oprostitev deležev iz člena 13 [Wet
         Vpb] ali nadomestilo deležev iz člena 13aa navedenega zakona in je kapitalski delež del premoženja njegovega podjetja, ki
         opravlja dejavnost na Nizozemskem;

      [...]
      2.      Davek od dohodka od delnic, potrdil o udeležbi pri dobičku ali posojil, kot so določeni v členu 10(1)(d) [Wet Vpb], se ne
         odtegne, če je prejemnik dohodkov subjekt s sedežem v drugi državi članici Evropske unije in so izpolnjeni ti pogoji:

      (1)      prejemnik dohodkov in davčni zavezanec imata eno od pravnih oblik, naštetih v Prilogi k Direktivi Sveta 90/435/CEE z dne 23. julija 1990
         o skupnem sistemu obdavčitve matičnih družb in odvisnih družb iz različnih držav članic (UL L 225, str. 6), ali eno od pravnih
         oblik, navedenih v ministrskem odloku;

      (2)      na dan razpoložljivosti dohodkov je prejemnik delničar, ki ima najmanj 5  % vplačanega nominalnega kapitala davčnega zavezanca
         ali pa ima na ta dan delež v davčnem zavezancu, za katerega bi se uporabil člen 13(5) ali (14) [Wet Vpb], če bi imel sedež
         na Nizozemskem;

      (3)      prejemnik dohodka in davčni zavezanec sta v državi članici, v kateri imata sedež, zavezana k plačilu davka iz člena 2(c) te
         direktive, ki se odtegne od dobička, brez možnosti izbire ali oprostitve;

      (4)      prejemnik dohodka in davčni zavezanec se v državi članici, v kateri imata sedež, ne štejeta, na podlagi konvencije o izogibanju
         dvojnemu obdavčevanju, sklenjene s tretjo državo, za rezidenta države, ki je zunaj Evropske unije;

      [...]“
      8        Člen 13 Wet Vpb določa :

      „1.      Za namen določitve dobička se ne upoštevajo niti ugodnosti iz naslova deleža niti stroški pridobitve ali realizacije tega
         deleža (oprostitev deleža).

      2.      Za delež gre, če je družba, ki je davčna zavezanka:
      a.      zato, ker ima v lasti najmanj 5 % vplačanega nominalnega kapitala, delničarka neke družbe, katere kapital je v celoti ali
         delno razdeljen na delnice;

      [...]“
      9        V zvezi z družbami s sedežem na Islandiji ali na Norveškem v nizozemski zakonodaji ne obstaja posebna določba, ki bi upoštevala
         dejstvo, da se te družbe lahko sklicujejo na člen 40 Sporazuma EGP. Na osnovi dvostranskih sporazumov o izogibanju dvojnemu
         obdavčevanju, ki so bili sklenjeni s tema državama članicama EGP, se davek na dividende ne odmeri, če je delež v kapitalu
         nizozemske družbe vsaj 10-odstoten (člen 10 sporazuma o davkih na dohodke in na kapital med Kraljevino Nizozemsko in Republiko
         Islandijo, podpisan 25. septembra 1997) oziroma vsaj 25-odstoten (člen 10 sporazuma o davkih od dohodkov in kapitala med Kraljevino
         Nizozemsko in Kraljevino Norveško, podpisan 12. januarja 1990).

       Predhodni postopek
      10      Ker je Komisija ocenila, da so bile na Nizozemskem dividende, izplačane družbam s sedežem v tej državi članici, obravnavane
         ugodneje kot dividende, izplačane družbam s sedežem v drugih državah članicah in v državah Evropskega gospodarskega prostora
         (v nadaljevanju: EGP) ter da Kraljevina Nizozemska zato ni izpolnila obveznosti iz člena 56 ES in člena 40 Sporazuma EGP,
         je z dopisom z dne 18. oktobra 2005 tej državi članici poslala pisni opomin in jo pozvala, da poda pojasnila.

      11      Ker se je Kraljevina Nizozemska omejila na pripravo začasnega odgovora, ne da bi se izrekla o temelju, je Komisija 6. julija
         2006 podala obrazloženo mnenje, v katerem je povzela iste očitke in pozvala to državo članico, naj v roku dveh mesecev od
         prejetja tega mnenja sprejme za uskladitev z njim potrebne ukrepe.

      12      Navedena država članica je nanj odgovorila z dopisom z dne 7. septembra 2006, v katerem je pojasnila, da bo s 1. januarjem
         2007 Wet DB prilagojen v delu, ki se nanaša na dividende, izplačane družbam s sedežem v eni od drugih držav članic Skupnosti.
         Ta sprememba, opravljena pred vložitvijo te tožbe, je vodila v sprejem člena 4(2) Wet DB, kot je naveden v točki 7 obravnavane
         sodbe.

      13      Nasprotno pa Kraljevina Nizozemska v zvezi z zatrjevano kršitvijo člena 40 EGP trdi, da zadevna nizozemska zakonodaja ni ovira
         za prosti pretok kapitala, če pa bi bila, bi šlo za upravičeno oviro.

      14      Komisija se je ob priznavanju, da je bila s spremembo člena 4 Wet DB zagotovljena skladnost nizozemske zakonodaje s Pogodbo
         ES v zvezi z družbami s sedežem v drugih državah članicah Skupnosti, odločila nadaljevati postopek zaradi neizpolnitve obveznosti
         in vložila to tožbo v zvezi z očitkom o neizpolnitvi obveznosti iz člena 40 Sporazuma EGP.

       Tožba
       Trditve strank
      15      Komisija navaja, da je Sodišče v sodbi z dne 23. septembra 2003 v zadevi Ospelt in Schlössle Weissenberg (C-452/01, Recueil,
         str. I-9743, točke 28, 29 in 32) presodilo, da imata člen 40 Sporazuma EGP in Priloga XII enak pravni pomen kot po vsebini
         enake določbe člena 56 ES. Poleg tega navaja, da je o tem enako sodilo sodišče EFTE v sodbah z dne 23. novembra 2004 v zadevi
         Fokus Bank proti Norveški (E‑1/04, EFTA Court Report, str. 22, točka 23) in z dne 1. julija 2005 v zadevi Paolo Piazza (E‑10/04,
         EFTA Court Report, str. 100, točka 33).

      16      Meni, da naj bi nizozemska zakonodaja povzročala diskriminacijo med davčnim obravnavanjem dividend, ki so izplačane družbi
         s sedežem na Nizozemskem ali, odslej, v drugi državi članici Skupnosti, in dividend, ki so izplačane družbi s sedežem na Islandiji
         ali na Norveškem.

      17      Opozarja namreč, da naj bi bile dividende nizozemske družbe, ki so izplačane drugi nizozemski družbi ali družbi s sedežem
         v neki drugi državi članici Skupnosti, oproščene odtegnitve pri viru davka na dividende prve družbe, če ima druga družba vsaj
         5 % kapitala prve, medtem ko so dividende nizozemske družbe, ki so izplačane družbi s sedežem na Islandiji ali Norveškem,
         oproščene le, če ima ta vsaj 10 % (za islandske družbe) oziroma 25 % (za norveške družbe) kapitala zadevne nizozemske družbe.

      18      Ta diskriminacija naj bi bila v nasprotju z načelom prostega pretoka kapitala, ker bi povzročila, da bi bilo investiranje
         v nizozemske družbe manj ugodno za družbe s sedežem na Islandiji ali Norveškem kot pa za družbe s sedežem na Nizozemskem ali
         v drugih državah članicah Skupnosti. Poleg tega bi povzročila, da bi nizozemske družbe težje pritegnile kapital z Islandije
         in Norveškega kot pa z Nizozemskega ali iz druge države članice Skupnosti.

      19      Komisija poudarja, da je Sodišče v sodbi z dne 8. novembra 2007 v zadevi Amurta (C-379/05, ZOdl., str. I‑9569, točka 28),
         v kateri je šlo za dividende, izplačane družbam drugih držav članic, ki v obdobju, na katero se sodba nanaša, niso bile oproščene
         na enak način kot tiste, ki so bile izplačane nizozemskim družbam, že presodilo, da je bila takšna diskriminacija v nasprotju
         s členom 56 ES.

      20      Kot v omenjeni zadevi, naj tudi davčne zakonodaje, ki se tu obravnava, ne bi bilo mogoče šteti za skladno s pravom Skupnosti
         in s tem s Sporazumom EGP, razen če bi se različno obravnavanje, ki ga ta zakonodaja zajema, nanašalo na objektivno neprimerljive
         položaje ali bi bilo utemeljeno z nujnimi cilji v splošnem interesu.

      21      Komisija trdi, da je položaj islandskih in norveških družb glede na tveganje dvojnega obdavčevanja dobičkov nizozemskih družb,
         v katerih imajo kapitalski delež, objektivno primerljiv s tistim, v katerem so nizozemske družbe, kar pa Kraljevina Nizozemska
         izpodbija.

