title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 7. julija 2005. # A. J. van Pommeren-Bourgondiën proti Raad van bestuur van de Sociale verzekeringsbank. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Rechtbank te Amsterdam - Nizozemska. # Socialna varnost - Uredba (EGS) št. 1408/71 - Področje uporabe - Invalidska pokojnina - Ohranitev pravice do dajatev po prenosu prebivališča v drugo državo članico. # Zadeva C-227/03.

text:
      Zadeva C-227/03
      A. J. van Pommeren-Bourgondiën
      proti
      Raad van bestuur van de Sociale verzekeringsbank
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Rechtbank te Amsterdam)
      „Socialna varnost – Uredba (EGS) št. 1408/71 – Področje uporabe – Invalidska pokojnina – Ohranitev pravice do dajatev po prenosu prebivališča v drugo državo članico“
      Povzetek sodbe
      1.        Socialna varnost delavcev migrantov – Zakonodaja, ki se uporabi – Oseba, ki je prenehala z vsakršno poklicno dejavnostjo na
            ozemlju države članice in je svoje prebivališče prenesla v drugo državo članico – Zakonodaja prve države članice, ki omogoča
            prostovoljno vključitev za določena področja sistema te države – Kršitev načela enega sistema – Neobstoj
      (Uredba Sveta št. 1408/71, člen 13)
      2.        Socialna varnost delavcev migrantov – Pristojnost držav članic za urejanje njihovih sistemov socialne varnosti – Meje – Spoštovanje
            prava Skupnosti – Pravila pogodbe o prostem gibanju delavcev
      (člen 39 ES)
      3.        Socialna varnost delavcev migrantov – Vključitev v sistem socialne varnosti – Oseba, ki je prenehala z vsakršno poklicno dejavnostjo
            na ozemlju države članice in je svoje prebivališče prenesla v drugo državo članico – Zakonodaja prve države članice, ki pogojuje
            obvezno vključitev v določena področja tega sistema s prebivališčem – Pogoji za prostovoljno vključitev, ki so manj ugodni
            od tistih za obvezno vključitev – Nedopustnost
      (člen 39 ES)
      1.        Uporaba zakonodaje države članice, ki daje osebam, ki so v tej državi članici prenehale z vsakršno poklicno dejavnostjo in
         v njej ne prebivajo, možnost, da se na podlagi zakonodaje te države za področja, za katera je obvezno zavarovanje prenehalo,
         zavarujejo prostovoljno, ne povzroča pomislekov z vidika načela enega sistema socialne varnosti iz člena 13(1) Uredbe št.
         1408/71 v različici, spremenjeni z Uredbo št. 2195/91.

      Določbe iz naslova II te uredbe, med katere spada člen 13, so namreč namenjene ne le temu, da se prepreči hkratno uporabo
         več nacionalnih zakonodaj in zaplete, ki jih ta lahko povzroči, temveč tudi temu, da se zagotovi, da osebe, na katere se nanaša
         področje uporabe te uredbe, ne ostanejo brez zaščite na področju socialne varnosti, ker ni zakonodaje, ki bi jo lahko uporabili
         zanje. Zakonodaja vsake države članice je tista, s katero se določijo pogoji upravičenosti ali obveznosti zavarovanja v sistemu
         socialne varnosti ali na nekaterih področjih takega sistema, vključno s prenehanjem zavarovanja.

      (Glej točke 33, 34, 37 in 38.)
      2.        Čeprav države članice obdržijo pristojnost glede ureditve svojih sistemov socialne varnosti, pa morajo pri izvajanju te pristojnosti
         vseeno spoštovati pravo Skupnosti in zlasti določbe Pogodbe ES o prostem gibanju delavcev.

      (Glej točko 39.)
      3.        Člen 39 ES je nasprotuje zakonodaji države članice, na podlagi katere je oseba, ki je na ozemlju te države članice prenehala
         opravljati poklicno dejavnost, na nekaterih področjih socialne varnosti še naprej obvezno zavarovana samo, če v njej še naprej
         prebiva, na podlagi zakonodaje te države članice pa je ta oseba še naprej obvezno zavarovana na drugih področjih socialne
         varnosti, čeprav prebiva v drugi državi članici, če so pogoji prostovoljnega zavarovanja za področja, za katera je obvezno
         zavarovanje prenehalo, manj ugodni od pogojev obveznega zavarovanja.

      Taka zakonodaja namreč osebe, ki ne prebivajo v tej državi, postavlja v manj ugoden položaj, kot ga imajo osebe, ki v tej
         državi prebivajo, kar zadeva njihovo socialno zavarovanje, in s tem krši načelo svobode gibanja, ki je zagotovljeno s členom
         39 ES.