      22      Iz sodne prakse Sodišča naj bi izhajalo, da bi morali ukrepi, katerih namen je izognitev dvojnemu obdavčevanju, veljati za
         vse tuje družbe, ki se lahko sklicujejo na določbe s področja prostega pretoka kapitala. Komisija se v zvezi s tem sklicuje
         na sodbo z dne 14. decembra 2006 v zadevi Denkavit Internationaal in Denkavit France (C-170/05, ZOdl., str. I‑11949, točka
         37).

      23      Komisija priznava, da lahko nacionalni zakonodajalec sprejme ukrepe za boj proti zlorabi svoboščin na notranjem trgu – zlasti
         v zvezi s prostim pretokom kapitala – na podlagi člena 58 ES in v obravnavanem primeru na podlagi člena 4 Direktive 88/361,
         navedene v Prilogi XII k Sporazumu EGP, ki določa, da imajo države članice pravico, „da sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi
         preprečijo kršitve svojih zakonov in drugih predpisov, med drugim na področju obdavčenja“.

      24      Vendar naj bi morali biti ti ukrepi sorazmerni glede na želeni cilj. Kljub temu pa naj Kraljevina Nizozemska ne bi navedla,
         zoper katere zlorabe naj bi bila usmerjena zavrnitev oprostitve odtegnitve pri viru davka na dividende za izplačila dividend
         družbam s sedežem na Islandiji in na Norveškem.

      25      Kraljevina Nizozemska navaja, da obveznosti iz prostega pretoka kapitala med državami članicami Skupnosti ne morejo biti zgolj
         prenesene na odnose med zadnjenavedenimi in državami članicami EGP, kar sta Republika Islandija in Kraljevina Norveška. To
         bi naj izhajalo iz dejstva, da v teh državah Direktiva Sveta 77/799/ES z dne 19. decembra 1977 o medsebojni pomoči pristojnih
         organov držav članic na področju neposredne obdavčitve in obdavčitve zavarovalnih premij (UL L 336, str. 15), kakor je bila
         spremenjena z Direktivo Sveta 2004/106/ES z dne 16. novembra 2004 (UL L 359, str. 30, v nadaljevanju: Direktiva 77/799), ne
         velja.

      26      Kraljevina Nizozemska meni, da boj proti nevarnostim davčnih utaj in zlorab ni edini razlog, zaradi katerega njena zakonodaja
         določa različno obravnavanje dividend, ki so izplačane družbam s sedežem v državah članicah Skupnosti, in tistih, ki so izplačane
         družbam s sedežem na Islandiji ali na Norveškem.

      27      V skladu s to zakonodajo mora poleg pogoja, da mora delež dosegati vsaj 5 % kapitala, prejemnik tudi sam izpolnjevati dva
         pogoja, da bi bil upravičen do zadevne oprostitve, in sicer pogoja, ki veljata tudi za položaje čisto nacionalnega značaja
         in ki nista diskriminatorna, ker mora biti prejemnik, po eni strani, zavezanec za davek od dobička in, po drugi strani, končni
         prejemnik dividend.

      28      Vendar bi se lahko spoštovanje teh pogojev nadzorovalo med državami članicami, ker je Direktiva 77/799 zavezujoča, medtem
         ko naj dvostranski sporazumi, sklenjeni z Republiko Islandijo in Kraljevino Norveško, ne bi omogočali, da bi država članica
         ali Komisija pred Sodiščem zahtevala izvršitev obveznosti, ki izhajajo iz teh sporazumov, saj ne gre za pravne instrumente
         Skupnosti.

      29      Kraljevina Nizozemska torej meni, da je dejstvo, da so pogoji za podelitev oprostitve odtegnitve pri viru davka na dividende
         za deleže, ki jih imajo družbe s sedežem v Republiki Islandiji in Kraljevini Norveški, drugačni, utemeljeno z neobstojem pravnega
         instrumenta Skupnosti v njenih odnosih s tema državama.

      30      Komisija v zvezi s tem poudarja, da so zadevni dvostranski sporazumi za navedene države pravno zavezujoči. In četudi bi bilo
         težje doseči spoštovanje obveznosti mednarodnega prava, kot pa spoštovanje obveznosti v okviru Skupnosti, ki izhajajo iz skupnostnega
         prava, to ne bi pomenilo, da ti sporazumi niso pomembni za odgovor na vprašanje, ali je diskriminacija islandskih in norveških
         družb sorazmerna glede na želeni cilj izterjave davka od dividend.

      31      Poleg tega Kraljevina Nizozemska naj ne bi niti dokazala niti navedla, da naj Republika Islandija in Kraljevina Norveška ne
         bi bili spoštovali obveznosti, ki izhajajo iz omenjenih sporazumov, oziroma da naj bi prišlo do težav ali neutemeljenih zamud
         pri njihovi uporabi.

       Presoja Sodišča
      32      Eden izmed glavnih ciljev Sporazuma EGP je kar najbolj uresničiti prosti pretok blaga, oseb, storitev in kapitala v celotnem
         EGP, tako da se notranji trg  z ozemlja Skupnosti razširi na države EFTE. V tem pogledu ima več določb navedenega sporazuma
         namen zagotoviti kar se da enotno razlago tega sporazuma za celotni EGP (glej Mnenje 1/92 z dne 10. aprila 1992, Recueil,
         str. I‑2821). Pri tem je Sodišče tisto, ki pazi na enotno razlago določb Sporazuma EGP, ki so po vsebini enake določbam Pogodbe,
         v državah članicah (zgoraj navedena sodba Ospelt in Schlössle Weissenberg, točka 29).

      33      Če je torej treba ovire prostega pretoka kapitala med državljani držav članic Sporazuma EGP presojati glede na člen 40 in
         Prilogo XII k navedenemu sporazumu, imajo te določbe enak pravni pomen kot po vsebini enake določbe člena 56 ES (glej v tem
         smislu zgoraj navedeno sodbo Ospelt in Schlössle Weissenberg, točka 32).

      34      Poleg tega, če ne obstajajo ukrepi Skupnosti za poenotenje ali uskladitev, ostanejo države članice pristojne, da s konvencijo
         ali enostransko ob spoštovanju prava Skupnosti opredelijo merila za porazdelitev svoje davčne pristojnosti, zlasti da bi se
         odpravilo dvojno obdavčevanje (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Amurta, točki 16 in 17).

      35      Ta pristojnost jim ne dopušča uporabe ukrepov, ki bi nasprotovali prostemu pretoku, zagotovljenemu s Pogodbo ES in podobnimi
         določbami Sporazuma EGP (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Amurta, točka 24).

      36      V obravnavani zadevi je v členih 4 in 4a Wet DB v povezavi s členom 13 Wet Vpb predvidena oprostitev odtegnitve pri viru davka
         od dividend za družbe prejemnice, ki imajo sedež v eni izmed držav članic. V skladu s členom 4(2)(2) Wet DB se ta oprostitev
         uporabi za dividende, izplačane družbam s sedežem v drugi državi članici,ki imajo deleže v višini vsaj 5 % vplačanega nominalnega
         kapitala družbe izplačevalke, ki je rezidentka.

      37      Vendar se na podlagi sporazumov o izogibanju dvojnemu obdavčevanju, ki jih je Kraljevina Nizozemska sklenila z Republiko Islandijo
         in Kraljevino Norveško, državama EFTE, oprostitev odtegnitve pri viru davka od dividend lahko uporabi le za dividende, ki
         so bile izplačane islandskim in norveškim družbam, ki imajo vsaj, prve, 10-odstoten oziroma, druge, 25-odstoten delež nizozemske
         družbe izplačevalke. V zvezi s tem je treba ugotoviti, da torej te družbe, v nasprotju z družbami, ki imajo sedež v eni od
         držav članic, niso varovane pred nevarnostjo dvojnega obdavčevanja, če imajo več kot 5-odstoten delež, vendar, prve, manj
         kot 10-odstoten oziroma, druge, manj kot 25-odstoten delež nizozemske družbe izplačevalke.

      38      Ta razlika med davčnimi predpisi, ki se uporabijo na eni strani za družbe s sedežem v državah članicah Skupnosti in na drugi
         strani za tiste s sedežem v zadevnih dveh državah EFTE, za katere velja člen 40 Sporazuma EGP enako kot velja člen 56 ES za
         prve, postavlja islandske družbe, ki imajo med 5- in 10‑odstoten delež kapitala nizozemske družbe, ter norveške družbe, ki
         imajo delež med 5 in 25 %, v manj ugoden položaj glede obdavčitve dividend.

      39      To različno obravnavanje v zvezi z načinom obdavčitve dividend, izplačanih družbam prejemnicam s sedežem na Islandiji in na
         Norveškem, v primerjavi s tistimi, izplačanimi družbam prejemnicam s sedežem v državah članicah Skupnosti, lahko odvrne družbe
         s sedežem v prvih dveh državah od investicij na Nizozemskem. Poleg tega povzroča, da nizozemske družbe težje pritegnejo kapital
         z Islandije in z Norveškega kot pa z Nizozemskega oziroma iz druge države članice Skupnosti. Zato pomeni oviro za prosti pretok
         kapitala, ki jo načeloma prepoveduje člen 40 Sporazuma EGP.

      40      Vendar je treba preizkusiti, ali je ta omejitev prostega pretoka kapitala lahko utemeljena ob upoštevanju določb Pogodbe,
         katerih vsebina je povzeta v Sporazumu EGP.

      41      Kraljevina Nizozemska meni, da so družbe prejemnice s sedežem na Islandiji ali Norveškem v enem od drugačnih položajev, ki
         jih obravnava člen 58(1)(a) ES, v skladu s katerim določbe člena 56 ES ne posegajo v pravice držav članic, da uporabljajo
         ustrezne predpise svojega davčnega prava, v katerih so različno obravnavani davčni zavezanci, ki niso v enakem položaju glede
         na prebivališče.

      42      Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da se mora razlika v obravnavanju, da bi se nacionalna davčna ureditev lahko štela za združljivo
         z določbami Pogodbe v zvezi s prostim pretokom kapitala, nanašati na položaje, ki objektivno niso primerljivi, ali pa mora
         biti upravičena z nujnim ciljem javnega interesa (glej zgoraj navedeno sodbo Amurta, točka 32 in navedena sodna praksa).

      43      Zato je treba preveriti, ali so, glede na oprostitev odtegnitve pri viru davka na dividende, družbe prejemnice s sedežem v
         državi članici in družbe prejemnice s sedežem na Islandiji ali Norveškem v podobnem položaju.

      44      Kraljevina Nizozemska navaja, da je različnost položajev, na katero se sklicuje, v tem, da na podlagi dvostranskih sporazumov,
         sklenjenih z zadevnima državama iz EGP, ne bi bilo mogoče zagotoviti, da zadevne družbe prejemnice dejansko izpolnjujejo pogoje
         iz člena 4(2) Wet DB, ki veljajo za družbe držav članic, in sicer, po eni strani, da imajo eno od pravnih oblik, naštetih
         v Prilogi k Direktivi 90/435, ali pravno obliko, navedeno v ministrskem odloku, in, po drugi strani, da so v državi, v kateri
         imajo sedež, zavezanke za davek na dobiček, brez možnosti izbire ali oprostitve.

      45      Svoje trditve utemeljuje z določbami Direktive 77/799. V skladu z besedilom te direktive, namenjene boju proti mednarodnim
         davčnim utajam in izogibanju davkom, si morajo pristojni organi držav članic izmenjati vse informacije, ki bi jim lahko omogočile
         pravilno odmero zlasti davkov na dohodek.

      46      Ker ta direktiva ne velja za Republiko Islandijo in Kraljevino Norveško, Kraljevina Nizozemska trdi, da naj ji noben zavezujoči
         predpis ne bi omogočal pridobitve podatkov, ki so potrebni, da se preveri, ali sta pogoja iz člena 4(2) Wet DB izpolnjena.

      47      Vendar je treba opozoriti, da tudi če bi takšna razlika v pravni ureditvi obveznosti zadevnih držav na davčnem področju glede
         na obveznosti držav članic Skupnosti lahko upravičila, da Kraljevina Nizozemska pogojuje oprostitev odtegnitve pri viru davka
         na dividende za islandske in norveške družbe z dokazilom, da izpolnjujejo pogoje, ki jih določa nizozemsko pravo, to ne omogoča
         utemeljitve, da ta zakonodaja priznanje oprostitve pogojuje s tem, da ima pomembno večji delež v kapitalu družbe izplačevalke.

      48      Ta zadnja zahteva namreč nima zveze s pogoji, ki jih morajo sicer izpolnjevati vse družbe, da bi bile upravičene do omenjene
         oprostitve, in sicer da imajo določeno obliko družbe, da so zavezanke za davek na dobiček in da so končne prejemnice izplačanih
         dividend, torej s pogoji, katerih izpolnjevanje mora biti nizozemski davčni upravi omogočeno preveriti.

      49      V zvezi s tem zadnjim vidikom, iz nobenega dejstva v spisu ni razvidno niti Kraljevina Nizozemska ni dokazala, da bi imel
         delež v kapitalu družbe, ki je nižji od 10 % oziroma 25 %, kakršen koli vpliv na tveganje, da bi bili pristojni upravi posredovani
         napačni podatki zlasti v zvezi z davčno ureditvijo družb s sedežem v zadevnih dveh državah iz EGP in da bi bila zato zahteva
         po tako visokem deležu utemeljena, medtem ko ne velja za družbe s sedežem v državah članicah Skupnosti.

      50      Trditve Kraljevine Nizozemske – o različnosti položajev, v katerih so, po eni strani, družbe s sedežem v državah članicah
         Skupnosti in, po drugi strani, islandske in norveške družbe – v utemeljitev zahteve po višji ravni deležev v kapitalu nizozemskih
         družb izplačevalk dividend za zadnjenavedene družbe, da bi bile tako kot prve upravičene do oprostitve odtegnitve pri viru
         davka na dividende, ki jih prejemajo od teh nizozemskih družb, zato ni mogoče sprejeti.

      51      Ta sklep implicitno potrjuje dejstvo, da dvostranska sporazuma, ki ju je Kraljevina Nizozemska sklenila z Republiko Islandijo
         in Kraljevino Norveško, oprostitev odtegnitve pri viru davka na dividende, izplačane islandskim in norveškim družbam, pogojujeta
         z obstojem določenega deleža v kapitalu nizozemske družbe izplačevalke, ne da bi določila, da morajo biti poleg tega izpolnjeni
         tudi pogoji iz člena 4(2) Wet DB.

      52      Iz zgoraj navedenega je razvidno, da Kraljevina Nizozemska s tem, da za dividende, ki jih družbam s sedežem na Norveškem ali
         na Islandiji izplačajo nizozemske družbe, ni določila oprostitve odtegnitve pri viru davka na dividende pod enakimi pogoji,
         kot veljajo za dividende, izplačane nizozemskim družbam oziroma družbam s sedežem v drugih državah članicah Skupnosti, ni
         izpolnila obveznosti iz člena 40 Sporazuma o EGP.

       Stroški
      53      V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker je Komisija
         predlagala, naj se Kraljevini Nizozemski naloži plačilo stroškov, in ker ta s predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      1)      Kraljevina Nizozemska s tem, da za dividende, ki jih družbam s sedežem na Norveškem ali na Islandiji izplačajo nizozemske
            družbe, ni določila oprostitve odtegnitve pri viru davka na dividende po enakimi pogoji, kot veljajo za dividende, izplačane
            nizozemskim družbam oziroma družbam s sedežem v drugih državah članicah Evropske skupnosti, ni izpolnila obveznosti iz člena
            40 Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru z dne 2. maja 1992.
      2)     Kraljevini Nizozemski se naloži plačilo stroškov.
      Podpisi
      *Jezik postopka: nizozemščina.


title: Sodba Splošnega sodišča (sedmi senat) z dne 10. novembra 2011. # Esprit International LP proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava figurativne znamke Skupnosti, ki obsega upodobitev črke na hlačnem žepu - Prejšnja figurativna nacionalna znamka,ki obsega upodobitev črke - Relativni razlog za zavrnitev - Verjetnost zmede - Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009. # Zadeva T-22/10.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (sedmi senat) z dne 10. novembra 2011 – Esprit International proti UUNT – Marc O'Polo International
            (Upodobitev črke na hlačnem žepu)
      (Zadeva T-22/10)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne znamke Skupnosti, ki upodablja črko na hlačnem žepu – Prejšnja figurativna nacionalna znamka, ki upodablja črko – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009“
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede zaradi prejšnje znamke (Uredba Sveta št. 207/2009, člen 8(1)(b)) (Glej točke od 106 do 108.)
      Predmet

               Tožba zoper odločbo četrtega odbora za pritožbe UUNT z dne 19. novembra 2009 (zadeva R 1666/2008-4), ki se nanaša na postopek
                  z ugovorom med družbo Marc O’Polo International GmbH in družbo Esprit International LP.

            Izrek

                  1.

                  	Tožba se zavrne.

                  2.