      (Glej točki 44 in 45 ter izrek.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 7. julija 2005(*)

      „Socialna varnost – Uredba (EGS) št. 1408/71 – Področje uporabe – Invalidska pokojnina – Ohranitev pravice do dajatev po prenosu prebivališča v drugo državo članico“
      V zadevi C-227/03,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Rechtbank te Amsterdam
         (Nizozemska) z odločbo z dne 21. maja 2003, ki je prispela na Sodišče 26. maja 2003, v postopku

      A. J. van Pommeren-Bourgondiën
      proti
      Raad van bestuur van de Sociale verzekeringsbank,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi A. Rosas, predsednik senata, J.‑P. Puissochet (poročevalec), S. von Bahr, U. Lõhmus in A. Ó Caoimh, sodniki,
      generalni pravobranilec: F. G. Jacobs,
      sodni tajnik: H. von Holstein, namestnik sodnega tajnika,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 9. decembra 2004,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za A. J. van Pommeren-Bourgondiën P. de Casparis, odvetnik,
      –        za Raad van bestuur van de Sociale verzekeringsbank G. Vonk, zastopnik,
      –        za nizozemsko vlado H. G. Sevenster in C. Wissels, zastopnici,
      –        za belgijsko vlado A. Snoecx in M. Wimmer, zastopnika,
      –        za grško vlado M. Apessos, D. Kalogiros in I. Pouli, zastopniki,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti D. Martin, H. van Vliet in R. Troosters, zastopniki,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 24. februarja 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 39 ES in člena 13 Uredbe Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14.
         junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe, samozaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se
         gibljejo v Skupnosti, v različici, kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (EGS) št. 2195/91 z dne 25. junija 1991 (UL L 206,
         str. 2, v nadaljevanju: Uredba št. 1408/71).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med A. J. van Pommeren-Bourgondiën in Raad van bestuur van de Sociale verzekeringsbank
         (upravni odbor sklada za socialno zavarovanje, v nadaljevanju: SVB) zaradi odločitve slednjega, da ne bo ohranil obveznega
         zavarovanja navedene osebe za nekatera področja socialne varnosti, ker ta ne prebiva na Nizozemskem.

       Pravni okvir
       Pravo Skupnosti
      3        V skladu s členom 4(1) Uredbe št. 1408/71 se ta

      „[…] uporablja za vso zakonodajo v zvezi z naslednjimi področji socialne varnosti:
      (a)      dajatve za bolezen in materinstvo;
      (b)      invalidske dajatve […];
      (c)      dajatve za starost;
      (d)      dajatve za preživele osebe;
      […]
      (g)      dajatve za brezposelnost;
      (h)      družinske dajatve.“
      4        Pod naslovom II (členi od 13 do 17a) te uredbe z naslovom „Določitev zakonodaje, ki se uporablja“ je urejena kolizija zakonov.

      5        V členu 13 Uredbe št. 1408/71 je določeno:

               „1. Ob upoštevanju člena 14c se za osebe, za katere velja ta uredba, uporablja zakonodaja samo ene države članice. Zakonodaja,
         ki se uporabi, se določi v skladu z določbami tega naslova.

               2. V skladu s členi od 14 do 17:
               (a)   za osebo, zaposleno na ozemlju ene države članice, velja zakonodaja te države članice, tudi če […] prebiva na ozemlju druge
         države članice […]

               [...]
               (f)   za osebo, za katero se preneha uporabljati zakonodaja ene države članice, ne da bi se začela zanjo uporabljati zakonodaja
         druge države članice, velja zakonodaja države članice, na ozemlju katere ima […] prebivališče […]“

      6        V členu 10b Uredbe Sveta (EGS) št. 574/72 z dne 21. marca 1972 o določitvi postopka za izvajanje Uredbe št. 1408/71 (UL L
         74, str. 1), v različici, kakor je bila spremenjena in posodobljena z Uredbo Sveta (ES) št. 118/97 z dne 2. decembra 1996
         (UL 1997, L 28, str. 1), je določeno:

               „Datum in pogoji, po katerih se zakonodaja države članice preneha uporabljati za osebo iz člena 13(2)(f) [U]redbe [št. 1408/71],
         se določijo v skladu s to zakonodajo […]“

      7        V členu 15 Uredbe št. 1408/71 je določeno:

      „1. Določbe členov od 13 do 14d se ne uporabljajo za prostovoljno zavarovanje ali za prostovoljno nadaljevanje zavarovanja,
         razen če v državi članici na enem od področij iz člena 4 obstaja samo prostovoljni sistem zavarovanja.

      2. Kadar bi uporaba zakonodaj dveh ali več držav članic privedla do prekrivanja zavarovanj:
      –        po sistemu obveznega zavarovanja in po enem ali več sistemih prostovoljnega ali prostovoljnega nadaljevanja zavarovanja, za
         osebo velja izključno sistem obveznega zavarovanja;

      –        po dveh ali več sistemih prostovoljnega ali prostovoljnega nadaljevanja zavarovanja lahko oseba vstopi le v sistem prostovoljnega
         ali prostovoljnega nadaljevanja zavarovanja, ki ga je izbrala.

      3. V primeru invalidnosti, starosti ali smrti (pokojnin) lahko oseba vstopi v sistem prostovoljnega ali prostovoljnega nadaljevanja
         zavarovanja v državi članici, tudi če zanjo obvezno velja zakonodaja druge države članice, v obsegu, kolikor tako dvojno zavarovanje
         izrecno ali molče dopušča prva država članica.“

                Nacionalna zakonodaja
      8        Kraljevina Nizozemska je uvedla dve različni vrsti socialnega zavarovanja, in sicer „splošni sistem socialnega zavarovanja“
         in „sistem socialnega zavarovanja za zaposlene“.