                  	Družbi Esprit International LP se naloži plačilo stroškov.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 13. februarja 2007. # Mundipharma AG proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava besedne znamke Skupnosti RESPICUR - Prejšnja nacionalna besedna znamka RESPICORT - Relativni razlog za zavrnitev - Verjetnost zmede - Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94 - Dokaz o uporabi prejšnje znamke - Člen 43(2) in (3) Uredbe št. 40/94. # Zadeva T-256/04.

text:
      Zadeva T-256/04
      Mundipharma AG
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava besedne znamke Skupnosti RESPICUR – Prejšnja nacionalna besedna znamka RESPICORT – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94 – Dokaz o uporabi prejšnje znamke – Člen 43(2) in (3) Uredbe št. 40/94“
      Povzetek sodbe
      1.      Znamka Skupnosti – Pripombe tretjih oseb in ugovor – Preizkus ugovora – Dokaz o uporabi prejšnje znamke
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 43(2) in (3))
      2.      Znamka Skupnosti – Pripombe tretjih oseb in ugovor – Preizkus ugovora – Dokaz o uporabi prejšnje znamke
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 43(2) in (3))
      3.      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje
            enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(1)(b))
      1.      Člen 43(2), zadnja poved, Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti je treba razlagati tako, da če je bila znamka registrirana za
         dovolj široko kategorijo proizvodov ali storitev, ki bi jih bilo mogoče razporediti v več podkategorij, ki bi se lahko upoštevale
         samostojno, dokaz o resni in dejanski uporabi znamke za del teh proizvodov ali storitev v postopku z ugovorom daje varstvo
         samo tej podkategoriji ali podkategorijam, ki zajemajo proizvode ali storitve, za katere je bila znamka dejansko uporabljena.
         Če pa je bila znamka registrirana za tako natančno opredeljen in omejen krog proizvodov ali storitev, da ni mogoče določiti
         očitnih mej v zadevni kategoriji, dokaz o resni in dejanski uporabi znamke za navedene proizvode ali storitve za namen ugovora
         nujno pokriva vso kategorijo.

      Čeprav je naloga pojma delne uporabe, da znamk, ki niso bile uporabljene za kategorijo danih proizvodov, ne naredi za nerazpoložljive,
         pa kljub temu ne sme učinkovati tako, da imetniku prejšnje znamke odvzame vso varstvo za proizvode, ki čeprav niso popolnoma
         enaki tistim, za katere je lahko dokazal resno in dejansko uporabo, niso bistveno drugačni od njih in izhajajo iz iste skupine,
         ki je sicer lahko razdeljena le poljubno. V zvezi s tem je praktično nemogoče, da bi imetnik znamke dokazal vse mogoče različice
         uporabe za proizvode, ki jih obsega registracija. Zato pojma „del proizvodov ali storitev“ ni mogoče razumeti, kot da obsega
         vse tržne različice podobnih proizvodov ali storitev, ampak samo proizvode ali storitve, ki so dovolj različni, da lahko oblikujejo
         povezane kategorije ali podkategorije.

      (Glej točki 23 in 24.)
      2.      Člen 43(2), zadnja poved, Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti je treba razlagati tako, da če je bila znamka registrirana za
         dovolj široko kategorijo proizvodov ali storitev, ki bi jih bilo mogoče razporediti v več podkategorij, ki bi se lahko upoštevale
         samostojno, dokaz o resni in dejanski uporabi znamke za del teh proizvodov ali storitev v postopku z ugovorom daje varstvo
         samo tej podkategoriji ali podkategorijam, ki zajemajo proizvode ali storitve, za katere je bila znamka dejansko uporabljena.

      Ker potrošnik išče predvsem proizvod ali storitev, ki lahko zadovolji njegove natančno določene potrebe, je cilj ali namen
         zadevnega proizvoda ali storitve bistvenega pomena pri usmerjanju njegove izbire. Ker torej potrošniki pred vsakim nakupom
         uporabijo merilo cilja ali namena, je to glavno merilo pri opredelitvi podkategorije proizvodov ali storitev. Zlasti pri terapevtskem
         proizvodu sta cilj in namen izražena z njegovimi terapevtskimi navodili.

      (Glej točke 23, 29 in 30.)
      3.      Za nemške bolnike, obolele za boleznimi dihal, obstaja verjetnost zmede med jezikovnim znakom RESPICUR, katerega registracija
         kot znamke Skupnosti se je zahtevala za „terapevtske proizvode za bolezni dihal“ iz razreda 5 Nicejskega aranžmaja, in besedno
         znamko RESPICORT, ki je bila predhodno registrirana v Nemčiji za „ farmacevtske in sanitarne proizvode; obliže“ iz istega
         razreda, ker so vključeni proizvodi enaki in ker sta si nasprotujoča si znaka z vidnega, slušnega in pojmovnega vidika podobna.
         Ker sta zaradi hujših bolezni, ki jih imajo končni potrošniki, njihova pozornost in znanje večja od povprečne, bodo lahko
         ti ločili del „respi“ in razumeli njegovo pojmovno vsebino, ki se nanaša na splošne značilnosti njihovih zdravstvenih težav.
         Zaradi slabšega poznavanja zdravstvene terminologije pa ne bodo mogli opaziti pojmovne vsebine, na katero se nanašata dela
         „cur“ in „cort“. Vendar za nemške zdravstvene strokovnjake ne obstaja verjetnost zmede, ker bodo ti zaradi svojega znanja
         in izkušenj običajno sposobni razumeti pojmovni pomen izrazov, na katere se nanašajo del „respi“ ter dela „cur“ in „cort“,
         tako da se lahko prejšnja znamka obravnava, kot da ima zlasti za zdravstvene strokovnjake oslabljen razlikovalni učinek.

       (Glej točke 37, 58, 59, 62, 72 in 73.)
SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (drugi senat)
      z dne 8. februarja 2007(*)

      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava besedne znamke Skupnosti RESPICUR – Prejšnja nacionalna besedna znamka RESPICORT – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94 – Dokaz o uporabi prejšnje znamke – Člen 43(2) in (3) Uredbe št. 40/94“
      V zadevi T‑256/04,
      Mundipharma AG, s sedežem v Baslu (Švica), ki jo zastopa F. Nielsen, odvetnik,

      tožeča stranka,
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga je najprej zastopal B. Müller, nato G. Schneider, zastopnika,

      tožena stranka,
      druga stranka v postopku pred odborom za pritožbe UUNT, intervenientka pred Sodiščem prve stopnje, je bila
      Altana Pharma AG, s sedežem v Konstanci (Nemčija), ki jo zastopa H. Becker, odvetnik,

      zaradi tožbe zoper odločbo drugega odbora za pritožbe UUNT z dne 19. aprila 2004 (zadeva R 1004/2002‑2) glede postopka z ugovorom
         med Mundipharma AG in Altana Pharma AG,

      SODIŠČE PRVE STOPNJE
      EVROPSKIH SKUPNOSTI (drugi senat),
      v sestavi J. Pirrung, predsednik senata, A. W. H. Meij, sodnik, in I. Pelikánová, sodnica,
      sodna tajnica: K. Andová, administratorka,
      na podlagi tožbe, vložene v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 28. junija 2004,
      na podlagi odgovora UUNT na tožbo, vloženega v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 22. novembra 2004,
      na podlagi intervenientkinega odgovora, vloženega v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje dne 22. novembra 2004,
      na podlagi obravnave z dne 24. januarja 2006
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Dejansko stanje
      1        Intervenientka je 7. oktobra 1998 pri Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) vložila zahtevo za
         registracijo besednega znaka RESPICUR (v nadaljevanju: prijavljena znamka) kot znamke Skupnosti na podlagi Uredbe Sveta (ES)
         št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL 1994, L 11, str. 1), kot je bila spremenjena.

      2        Proizvodi, za katere se zahteva registracija, spadajo v razred 5 Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji blaga in
         storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kot je bil revidiran in spremenjen, in ustrezajo naslednjemu opisu:
         „terapevtski proizvodi za bolezni dihal“.

      3        Ta zahteva je bila objavljena v Biltenu znamk Skupnosti št. 45/1999 z dne 7. junija 1999.

      4        Ob sklicevanju na člen 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 je tožeča stranka 1. septembra 1999 vložila ugovor zoper zahtevo za registracijo.
         Ugovor je bil vložen na podlagi nemške besedne znamke št. 1155003 RESPICORT, vložene 21. avgusta 1989 in registrirane 1. marca
         1990 za proizvode iz razreda 5 Nicejskega aranžmaja, ki ustrezajo temu opisu: „farmacevtski in sanitarni proizvodi; obliži“
         (v nadaljevanju: prejšnja znamka).

      5        Oddelek za ugovore je z odločbo z dne 30. oktobra 2002 zavrnil ugovor. Presodil je, da tožeča stranka ni predložila niti dokaza,
         da je imetnik prejšnje znamke, niti dokaza o uporabi prejšnje znamke. Oddelek za ugovore je poleg tega menil, da med prijavljeno
         znamko in prejšnjo znamko ne obstaja verjetnost zmede.

      6        Tožeča stranka je 12. decembra 2002 vložila pritožbo zoper odločbo oddelka za ugovore.

      7        Drugi odbor za pritožbe je z odločbo z dne 19. aprila 2004 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) zaradi bistvenih kršitev
         postopka razveljavil odločbo oddelka za ugovore, a kljub temu zavrnil ugovor v celoti.

      8        Odbor za pritožbe je v izpodbijani odločbi menil, da oddelek za ugovore ne bi smel zavrniti ugovora zaradi pomanjkanja dokazov
         glede imetništva prejšnje znamke. Nato je menil, da tožeča stranka ni uspela zadostno dokazati uporabe prejšnje znamke in
         da je treba upoštevati samo uporabo „odmerkov v pršilih, ki vsebujejo kortikoide in se izdajo samo na recept“, česar intervenientka
         ni izpodbijala. Odbor za pritožbe je glede verjetnosti zmede ugotovil enakost zadevnih proizvodov in obstoj določene podobnosti,
         ki pa jih izravnavajo pomembne razlike med nasprotujočima si znakoma. Presodil je, da je zadevna javnost, skupna prejšnji
         in prijavljeni znamki, samo strokovna javnost, zato v obravnavani zadevi pomeni zadevno javnost. Glede na ugotovljene razlike
         je odbor za pritožbe ugotovil, da med prijavljeno znamko in prejšnjo znamko ne obstaja verjetnost zmede.

       Postopek in predlogi strank
      9        Sodišče prve stopnje je 10. novembra 2005 stranke zaprosilo za odgovore na določena vprašanja. Stranke so Sodišču prve stopnje
         odgovorile v predpisanem roku.

      10      Tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

      –        razveljavi izpodbijano odločbo;
      –        UUNT naloži plačilo stroškov.
      11      UUNT Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

      –        zavrne tožbo;
      –        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
      12      Intervenientka podpira predloge UUNT.

       Dopustnost
      13      Tako tožeča stranka kot intervenientka v svojih odgovorih izrecno napotujeta na pisne predloge, ki sta jih vložila v okviru
         postopka z ugovorom pred UUNT. Intervenientka se sklicuje tudi na razloge iz odločb oddelka za ugovore in odbora za pritožbe.

      14      V zvezi s tem je treba opozoriti, da mora tožba na podlagi člena 21 Statuta Sodišča in člena 44(1)(b) Poslovnika Sodišča prve
         stopnje vsebovati povzetek tožbenih razlogov. Na podlagi sodne prakse mora biti ta povzetek dovolj jasen in natančen, da lahko
         tožena stranka pripravi svojo obrambo in da Sodišče prve stopnje odloči o tožbi, tudi če nima drugih informacij. Sodišče prve
         stopnje je dalje odločilo, da čeprav se v besedilu tožbe lahko sklicuje na določene odlomke priloženih listin, pa celotno
         sklicevanje na druge dokumente, čeprav priložene tožbi, ne nadomesti pomanjkanja bistvenih elementov tožbe in da Sodišče ni
         dolžno z iskanjem pomembnih tožbenih razlogov in trditev v prilogah prevzeti vloge strank (glej sklep Sodišča prve stopnje
         z dne 29. novembra 1993 v zadevi Koelman proti Komisiji, T‑56/92, Recueil, str. II‑1267, točki 21 in 23, ter sodbo Sodišča
         prve stopnje z dne 21. marca 2002 v zadevi Joynson proti Komisiji, T‑231/99, Recueil, str. II‑2085, točka 154 in navedena
         sodna praksa). Ta sodna praksa se tudi lahko upošteva za odgovor druge stranke v postopku z ugovorom pred odborom za pritožbe,
         ko intervenira pred Sodiščem prve stopnje, v skladu s členom 46 Poslovnika, ki se uporablja za zadeve intelektualne lastnine
         v skladu s členom 135(1), drugi pododstavek, Poslovnika (sodba Sodišča prve stopnje z dne 13. julija 2004 v zadevi AVEX proti
         UUNT – Ahlers (a), T‑115/02, Recueil, str. II‑2907, točka 11).

      15      Tožba in odgovor intervenientke sta nedopustna, če se v njiju sklicuje na dokumente, ki sta jih UUNT predložili tako tožeča
         stranka kot intervenientka, in na odločbe, ki jih je izdal UUNT v okviru postopka z ugovorom, saj splošno sklicevanje v njiju
         ni povezano s tožbenimi razlogi in trditvami, ki so podani tako v tožbi kot v odgovoru intervenientke.

       Temelj
      16      Tožeča stranka navaja en tožbeni razlog, in sicer da je odbor za pritožbe kršil člen 8(1)(b) Uredbe št. 40/94, ker je ugotovil,
         da ne obstaja verjetnost zmede med prijavljeno znamko in prejšnjo znamko. V bistvu se opira na pet dejstev, in sicer na omejitev
         proizvodov, upoštevanih pri prejšnji znamki, določitev zadevne javnosti, podobnost med znakoma, razlikovalni učinek prejšnje
         znamke in dejstvo, da je Deutsches Patent- und Markenamt (nemški urad za patente in znamke) ugotovil obstoj verjetnosti zmede
         med enakima znakoma.

       Omejitev proizvodov, ki se jih obravnava, kot da so zajeti v prejšnji znamki, in podobnost med proizvodi
       Izpodbijana odločba
      17      Odbor za pritožbe je po odgovoru na intervenientkino zahtevo na podlagi člena 43(2) in (3) Uredbe št. 40/94 v točki 31 izpodbijane
         odločbe ugotovil, da tožeča stranka ni predložila dokaza o resni in dejanski uporabi prejšnje znamke v Nemčiji. Odbor za pritožbe
         je na podlagi tega menil, da se pri presoji obstoja verjetnosti zmede samo proizvodi, za katere intervenientka ni zahtevala
         dokazov o resni in dejanski uporabi, torej za „odmerke v pršilih, ki vsebujejo kortikoide in se izdajo samo na recept“, lahko
         obravnavnavajo, kot da so zajeti v prejšnji znamki.

       Trditve strank
      18      Tožeča stranka ne izpodbija sklepa odbora za pritožbe, da resna in dejanska uporaba prejšnje znamke ni bila dokazana. V teh
         okoliščinah naj bi odbor za pritožbe napačno omejil svobodno ekonomsko delovanje tožeče stranke, ko je presodil, da se lahko
         prejšnja znamka upošteva le, če zajema „odmerke v pršilih, ki vsebujejo kortikoide in se izdajo samo na recept“. Tak pristop
         naj bi namreč omejil varstvo, ki ga daje prejšnja znamka, na proizvode, ki se dejansko prodajajo. V podobnih primerih je nemška
         sodna praksa priznala, da ni treba omejiti varstva na proizvode, ki se izdajajo samo na recept.

      19      V zvezi s tem tožeča stranka meni, da je treba ugotoviti, da je bila uporaba prejšnje znamke dokazana za „terapevtske proizvode
         za bolezni dihal“. Ta kategorija naj bi bila namreč v smislu sodbe Sodišča prve stopnje z dne 14. julija 2005 v zadevi Reckitt
         Benckiser (España) proti UUNT – Aladin (ALADIN) (T‑126/03, Recueil, str. II‑2861, točki 45 in 46) posebna podkategorija v
         splošni kategoriji „farmacevtskih proizvodov“.

      20      UUNT podpira stališče tožeče stranke in meni, da je treba na podlagi zgoraj navedene sodbe ALADIN podkategorije opredeliti
         glede na terapevtska navodila zadevnega proizvoda. V zvezi s tem meni, da so „terapevtski proizvodi za bolezni dihal“ primerna
         podkategorija.

      21      Intervenientka meni, da ekonomska svoboda tožeče stranke ni omejena, če ima v Nemčiji še vedno možnost prodaje novih proizvodov
         pod prejšnjo znamko. Glede uporabe zgoraj navedene sodbe ALADIN meni, da je ustrezna podkategorija tista za „glukokortikoide“.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      22      Člen 43 (2) in (3) Uredbe št. 40/94 določa:

      „2. Če tako zahteva prijavitelj, imetnik prejšnje znamke Skupnosti, ki je vložil pisni ugovor, priskrbi dokaz o tem, da se
         je v obdobju petih let pred datumom objave znamke Skupnosti prejšnja znamka Skupnosti resno in dejansko uporabljala v Skupnosti
         za blago ali storitve, za katere je registrirana in ki jih imetnik navaja kot razlog za ugovor, ali pa da obstajajo razlogi
         za neuporabo pod pogojem, da je bila prejšnja znamka Skupnosti na ta dan registrirana vsaj pet let. Če ustreznega dokazila
         ni, se ugovor zavrne. Če se je prejšnja znamka Skupnosti uporabljala le za del blaga ali storitev, za katere je registrirana,
         se za namene preizkusa ugovora šteje, da je registrirana le za ta del blaga ali storitev.

      3. Odstavek 2 se uporabi za prejšnje nacionalne znamke iz člena 8(2)(a), pri čemer se uporaba v državi članici, v kateri je
         prejšnja nacionalna znamka varovana, zamenja z uporabo v Skupnosti.“

      23      Na podlagi sodne prakse iz navedenih določb izhaja, da če je bila znamka registrirana za dovolj široko kategorijo proizvodov
         ali storitev, ki bi jih bilo mogoče razporediti v več podkategorij, ki bi se lahko upoštevale samostojno, dokaz o resni in
         dejanski uporabi znamke za del teh proizvodov ali storitev v postopku z ugovorom daje varstvo samo tej podkategoriji ali podkategorijam,
         ki zajemajo proizvode ali storitve, za katere je bila znamka dejansko uporabljena. Če pa je bila znamka registrirana za tako
         natančno opredeljen in omejen krog proizvodov ali storitev, da ni mogoče določiti očitnih mej v zadevni kategoriji, dokaz
         o resni in dejanski uporabi znamke za navedene proizvode ali storitve za namen ugovora nujno pokriva vso kategorijo (zgoraj
         navedena sodba ALADIN, točka 45).