      9        V splošnem sistemu socialnega zavarovanja so združeni naslednji zakoni:

      –        zakon o splošnem sistemu družinskih dodatkov (Algemene Kinderbijslagwet, v nadaljevanju: AKW);
      –        zakon o splošnem sistemu pokojnin za preživele osebe (Algemene Nabestaandenwet, v nadaljevanju: ANW);
      –        zakon o splošnem sistemu starostnih pokojnin (Algemene Ouderdomswet, v nadaljevanju: AOW);
      –        splošni zakon o posebnih stroških zdravljenja (Algemene wet bijzondere ziektekosten, v nadaljevanju: AWBZ).
      10      Sistem socialnega zavarovanja za zaposlene urejajo naslednji zakoni socialne varnosti:

      –        zakon o dajatvah za primer bolezni (Ziektewet, v nadaljevanju: ZW);
      –        zakon o zdravstvenem zavarovanju (Ziekenfondswet, v nadaljevanju: ZFW);
      –        zakon o brezposelnosti (Werkloosheidswet, v nadaljevanju: WW);
      –        zakon o zavarovanju za primer nezmožnosti za delo (Arbeidsongeschiktheidsverzekering, v nadaljevanju: WAO).
      11      Kar zadeva splošno ureditev socialnega zavarovanja, je bila v nizozemski zakonodaji najprej v uporabi ureditev, po kateri
         so bile osebe, ki so prebivale zunaj Nizozemske in so bile upravičene do nekaterih dolgoročnih dajatev te države, obvezno
         zavarovane pod nekaterimi pogoji.

      12      V členu 8 nizozemske uredbe o razširitvi in omejitvi kroga oseb, ki so socialno zavarovane (Besluit uitbreiding en beperking
         kring verzekerden volksverzekeringen), z dne 3. maja 1989 je bilo določeno:

               „1. Socialno zavarovanje se prizna osebi, ki je prenesla prebivališče iz Nizozemske in je imela ob odhodu pravico do:
               (a)   dajatve na podlagi WAO […]
               […]
               2. Socialno zavarovanje se prizna osebi, ki ne prebiva na Nizozemskem in ima pravico do dajatve […] iz odstavka 1, če ta pravica
         izhaja iz obveznih prispevkov na podlagi socialnega zavarovanja ali iz prostovoljnega zavarovanja na podlagi člena 45 AOW
         ali člena 63 ANW in če ta dajatev […] znaša vsaj 35 % minimalnega osebnega dohodka.“

      13      Uredba z dne 3. maja 1989 je bila razveljavljena z uredbo z dne 24. decembra 1998, ki je začela veljati 1. januarja 1999.
         V členu 26 slednje je bilo določeno, da določbe člena 8 uredbe z dne 3. maja 1989 prehodno veljajo še do 1. januarja 2000.
         Na ta datum je obvezno zavarovanje za nekatera področja socialne varnosti prenehalo obstajati.

      14      Vendar so se osebe, za katere obvezno zavarovanje od 1. januarja 2000 ni bilo več predpisano, lahko prostovoljno zavarovale
         na podlagi člena 2(1) uredbe z dne 2. januarja 1990 (Besluit inzake vrijwillige verzekering). V skladu s tem členom je to
         pravico mogoče uveljaviti v enem letu po prenehanju obveznega zavarovanja in za novo zavarovanje zadostuje preprosta izjava,
         naslovljena na Sociale verzekeringsbank (zavod za socialno zavarovanje).

      15      V členu 35 AOW je določeno:

               „1. Nekdanji zavarovanec, ki je star 15 ali več let, se lahko prostovoljno zavaruje, če še ni dopolnil 65 let, za obdobje
         največ 10 let, ki začne teči dan po datumu prenehanja obveznega zavarovanja. […]

               3. Najdaljše možno obdobje 10 let iz odstavka 1 ne velja za: […] nekdanjega zavarovanca, ki je na dan prenehanja obveznega
         zavarovanja imel 50 let, ne prebiva na Nizozemskem in je upravičen do:

               (i)   nadomestila na podlagi zakona o zavarovanju za primer nezmožnosti za delo (WAO) […]“
      16      V členu 63 ANW je določeno:

               „1. Nekdanji zavarovanci se v obdobjih po dopolnjenem 15. letu in do dopolnjenega 65. leta, v katerih niso zavarovani, lahko
         prostovoljno zavarujejo pod pogoji, ki jih določa uredba javne uprave ali predpisi, sprejeti za njeno izvajanje.

               2. S pogoji iz prvega odstavka je mišljeno zlasti hkratno uveljavljanje možnosti prostovoljnega zavarovanja iz člena 45 splošnega
         zakona o starostnem zavarovanju.“

      17      Vseeno se je obvezno zavarovanje ohranilo za nekatera področja socialne varnosti. V členu 27 uredbe z dne 24. decembra 1998
         je določeno obvezno zavarovanje na podlagi AKW, dokler najmlajši otrok ne dopolni 18 let. V členu 7 te uredbe je predvideno,
         da je na podlagi AWBZ zavarovana oseba, ki ne prebiva na Nizozemskem, ki je zavarovana na podlagi ZWF in ki lahko v skladu
         z uredbo Sveta Evropske unije v državi, v kateri prebiva, uveljavlja pravico do dajatev, ki se izplačujejo iz zavarovalnih
         sredstev zdravstvenih zavarovalnic.

      18      Po sistemu socialnega zavarovanja za zaposlene, predvsem kar zadeva zakone WAO, ZW in WW, obstajajo v zvezi z zahtevo po zavarovanju
         naslednji pogoji:

      –        V členu 20 ZW je določeno, da ta zakon zajema delavce, kot so v njem opredeljeni. V členu 8 je za namene ZW „delavec“ opredeljen
         kot oseba, ki prejema dajatev na podlagi obveznega zavarovanja v skladu z WAO.