      24      Čeprav je naloga pojma delne uporabe, da znamk, ki niso bile uporabljene za kategorijo danih proizvodov, ne naredi za nerazpoložljive,
         pa kljub temu ne sme učinkovati tako, da imetniku prejšnje znamke odvzame vso varstvo za proizvode, ki čeprav niso popolnoma
         enaki tistim, za katere je lahko dokazal resno in dejansko uporabo, niso bistveno drugačni od njih in izhajajo iz iste skupine,
         ki je sicer lahko razdeljena le poljubno. Glede tega je treba ugotoviti, da je praktično nemogoče, da bi imetnik znamke dokazal
         vse mogoče različice uporabe za proizvode, ki jih obsega registracija. Zato pojma „del proizvodov ali storitev“ ni mogoče
         razumeti, kot da obsega vse tržne različice podobnih proizvodov ali storitev, ampak samo proizvode ali storitve, ki so dovolj
         različni, da lahko oblikujejo povezane kategorije ali podkategorije (zgoraj navedena sodba ALADIN, točka 46).

      25      Treba je poudariti, da čeprav tožeča stranka v obravnavani zadevi ni dokazala resne in dejanske uporabe prejšnje znamke za
         katere koli proizvode, še vedno ostaja dejstvo, da intervenientka ni zahtevala dokaza o taki uporabi za „odmerke v pršilih,
         ki vsebujejo kortikoide in se izdajo samo na recept“. Odbor za pritožbe je v točki 25 izpodbijane odločbe ugotovil, da če
         je treba na podlagi člena 43(2) Uredbe št. 40/94 predložiti dokaz o uporabi znamke, na katerem temelji ugovor, samo na zahtevo
         prijavitelja, potem je ta pristojen določiti obseg svoje zahteve za dokaz. Če torej intervenientkina zahteva za dokaz ne vključuje
         „odmerke v pršilih, ki vsebujejo kortikoide in se izdajo samo na recept“, potem ni treba raziskati, ali je bila prejšnja znamka
         v Nemčiji predmet resne in dejanske uporabe za te proizvode.

      26      Dalje je treba spomniti, da je bila prejšnja znamka registrirana za „farmacevtske in sanitarne proizvode; obliže“. Ta kategorija
         proizvodov je dovolj široka, da bi jo bilo mogoče razporediti v več podkategorij, ki bi se lahko upoštevale samostojno. Torej
         dejstvo, da je treba obravnavati prejšnjo znamko, kot da se je uporabljala za „odmerke v pršilih, ki vsebujejo kortikoide
         in se izdajo samo na recept“, daje varstvo samo podkategoriji, v katero spadajo ti proizvodi.

      27      Odbor za pritožbe je v izpodbijani odločbi menil, da je prejšnjo znamko primerno upoštevati samo v delu, ki zajema proizvode,
         katerih resna in dejanska uporaba se ni izpodbijala. Tako je odbor za pritožbe opredelil podkategorijo, ki je enaka tem proizvodom
         – „odmerki v pršilih, ki vsebujejo kortikoide in se izdajo samo na recept“.

      28      Ta opredelitev je neskladna s členom 43(2) Uredbe št. 40/94, kot se ga razlaga z vidika zgoraj navedene sodbe ALADIN, in se
         uporablja za prejšnje nacionalne znamke na podlagi člena 43(3) iste uredbe.

      29      V zvezi s tem je treba pripomniti, da ker potrošnik išče predvsem proizvod ali storitev, ki lahko zadovolji njegove natančno
         določene potrebe, je cilj ali namen zadevnega proizvoda ali storitve bistvenega pomena pri usmerjanju njegove izbire. Ker
         torej potrošniki pred vsakim nakupom uporabijo merilo cilja ali namena, je to glavno merilo pri opredelitvi podkategorije
         proizvodov ali storitev.

      30      Cilj in namen terapevtskega proizvoda sta izražena z njegovimi terapevtskimi navodili. Vendar opredelitev, ki jo je sprejel
         odbor za pritožbe, ne temelji na tem merilu, saj ni določeno, da so zadevni proizvodi namenjeni lajšanju zdravstvenih težav,
         in ni natančno opredeljeno, kakšne so te težave.

      31      Treba je dodati, da so merila, ki jih je izbral odbor za pritožbe, in sicer farmacevtska oblika, aktivna substanca in obveznost
         zdravniškega recepta, praviloma neprimerna za opredelitev podkategorije proizvodov v smislu zgoraj navedene sodbe ALADIN,
         saj se z njihovo uporabo ne spoštuje zgoraj omenjenih meril o cilju in namenu proizvodov. Določeno obolenje se namreč pogosto
         lahko zdravi s številnimi zdravili različnih farmacevtskih oblik in z različnimi aktivnimi substancami, med katerimi so nekatera
         na voljo v prosti prodaji, druga pa se predpisujejo z zdravniškimi recepti.

      32      Ker se ni upoštevalo cilja in namena zadevnih proizvodov, je odbor za pritožbe sprejel poljubno podkategorijo proizvodov.

      33      Zaradi razlogov, prikazanih v točkah 29 in 30 zgoraj, je treba podkategorijo proizvodov, med katere spadajo tisti, pri katerih
         se ni izpodbijala resna in dejanska uporaba, določiti na podlagi merila terapevtskega navodila.

      34      Podkategorija, ki jo je predlagala intervenientka, torej „glukokortikoidi“, se ne more sprejeti. Ta opredelitev namreč temelji
         na merilu aktivne substance. Kot je bilo prikazano v točki 31 zgoraj, zgolj to merilo po navadi ni primerno za določitev podkategorij
         terapevtskih proizvodov.

      35      Nasprotno je opredelitev, ki sta jo predlagala tožeča stranka in UUNT, torej „terapevtski proizvodi za bolezni dihal“, ustrezna,
         če po eni strani temelji na terapevtskem navodilu zadevnega proizvoda in če po drugi strani dopušča določitev podkategorije,
         ki je dovolj natančno določena v smislu zgoraj navedene sodbe ALADIN.

      36      Glede na navedeno je treba presoditi, da bi morala biti prejšnja znamka za namen te zadeve registrirana za „terapevtske proizvode
         za bolezni dihal“.

      37      Treba je tudi pripomniti, da ta ugotovitev ne vpliva na ugotovitev odbora za pritožbe, ki je podana v točki 38 izpodbijane
         odločbe in ki je stranki nista izpodbijali, in sicer da so proizvodi, ki jih zajemata nasprotujoči si znamki, enaki.

      38      Čeprav je v izpodbijani odločbi določeno, da se varstvo prejšnje znamke nanaša samo na „odmerke v pršilih, ki vsebujejo kortikoide
         in se izdajo samo na recept“, je v njej napaka, katere vpliv je treba preučiti pri presoji odbora za pritožbe o obstoju verjetnosti
         zmede.

       Zadevna javnost
       Trditve strank
      39      Tožeča stranka trdi, da med terapevtske proizvode za bolezni dihal, ki jih po njenem mnenju zajemata nasprotujoči si znamki,
         spadajo po eni strani proizvodi, ki so na voljo v prosti prodaji, in po drugi strani proizvodi, ki se izdajo na recept. Torej
         naj bi zadevno javnost sestavljali tako zdravstveni strokovnjaki kot končni potrošniki – bolniki.

      40      UUNT načelno podpira stališče tožeče stranke, pri čemer natančneje določa, da je, prvič, treba upoštevati nemške potrošnike
         in, drugič, da bodo končni potrošniki, ki imajo hude bolezni dihal, dokazali povprečno oziroma visoko stopnjo pozornosti.

      41      Intervenientka trdi, da so zadevna javnost pri prejšnji znamki zdravstveni strokovnjaki, saj se vsi glukokortikoidi izdajajo
         na recept. Posledično naj bi bila ta strokovna javnost zadevna javnost v obravnavani zadevi. Dodaja, da so bolniki vsekakor
         zelo pozorni pri izbiri terapevtskih proizvodov, ki so namenjeni lajšanju hudih zdravstvenih težav, kot so te v obravnavani
         zadevi.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      42      Uvodoma je treba opozoriti, da je treba v okviru celovite presoje verjetnosti zmede upoštevati povprečnega potrošnika zadevne
         kategorije proizvodov, ki je normalno obveščen ter razumno pozoren in preudaren. Upoštevati je treba tudi dejstvo, da se lahko
         pozornost povprečnega potrošnika spreminja glede na kategorijo zadevnih proizvodov ali storitev (glej analogno sodbo Sodišča
         z dne 22. junija 1999 v zadevi Lloyd Schuhfabrik Meyer, C‑342/97, Recueil, str. I-3819, točki 25 in 26).

      43      Nato je treba, prvič, pripomniti, da zadevno javnost, kot je poudaril UUNT, sestavljajo nemški potrošniki, saj je prejšnja
         znamka registrirana v Nemčiji.

      44      Drugič, v obravnavani zadevi se ne izpodbija, da zadevno javnost proizvodov, ki jih označuje prijavljena znamka, torej terapevtskih
         proizvodov za bolezni dihal, sestavljajo po eni strani bolniki kot končni potrošniki in po drugi strani zdravstveni strokovnjaki.

      45      Glede proizvodov, za katere naj bi bila prejšnja znamka registrirana, iz pisnih predlogov strank in njihovih odgovorov na
         vprašanja, postavljena med obravnavo, izhaja, da se nekateri terapevtski proizvodi za bolezni dihal izdajo samo na recept,
         drugi pa so na voljo v prosti prodaji. Ker lahko bolniki kupujejo nekatere proizvode brez zdravniškega recepta, je treba ugotoviti,
         da zadevno javnost za te proizvode poleg zdravstvenih strokovnjakov sestavljajo tudi končni potrošniki.

      46      Tretjič, treba je pripomniti, kot je poudarila intervenientka, da glede na to, da so številne bolezni dihalnih poti huda obolenja,
         bodo bolniki s temi obolenji navadno dobro obveščeni ter posebej pozorni in preudarni pri izbiri primernega zdravila.

      47      Treba je torej skleniti, da zadevno javnost sestavljajo tako nemški zdravstveni strokovnjaki kot nemški bolniki, oboleli za
         boleznimi dihal, s tem da so zadnji navadno nadpovprečno pozorni.

       Podobnost znakov
       Trditve strank
      48      Tožeča stranka trdi, da sta si besedi „respicort“ in „respicur“ zaradi podobne dolžine in zaradi tega, ker je sedem črk enakih
         in postavljenih v enakem vrstnem redu, zelo podobni. Slušna razlika med samoglasnikoma „o“ in „u“ naj bi bila zelo majhna,
         dodan soglasnik „t“ na koncu „respicort“, pa naj bi bil slabo zaznaven. Samoglasnika naj bi namreč imela mehak zvok in tako
         povzročila podoben učinek. Poleg tega naj se v nemščini končni „t“ pri besedi „respicort“ običajno ne bi izgovarjal oziroma
         le mehko, saj se zadnje črke pogosto „požirajo“. Zadnje črke „t“ naj se torej ne bi slišalo, še posebej ker je „respicort“
         izmišljen izraz, ne pa nemška beseda, in je zelo verjetno, da se zadnja črka „t“ ne bo izgovorila. Glede pojmovne ravni tožeča
         stranka meni, da zadevni potrošniki ne bodo delili nasprotujoči si znamki na dva dela, torej na eni strani na „respi“ in na
         drugi strani na „cur“ ali „cort“. Dodaja, da v vsakem primeru zadevni končni potrošniki ne bodo sposobni razumeti pomena teh
         delov.

      49      UUNT zatrjuje, da sta si zadevni znamki le malo podobni. V zvezi s tem trdi, da bo zadevna javnost razumela del „respi“ kot
         opisen in ga zato ne bo dojela kot označbo trgovskega izvora. Ta del torej ne more prispevati k ustvarjanju podobnosti med
         zadevnima znakoma. Del „cort“ naj bi strokovna javnost in del končnih potrošnikov dojela, kot da se nanaša na kortikoide.
         Enako naj bi si ti skupini del „cur“ razlagali, kot da se nanaša na besedo „cure“ ali „zdraviti“.

      50      UUNT nadaljuje, da različna samoglasnika „o“ in „u“ ter zadnja črka „t“ ustvarjajo razliko, ki je zaznavna na vidni ravni.
         Na slušni ravni naj bi se prijavljena znamka zaradi kombinacije črk „u“ in „r“ končala z dolgim in nizkim glasom. Nasprotno
         naj bi bil za zadnji element pri prejšnji znamki značilen oster zvok, ki naj bi ga izgovarjala nemška javnost. Na pojmovni
         ravni naj bi razlika med zadnjima črkama znakov nevtralizirala morebitne vidne in slušne podobnosti.

      51      Intervenientka načelno podpira UUNT. Glede dela „respi“, ki se nanaša na besedo „dihalni“, dodaja, da je treba upoštevati
         to, da mora biti ta izraz razpoložljiv.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      52      Kot izhaja iz ustaljene sodne prakse, mora celovita presoja verjetnosti zmede glede vidne, slušne ali pojmovne podobnosti
         med nasprotujočimi si znaki temeljiti na njihovem celotnem vtisu, upoštevajoč zlasti njihove razlikovalne in prevladujoče
         elemente (glej sodbo Sodišča prve stopnje z dne 14. oktobra 2003 v zadevi Phillips-Van Heusen proti UUNT – Pash Textilvertrieb
         und Einzelhandel (BASS), T-292/01, Recueil, str. II‑4335, točka 47 in navedena sodna praksa).

      53      V zvezi s tem lahko pojmovne razlike, ki ločujejo nasprotujoči si znamki, pretežno nevtralizirajo vidne in slušne podobnosti,
         ki obstajajo med tema znamkama. Vendar se s tako nevtralizacijo zahteva, da ima za upoštevno javnost vsaj ena od znamk jasen
         in določen pomen, ki ga lahko ta javnost takoj dojame, in da druga znamka ne sme imeti takega pomena ali mora imeti popolnoma
         drugačen pomen (zgoraj navedena sodba BASS, točka 54).

      54      Ob upoštevanju teh pravil je treba preveriti, ali obstaja podobnost med prijavljeno znamko RESPICUR in prejšnjo znamko RESPICORT.

      55      Prvič, treba je poudariti, da sta zadevni znamki na vidni ravni podobni za vse zadevne potrošnike, ker sta sestavljeni iz
         ene same besede, ker sta podobno dolgi in ker imata enakih prvih šest črk „respic“ in osmo črko „r“. Niti razlika med samoglasnikoma
         „u“ in „o“ kot sedmima črkama niti dodana deveta črka „t“ na koncu prejšnje znamke ne odpravita te vidne podobnosti.

      56      Drugič, kar zadeva slušno primerjavo, se nasprotujoči si znamki izgovarjata s tremi zlogi, pri čemer je izgovarjava prvih
         dveh, „respi“, enaka v obeh primerih. Izgovarjava tretjega zloga, „cur“ in „cort“, kaže tako na podobnosti zaradi soglasnikov
         „c“ in „r“ kot na razliki zaradi razlikovanja med samoglasnikoma „u“ in „o“ ter črke „t“ pri prejšnji znamki. Ti razliki nista
         dovolj veliki, da bi odtehtali enakost prvih dveh zlogov in podobnost zaradi soglasnikov „c“ in „r“ v izgovarjavi tretjega
         zloga. Treba je torej ugotoviti, da slušna podobnost obstaja.

      57      Tretjič, glede pojmovne podobnosti je treba najprej pripomniti, da čeprav povprečen potrošnik običajno dojame znamko kot celoto
         in ne preverja njenih različnih podrobnosti (zgoraj navedena sodba Lloyd Schuhfabrik Meyer, točka 25), bi potrošnik, ko bi
         videl besedni znak, tega vseeno razstavil na besedne sestavine, ki ga spominjajo na konkretni pomen ali so podobni besedam,
         ki jih pozna (sodba Sodišča prve stopnje z dne 6. oktobra 2004 v zadevi Vitakraft-Werke Wührmann proti UUNT – Krafft (VITAKRAFT),
         T‑356/02, Recueil, str. II‑3445, točka 51). Trditev tožeče stranke, da potrošniki ne bodo razstavili nasprotujočih si znamk,
         torej ne more biti sprejeta a priori, ne da bi se prej preverile posebne okoliščine v zadevi.

      58      Nato je treba poudariti, da bo v obravnavani zadevi pojmovna zaznava nasprotujočih si znamk pri dveh skupinah, ki sestavljata
         zadevno javnost, različna. Strokovna javnost bo običajno zaradi svojega znanja in izkušenj sposobna razumeti pojmovni pomen
         izrazov, na katere se nanašajo različni deli nasprotujočih si znamk, torej „dihalni“ za „respi“, „cure“ ali „zdraviti“ za
         „cur“ in „kortikoidi“ za „cort“. S tem ko bodo razstavili znamki na dele, si bodo razlagali prijavljeno znamko, kot da označuje
         „zdravilo za dihalne težave“, in prejšnjo znamko, kot da označuje „kortikoide, namenjene lajšanju bolezni dihal“. Ti razlagi
         kažeta na pojmovno razliko, saj je pomen prejšnje znamke natančnejši od pomena prijavljene znamke, a imata kljub temu enak
         splošen koncept, povezan z dihalnimi težavami. Torej čeprav pojmovna razlika oslabi vidno in slušno podobnost, ugotovljeno
         zgoraj, pa vendarle ni dovolj izrazita, da bi nevtralizirala podobnost pri strokovni javnosti.