      –        V členu 8 WW je predvideno, da zaposlena oseba, ki postane nezmožna za delo in katere delovna nezmožnost izvira iz zaposlitve,
         obdrži status zaposlene osebe.

      –        Dajatve, ki se izplačujejo na podlagi WAO, in dajatve, do katerih bi bila oseba, ki prebiva v tujini, lahko upravičena na
         podlagi ZW in WW, niso združljive.

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      19      A. J. van Pommeren-Bourgondiën je nizozemska državljanka, ki prebiva v Belgiji, vendar je vse svoje poklicno življenje delala
         na Nizozemskem. Od leta 1997 na podlagi WAO prejema nadomestilo za nezmožnost za delo, izračunano glede na najvišjo stopnjo
         delovne nezmožnosti.

      20      A. J. van Pommeren-Bourgondiën je bila obveščena, da od 1. januarja 2000 ne bo več obvezno zavarovana po nekaterih nizozemskih
         sistemih socialnega zavarovanja, in sicer po AOW, ANW in AKW, ker ne prebiva na Nizozemskem. Obveščena je bila tudi, da zato
         od 1. januarja 2000 od njenega nadomestila na podlagi WAO ne bodo več odtegovali prispevkov za splošni sistem socialnega zavarovanja,
         da pa se lahko prostovoljno zavaruje na podlagi AOW in ANW, tako da vloži zahtevo pri zavodu za socialno zavarovanje.

      21      A. J. van Pommeren-Bourgondiën je izpodbijala prenehanje svojega obveznega zavarovanja pri tem zavodu. Slednji je z dopisom
         z dne 28. avgusta 2000 potrdil svoje stališče.

      22      Tožeča stranka je nato pri navedenem zavodu vložila ugovor. Ker ni prejela odgovora, je vložila tožbo pri Rechtbank te Amsterdam.

      23      Po mnenju tega sodišča in v nasprotju s trditvijo nizozemske vlade se pogoji zavarovanja iz AOW in ANW, zlasti višina prispevka,
         razlikujejo glede na to, ali je zavarovanje obvezno ali prostovoljno. V okviru obveznega zavarovanja iz AOW in ANW se prispevek
         izračuna na podlagi obdavčljivega dohodka, prejetega na Nizozemskem, v okviru prostovoljnega zavarovanja pa na podlagi obdavčljivega
         dohodka, prejetega kjer koli na svetu.

      24      Poleg tega meni, da lahko soobstoj obveznega in prostovoljnega sistema zavarovancu onemogoči spoštovanje obveznosti zavarovanja
         pri eni sami ustanovi socialnega zavarovanja, kot je določeno v Uredbi št. 1408/71.

      25      V teh okoliščinah je Rechtbank te Amsterdam prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo naslednji vprašanji:

               „1.    Ali je člen 13(2)(f) Uredbe št. 1408/71 v nasprotju z zakonodajo države članice, na podlagi katere je oseba, ki je na ozemlju
         te države članice prenehala opravljati poklicno dejavnost, v skladu s to zakonodajo še naprej zavarovana samo, če v tej državi
         še naprej prebiva, na podlagi zakonodaje te države članice pa je ta oseba še naprej obvezno zavarovana na nekaterih drugih
         področjih socialne varnosti ne glede na kraj prebivališča?

               2.      Ali je za odgovor na prvo vprašanje pomembno, da ima ta oseba na podlagi zakonodaje te države članice možnost, da se prostovoljno
         zavaruje na nekaterih področjih socialne varnosti, pri čemer to prostovoljno zavarovanje ni pogojeno s tem, da ta oseba v
         tej državi članici še naprej prebiva?

               Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen, se podredno zastavi še naslednje vprašanje:
               3.     Ali je treba v zgoraj opisanem primeru člen 39 ES razlagati v smislu, da je nadomestitev obveznega zavarovanja s prostovoljnim
         zavarovanjem nezdružljiva s to določbo, če obvezno zavarovanje preneha zaradi uvedbe pogoja prebivališča?“

                Vprašanja za predhodno odločanje
      26      Nacionalno sodišče z vprašanji, ki jih je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali so določbe člena 39 ES ali člena
         13(2)(f) Uredbe št. 1408/71 v nasprotju z uporabo zakonodaje države članice, na podlagi katere je oseba, ki je na ozemlju
         te države članice prenehala opravljati poklicno dejavnost, na nekaterih področjih socialne varnosti še naprej obvezno zavarovana
         samo, če v njej še naprej prebiva, na podlagi zakonodaje te države članice pa je ta oseba še naprej obvezno zavarovana na
         drugih področjih socialne varnosti ne glede na kraj prebivališča, ob upoštevanju dejstva, da se še vedno lahko prostovoljno
         zavaruje, ko preneha obvezno zavarovanje.

                Stališča, predložena Sodišču
      27      Komisija Evropskih skupnosti ter belgijska in grška vlada menijo, da nizozemska zakonodaja ni združljiva s členom 13(1) Uredbe
         št. 1408/71, v katerem je predvideno, da se za osebe, za katere velja ta uredba, uporablja zakonodaja samo ene države članice.