      59      Glede končnih potrošnikov je bilo zgoraj ugotovljeno, da sta zaradi hujših bolezni, ki jih imajo, njihova pozornost in znanje
         večja od povprečne. Torej bodo lahko pri zadevnih znamkah ločili del „respi“ in razumeli njegovo pojmovno vsebino, ki se nanaša
         na splošne značilnosti njihovih zdravstvenih težav. Zaradi slabšega poznavanja zdravstvene terminologije pa ne bodo mogli
         opaziti pojmovne vsebine, na katero se nanašata dela „cur“ in „cort“. Tako bosta zanje nasprotujoči si znamki na pojmovni
         ravni podobni zaradi enakosti dela „respi“, edinega dela, ki se nanaša na jasno in določeno pojmovno vsebino.

      60      Zgornjih ugotovitev o zaznavi nasprotujočih si znamk se ne more izpodbiti s trditvijo UUNT, da del „respi“ zaradi svoje opisnosti
         ne more prispevati k nikakršni podobnosti zadevnih znakov. Kljub opisnosti bo namreč ta del, ki je na začetku znamk in zavzema
         dva od treh zlogov ter je daljši od drugega zadevnega dela, nezanemarljiv del celovite podobe zadevnih znakov. Strokovna javnost,
         kot je bilo ugotovljeno zgoraj, naj bi dojela vse dele nasprotujočih si znamk, kot da opisujejo namen ali aktivno delovanje
         zadevnih proizvodov. Ta javnost torej ne bo skušala pripisati posebne pomembnosti danemu delu, ampak bo znamki dojela kot
         celoviti pojmovni podobi.

      61      Končno tudi intervenientkina trditev, prikazana v točki 51 zgoraj, da mora biti del „respi“ razpoložljiv, ne more spremeniti
         zgoraj navedenih ugotovitev o zaznavanju nasprotujočih si znamk. Trditve, da obstaja podobnost med nasprotujočima si znamkama
         v celoti, se namreč ne more razumeti, kot da to povzroči monopolizacijo dela „respi“.

      62      Glede na navedeno je treba ugotoviti, da sta nasprotujoči si znamki za strokovno javnost srednje podobni in za končne potrošnike
         zelo podobni. Za zadnje sta znamki namreč podobni na vidni, slušni in pojmovni ravni. Nasprotno bo strokovna javnost dojela
         pojmovno razliko med znamkama, vendar pa to ne zadostuje, da bi se v celoti nevtralizirala ugotovljena vidna in slušna podobnost.

       Razlikovalni učinek prejšnje znamke in verjetnost zmede
       Trditve strank
      63      Tožeča stranka zagovarja povprečni razlikovalni učinek prejšnje znamke. Poudarja, da je „respicort“ izmišljena beseda in da,
         čeprav se del „respi“ nanaša na besedo „dihalni“, zadevni potrošniki drugemu delu „cort“ ne bodo pripisali opisnega pomena,
         še toliko bolj, ker ni ločen od ostalega dela in bo javnost zato manj dojemljiva. Razlikovalni učinek prejšnje znamke naj
         bi povečevala okoliščina, da je uporaba „znakov, ki spomnijo na nekaj“, na področju zdravil vsakdanja.

      64      Tožeča stranka na splošno meni, da so v obravnavani zadevi proizvodi enaki, da je podobnost zelo velika in da obstaja povprečni
         razlikovalni učinek prejšnje znamke. Ugotavlja, da obstaja verjetnost zmede med prejšnjo znamko in prijavljeno znamko.

      65      UUNT zatrjuje, da je razlikovalni učinek prejšnje znamke zelo majhen. Trdi, da se bo del „respi“ običajno zaznal, kot da se
         nanaša na besedo „dihalni“, in da bo vsaj strokovna javnost del „cort“ zaznala, kot da se nanaša na „kortikoide“. Prejšnja
         znamka naj bi bila torej sestavljena samo iz opisnih delov. UUNT tudi meni, da tožeča stranka svoje trditve ni utemeljila
         z vsakdanjo uporabo „znakov, ki spomnijo na nekaj“, na področju zdravil.

      66      Zaradi majhne podobnosti med znaki in majhnega razlikovalnega učinka prejšnje znamke UUNT meni, da je treba v obravnavani
         zadevi verjetnost zmede izključiti.

      67      Intervenientka podpira stališče UUNT. Dodaja, da je majhen razlikovalni učinek prejšnje znamke potrjen z velikim številom
         registriranih znamk, ki imajo dela „respi“ in „cort“.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      68      V skladu z ustaljeno sodno prakso obstaja verjetnost zmede, ko javnost lahko verjame, da zadevni proizvodi ali storitve izhajajo
         iz istega podjetja ali v določenih okoliščinah iz ekonomsko povezanih podjetij.

      69      Na podlagi te sodne prakse je treba obstoj verjetnosti zmede presojati celovito, v skladu s tem, kako upoštevna javnost zaznava
         znake in zadevne proizvode, in ob upoštevanju vseh dejavnikov, ki se nanašajo na okoliščine primera, zlasti na soodvisnost
         med podobnostjo znakov in podobnostjo proizvodov ali storitev, ki jih ti označujejo (glej sodbi Sodišča prve stopnje z dne
         9. julija 2003 v zadevi Laboratorios RTB proti UUNT – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), T‑162/01, Recueil, str.
         II‑2821, točke od 29 do 33, in z dne 22. junija 2004 v zadevi Ruiz‑Picasso in drugi proti UUNT – DaimlerChrysler (PICARO),
         T‑185/02, Recueil, str. II‑1739, točki 49 in 50 ter navedena sodna praksa).

      70      Zgoraj je bilo po eni strani ugotovljeno, da so zadevni proizvodi enaki, in po drugi strani, da sta nasprotujoči si znamki
         za strokovno javnost srednje podobni in za končne potrošnike zelo podobni.

      71      Glede razlikovalnega učinka prejšnje znamke je treba ugotoviti, da jo bosta oba dela zadevne javnosti razumela opisno, čeprav
         se pozornost spreminja. Kot je bilo prikazano zgoraj, bo namreč strokovna javnost pri preverjanju pojmovne podobnosti zaznala
         dela, kot da opisujeta cilj in aktivne substance zadevnega proizvoda, končni potrošniki pa bodo lahko razumeli del „respi“,
         ne bodo pa pripisali pojmovnega pomena delu „cort“.

      72      Torej se lahko prejšnja znamka obravnava, kot da ima za zadevno javnost, zlasti za zdravstvene strokovnjake, oslabljen razlikovalni
         učinek. V zvezi s tem trditve tožeče stranke o pogosti uporabi „znakov, ki spomnijo na nekaj“, na področju terapevtskih proizvodov,
         ni mogoče sprejeti, ker, prvič, v nadaljevanju ni bila nikakor utemeljena, in, drugič, ker tožeča stranka ni razložila pomena
         te okoliščine pri prejšnji znamki.

      73      Zaradi soodvisnosti med upoštevnimi dejavniki pri presoji verjetnosti zmede in zaradi dejstva, da je ta verjetnost toliko
         večja, kolikor večji je razlikovalni učinek znamke, na kateri temelji ugovor (zgoraj navedena sodba Lloyd Schuhfabrik Meyer,
         točka 20), majhen razlikovalni učinek omogoča izključitev obstoja verjetnosti zmede za strokovno javnost, vendar pa ta okoliščina
         ne zadostuje pri končnih potrošnikih, za katere sta nasprotujoči si znamki zelo podobni.

      74      Torej je treba pri nemškem končnem potrošniku ugotoviti obstoj verjetnosti zmede med prijavljeno znamko in prejšnjo znamko.
         Posledično je treba ugoditi edinemu tožbenemu razlogu in zaradi tega razveljaviti izpodbijano odločbo, ne da bi bilo treba
         v tej zadevi preveriti relevantnost odločitve Deutsches Patent- und Markenamt, na katero se tožeča stranka sklicuje.

       Stroški
      75      V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker UUNT ni uspel,
         se mu poleg plačila lastnih stroškov naloži tudi plačilo stroškov, ki jih je v svojih predlogih priglasila tožeča stranka.
         Ker tožeča stranka ni predlagala, da se intervenientki naloži plačilo stroškov, nosi stroške v zvezi z intervencijo. Končno,
         intervenientka nosi lastne stroške.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE PRVE STOPNJE (drugi senat)
      razsodilo:
      1)      Odločba drugega odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) z dne 19. aprila 2004
            (zadeva R 1004/2002-2) se razveljavi.
      2)      UUNT nosi lastne stroške in stroške, ki jih je priglasila tožeča stranka, razen stroškov v zvezi z intervencijo.
      3)      Tožeča stranka nosi stroške v zvezi z intervencijo.
      4)      Intervenientka nosi lastne stroške.

               Pirrung

                Meij

                Pelikánová

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 8. februarja 2007.

               Sodni tajnik

                      Predsednik

               E. Coulon

                      J. Pirrung

         * Jezik postopka: nemščina.