      28      Ocenjujejo, da če se nizozemska zakonodaja za A. J. van Pommeren‑Bourgondiën delno preneha uporabljati, bi bilo treba na podlagi
         člena 13(2)(f) Uredbe št. 1408/71 za tista področja socialne varnosti, ki niso več predmet obveznega zavarovanja, uporabiti
         zakonodajo države prebivališča. Tako bi se A. J. van Pommeren‑Bourgondiën znašla v položaju, v katerem bi bila odvisna od
         zakonodaj s področja socialne varnosti dveh držav članic, kar je v nasprotju z določbami člena 13(1) iste uredbe.

      29      Komisija poleg tega poudarja, da člen 13(2)(f) Uredbe št. 1408/71 ni v nasprotju z zakonodajo države članice, v kateri je
         določeno, da mora oseba, ki je na ozemlju te države članice prenehala opravljati poklicno dejavnost, v njej še naprej prebivati,
         če želi, da zanjo zakonodaja te države velja še naprej (sodba z dne 11. junija 1998 v zadevi Kuusijärvi, C‑275/96, Recueil,
         str. I‑3419, točka 51). Zato bi lahko nizozemski organi tožeči stranki povsem zakonito odrekli uporabo svoje zakonodaje v
         celoti, ne morejo pa ohraniti obveznega zavarovanja tožeče stranke za nekatera področja nizozemske socialne varnosti in ga
         odpraviti za druga področja.

      30      Nizozemska vlada in SVB nasprotno menita, da člen 13(2)(f) Uredbe št. 1408/71 ni v nasprotju z zakonodajo države članice,
         v kateri je določeno, da je zadevna oseba obvezno zavarovana le za del tveganj, ki jih krije sistem socialne varnosti te države,
         če slednji ne razlikuje med osebami z državljanstvom in brez njega in če ima oseba možnost, da se po istem sistemu socialne
         varnosti prostovoljno zavaruje tudi za preostala tveganja.

      31      Poleg tega predložitveno sodišče, Komisija in grška vlada navajajo, da so pogoji prostovoljnega zavarovanja manj ugodni od
         pogojev obveznega zavarovanja. To bi lahko bolj kot na nizozemske državljane vplivalo na državljane drugih držav članic, kar
         bi pomenilo diskriminacijo in bi bilo v nasprotju s členoma 12 ES in 39 ES.

      32      Nizozemska vlada nasprotno meni, da so pogoji prostovoljnega zavarovanja enaki ali celo ugodnejši kot pogoji obveznega zavarovanja.

                Odgovor Sodišča
      33      Določbe člena 13(2) Uredbe št. 1408/71 so namenjene le za določanje, katera nacionalna zakonodaja se uporablja za osebe, ki
         se znajdejo v enem od položajev, navedenih v točkah od (a) do (f) tega člena. Določbe niso predvidene za določanje pogojev
         upravičenosti ali obveznosti zavarovanja v sistemu socialne varnosti ali na nekaterih področjih takega sistema. Te pogoje,
         vključno z določbami glede prenehanja zavarovanja, določi vsaka država članica s svojo zakonodajo (sodba z dne 3. maja 1990
         v zadevi Kits van Heijningen, C‑2/89, Recueil, str. I‑1755, točka 19, in zgoraj navedena sodba Kuusijärvi, točka 29).

      34      Poleg tega so določbe iz naslova II Uredbe št. 1408/71, med katere spada člen 13, namenjene ne le za to, da se prepreči hkratno
         uporabo več nacionalnih zakonodaj in zaplete, ki jih ta lahko povzroči, temveč tudi za to, da se zagotovi, da osebe, na katere
         se nanaša področje uporabe te uredbe, ne ostanejo brez zaščite na področju socialne varnosti, ker ni zakonodaje, ki bi jo
         lahko uporabili zanje (zgoraj navedeni sodbi Kits van Heijningen, točka 12, in Kuusijärvi, točka 28).

      35      Vendar pa iz člena 13(2)(f) Uredbe št. 1408/71 izhaja, da zakonodaja države članice prebivališča velja le, če ni mogoče uporabiti
         nobene druge zakonodaje in zlasti če zakonodaja, ki se je za zadevno osebo uporabljala prej, zanjo preneha veljati (sodba
         z dne 3. maja 2001 v zadevi Komisija proti Belgiji, C‑347/98, Recueil, str. I-3327, točki 28 in 29). Če torej obvezno zavarovanje
         socialne varnosti v eni državi članici preneha, je z zgoraj navedeno določbo določeno zavarovanje v državi članici prebivališča.

      36      Te določbe v zadevi v glavni stvari ne preprečujejo nadaljnje uporabe nizozemske zakonodaje za A. J. van Pommeren‑Bourgondiën.
         Ob upoštevanju stališča, ki ga je zavzelo Sodišče v zgoraj navedeni sodbi Komisija proti Belgiji, lahko namreč za prejšnje
         zavarovanje A. J. van Pommeren‑Bourgondiën še naprej velja nizozemski sistem socialne varnosti. Na podlagi dejstva, da je
         to zavarovanje v enem od svojih delov postalo prostovoljno, ne more biti prepovedano nadaljevanje zavarovanja v sistemu obveznega
         zavarovanja.

      37      Zato nizozemska zakonodaja osebam, ki ne prebivajo na Nizozemskem in ki so v tej državi prenehale opravljati poklicno dejavnost,
         omogoča, da se na podlagi zakonodaje te države članice za področja, za katera je obvezno zavarovanje prenehalo, zavarujejo
         prostovoljno.

      38      Uporaba nizozemske zakonodaje, ki je predmet obravnave v zadevi v glavni stvari, torej ne povzroča pomislekov z vidika načela
         enega sistema socialne varnosti iz člena 13(1) Uredbe št. 1408/71.

      39      Čeprav države članice obdržijo pristojnost glede ureditve svojih sistemov socialne varnosti, pa morajo pri izvajanju te pristojnosti
         vseeno spoštovati pravo Skupnosti in zlasti določbe Pogodbe ES o prostem gibanju delavcev (sodba z dne 23. novembra 2000 v
         zadevi Elsen, C‑135/99, Recueil, str. I‑10409, točka 33). Tako mora biti sistem prostovoljnega zavarovanja za osebe, ki v
         državi ne prebivajo, združljiv z določbami člena 39 ES.

      40      Pogoj prebivališča, ki ga postavlja nizozemski zakonodajalec za nadaljnjo upravičenost do obveznega zavarovanja za nekatera
         področja socialne varnosti, je torej s členom 39 ES združljiv le, če pogoji prostovoljnega zavarovanja za osebe, ki v državi
         ne prebivajo, niso manj ugodni od pogojev obveznega zavarovanja za ista področja socialne varnosti, ki veljajo za osebe, ki
         v državi prebivajo.

      41      Vendar iz predložitvenega sklepa izhaja, da osebe, ki na Nizozemskem ne prebivajo, v skladu z novo nizozemsko zakonodajo v
         sistemu družinskih dodatkov niso več upravičene ne do obveznega ne do prostovoljnega zavarovanja, razen delno in za prehodno
         obdobje. Pravico do družinskih dodatkov obdržijo le tiste osebe, ki ne prebivajo na Nizozemskem, ki so to pravico pridobile
         na podlagi prejšnjega sistema obveznega zavarovanja. Možnost zavarovanja dokončno izgubijo, ko njihov najmlajši otrok dopolni
         18 let. Tako za osebe, ki ne prebivajo na Nizozemskem, za te dodatke veljajo manj ugodni pogoji kot za osebe, ki v državi
         prebivajo.

      42      Poleg tega predložitveno sodišče trdi, kot je navedeno v točki 23 te sodbe, da višina prispevkov pri obveznem zavarovanju
         za osebe, ki v državi prebivajo, in pri prostovoljnem zavarovanju za osebe, ki v državi ne prebivajo, ni enaka.

      43      Nazadnje je glede na majhen odstotek prostovoljnih zavarovanj oseb, ki ne prebivajo na Nizozemskem in katerih obvezno zavarovanje
         je bilo prekinjeno, mogoče sklepati, da prostovoljno zavarovanje ni preveč ugodna možnost in da se osebe, ki ne prebivajo
         na Nizozemskem, pri pristopu k temu zavarovanju srečujejo s težavami.

      44      Iz predhodnih točk izhaja, da so v nizozemski zakonodaji, ki je predmet zadeve v postopku v glavni stvari, osebe, ki ne prebivajo
         na Nizozemskem, v manj ugodnem položaju, kot ga imajo osebe, ki v tej državi prebivajo, kar zadeva njihovo socialno zavarovanje
         na Nizozemskem, in je s tem kršeno načelo svobode gibanja, ki je zagotovljeno s členom 39 ES.

      45      Zato je treba predložitvenemu sodišču odgovoriti, da člen 39 ES nasprotuje  zakonodaji države članice, na podlagi katere je
         oseba, ki je na ozemlju te države članice prenehala opravljati poklicno dejavnost, na nekaterih področjih socialne varnosti
         še naprej obvezno zavarovana samo, če v njej še naprej prebiva, na podlagi zakonodaje te države članice pa je ta oseba še
         naprej obvezno zavarovana na drugih področjih socialne varnosti, čeprav prebiva v drugi državi članici, če so pogoji prostovoljnega
         zavarovanja za področja, za katera je obvezno zavarovanje prenehalo, manj ugodni od pogojev obveznega zavarovanja.

                Stroški
      46      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      Člen 39 ES nasprotuje zakonodaji države članice, na podlagi katere je oseba, ki je na ozemlju te države članice prenehala
            opravljati poklicno dejavnost, na nekaterih področjih socialne varnosti še naprej obvezno zavarovana samo, če v njej še naprej
            prebiva, na podlagi zakonodaje te države članice pa je ta oseba še naprej obvezno zavarovana na drugih področjih socialne
            varnosti, čeprav prebiva v drugi državi članici, če so pogoji prostovoljnega zavarovanja za področja, za katera je obvezno
            zavarovanje prenehalo, manj ugodni od pogojev obveznega zavarovanja.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nizozemščina.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (prvi senat) z dne 6. novembra 2007. # RheinfelsQuellen H. Hövelmann GmbH & Co. KG proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Prijava besedne znamke Skupnosti VOM URSPRUNG HER VOLLKOMMEN - Absolutni razlogi za zavrnitev - Opisni značaj - Člen 7(1)(b) in (c) Uredbe (ES) št. 40/49. # Zadeva T-28/06.

text:
      Zadeva T-28/06
      RheinfelsQuellen H. Hövelmann GmbH & Co. KG
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT)
      „Znamka Skupnosti – Prijava besedne znamke Skupnosti VOM URSPRUNG HER VOLLKOMMEN – Absolutni razlogi za zavrnitev – Opisni značaj – Člen 7(1)(b) in (c) Uredbe (ES) št. 40/49“
      Sodba Sodišča prve stopnje (prvi senat) z dne 6. novembra 2007
      Povzetek sodbe
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Absolutni razlogi za zavrnitev – Znamke, ki jih sestavljajo
            izključno znaki ali podatki, ki lahko označujejo lastnosti proizvoda
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 7(1)(c))
      Besedni znak VOM URSPRUNG HER VOLLKOMMEN, za katerega se zahteva registracija, z vidika povprečnega nemško govorečega potrošnika
         opisuje proizvode iz prijave znamke Skupnosti v smislu člena 7(1)(c) Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti za „pivo; mineralne
         vode in sodavice ter druge brezalkoholne pijače; sadne in zelenjavne pijače, sadni sokovi; sirupi in drugi pripravki za proizvodnjo
         pijač; mešanice teh pijač“ in „alkoholne pijače (razen piva)“ iz razredov 32 in 33 Nicejskega aranžmaja.

      Slogan se namreč jasno nanaša na čistost in popolnost osnovnih sestavin pijač, zlasti sestavin uporabljene vode. Vendar pa
         ima čistost in popolnost osnovnih sestavin za proizvode iz razredov 32 in 33 poseben pomen. Za mineralne vode je izvorna popolnost
         uporabljene izvirske vode odločilen dejavnik za določitev kakovosti pijače, tako glede okusa kot zdravja. Za sadni sok, pivo
         in druge alkoholne pijače je izvor njihovih osnovnih sestavin prav tako zelo pomemben dejavnik za določitev kakovosti teh
         proizvodov.

      Tako se besede, same ali v kombinaciji, neposredno in jasno nanašajo na značilnosti zadevnih proizvodov. Razumno je mogoče
         sprejeti, da sta čistost in izvorna popolnost osnovnih sestavin pijač lastnosti, ki ju zadevni potrošnik pri izbiri upošteva.
         Zato z vidika upoštevne javnosti obstaja dovolj neposreden in konkreten odnos med zadevno besedno kombinacijo in proizvodi
         iz razredov 32 in 33.

      (Glej točke od 37 do 40.)
SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (prvi senat)
      z dne 6. novembra 2007(*)

      „Znamka Skupnosti – Prijava besedne znamke Skupnosti VOM URSPRUNG HER VOLLKOMMEN – Absolutni razlogi za zavrnitev – Opisni značaj – Člen 7(1)(b) in (c) Uredbe (ES) št. 40/49“
      V zadevi T‑28/06,
      RheinfelsQuellen H. Hövelmann GmbH & Co. KG, s sedežem v Duisburgu (Nemčija), ki jo zastopata W. Kellenter in A. Lambrecht, odvetnika,

      tožeča stranka,
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopa G. Schneider, zastopnik,
      tožena stranka,
      zaradi tožbe zoper odločbo drugega odbora za pritožbe UUNT z dne 17. novembra 2005 (zadeva R 1179/2004-2) glede zahteve za
         registracijo besedne znamke VOM URSPRUNG HER VOLLKOMMEN kot znamke Skupnosti,

      SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (prvi senat),
      v sestavi J. D. Cooke, predsednik, I. Labucka, sodnica, in M. Prek, sodnik,
      sodna tajnica: K. Andová, administratorka,
      na podlagi tožbe, vložene v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje dne 24. januarja 2006,
      na podlagi odgovora na tožbo, vloženega v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje dne 13. aprila 2006,
      na podlagi obravnave z dne 15. maja 2007
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Dejansko stanje
      1       Tožeča stranka je 8. avgusta 2002 pri Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (v nadaljevanju: UUNT) vložila
         prijavo znamke Skupnosti na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL 1994, L 11,
         str. 1), kot je bila spremenjena.

      2       Znamka, za katero je bila zahtevana registracija, je besedni znak VOM URSPRUNG HER VOLLKOMMEN.
      3       Proizvodi, za katere se zahteva registracija znamke, spadajo v razreda 32 in 33 Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji
         blaga in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kot je bil revidiran in dopolnjen, in ustrezajo tem opisom:

      –       „pivo; mineralne vode in sodavice ter druge brezalkoholne pijače; sadne in zelenjavne pijače, sadni sokovi; sirupi in drugi
         pripravki za proizvodnjo pijač; mešanice teh pijač“ iz razreda 32;

      –       „alkoholne pijače (razen piva)“ iz razreda 33.
      4       Z odločbo z dne 20. februarja 2004 je preizkuševalec na podlagi člena 38 Uredbe št. 40/94 prijavo zavrnil, ker je bil prijavljeni
         besedni znak brez slehernega razlikovalnega učinka.

      5       Zoper odločbo preizkuševalca je tožeča stranka, na podlagi členov od 57 do 62 Uredbe št. 40/94, 20. decembra 2004 pri UUNT
         vložila pritožbo.

      6       Z odločbo z dne 17. novembra 2005 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) je drugi odbor za pritožbe to pritožbo zavrnil, ker
         je bil zadevni znak opisen in je zanj tako veljal člen 7(1)(c) Uredbe št. 40/94.

       Predlogi strank
      7       Tožeča stranka predlaga Sodišču prve stopnje, naj:
      –       razveljavi izpodbijano odločbo;
      –       UUNT naloži plačilo stroškov.
      8       UUNT predlaga Sodišču prve stopnje, naj:
      –       tožbo zavrne;
      –       tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
       Pravo
      9       Tožeča stranka navaja dva razloga za razveljavitev Uredbe št. 40/94, in sicer kršitev člena 7(1)(c) in 7(1)(b).
       Trditve strank
      10     Tožeča stranka v zvezi z razlogom, ki izhaja iz kršitve člena 7(1)(c) Uredbe št. 40/94, trdi, da znamke, za katero se zahteva
         registracija, ne sestavljajo zgolj označbe, ki opisujejo bistvene značilnosti proizvodov, za katere se zahteva registracija.

      11     V zvezi s tem najprej meni, da je sporni besedni znak rezultat neobičajnega in posamičnega oblikovanja in v nemškem jeziku
         ni običajna besedna zveza.

      12     V nadaljevanju trdi, da za slogan v zvezi s temi proizvodi ne velja zahteva po razpoložljivosti v sedanjosti ali prihodnosti.
         Tako besedna zveza v celoti kot njeni posamezni elementi naj se namreč običajno ne bi uporabljali za opis pijač, zlasti mineralnih
         vod.

      13     Končno, tožeča stranka se sklicuje na dvoumnost spornega slogana v nemškem jeziku. Slednja naj bi izhajala iz abstraktnega
         značaja besede „ursprung“ in iz različnih možnih razlag te besede v okviru zadevnih proizvodov ter iz dvoumnih značilnosti
         in nejasnega pomena izraza „vollkommen“ v kontekstu pijač. Iz tega naj bi izhajalo, da naj bi bila besedna zveza „vom ursprung
         her vollkommen“ brez jasnega in neposredno opisujočega pomena. Poleg tega naj najpomembnejše besede slogana ne bi neposredno
         in jasno opisovale nekaterih bistvenih značilnosti teh proizvodov, ne kot take ne v kombinaciji.

      14     UUNT najprej trdi, da za presojo opisnega značaja znaka zadostuje, da bi se ta lahko uporabljal na trgu ali v vsakdanjem jeziku,
         in ne, da se tudi dejansko tako uporablja.

      15     UUNT nato poudarja, da je registracijo znaka treba zavrniti, če vsaj eden od njegovih pomenov označuje lastnost zadevnih proizvodov
         ali storitev. Vendar pa naj bi imele najpomembnejše besede zadevnega znaka v okviru slogana jasen pomen, in sicer da naj bi
         bili proizvodi, ki jih označuje, popolni že na samem začetku.

      16     Končno, na pojmovni ravni UUNT meni, da vprašanje, ali so z gospodarskega vidika značilnosti proizvodov, ki jih je mogoče
         opisati, bistvene ali postranske, ni pomembno. Kakovost osnovnih sestavin naj bi bila v obravnavanem primeru opisana kot popolna.
         Ne bi bilo torej treba ugotavljati, ali ta kakovost služi potrošniku kot bistveno merilo pri izbiri proizvodov ali sklicevanje
         na kakovost ne opisuje nekaterih bistvenih značilnosti proizvodov. Za uporabo določbe člena 7(1)(c) Uredbe št. 40/94 naj bi
         zadostovalo, da bi bil slogan zadevnemu potrošniku v celoti že na prvi pogled sprejemljiv v smislu, da bi zanj pomenil označbo
         kakovosti, in sicer popolne kakovosti že v izvoru.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      17     Člen 7(1)(c) Uredbe št. 40/94 določa, da se kot znamka ne registrirajo „znamke, ki jih sestavljajo izključno znaki ali podatki,
         ki lahko v gospodarskem prometu označujejo vrsto, kakovost, količino, namen, vrednost, geografski izvor ali čas proizvodnje
         blaga ali opravljanja storitve ali druge lastnosti blaga ali storitve“.

      18     S tem ko prepoveduje registracijo teh znakov, ta člen sledi cilju v splošnem interesu, ki zahteva, da lahko znake ali podatke,
         ki opisujejo lastnosti blaga ali storitev, za katere se zahteva registracija, vsi prosto uporabljajo. Ta določba tako preprečuje,
         da bi bili taki znaki ali podatki pridržani samo za eno podjetje, ker jih je registriralo kot znamko (sodba Sodišča z dne
         23. oktobra 2003 v zadevi UUNT proti Wrigley, C‑191/01 P, Recueil, str. I-12447, točka 31).

      19     Poleg tega so znaki iz člena 7(1)(c) Uredbe št. 40/94 znaki, ki niso sposobni opravljati bistvene naloge znamke, in sicer
         identificirati trgovskega izvora proizvoda ali storitve, da bi s tem potrošniku, ki je pridobil proizvod ali storitev, ki
         sta označena z znamko, omogočili, da med poznejšo pridobitvijo zadevnih proizvodov ali storitev ponovi nakup, če se je ta
         izkazal za pozitivnega, ali se mu izogne, če se je izkazal za negativnega (sodbi Sodišča prve stopnje z dne 27. februarja
         2002 v zadevi Ellos proti UUNT (ELLOS), T‑219/00, Recueil, str. II‑753, točka 28, in z dne 27. novembra 2003 v zadevi Quick
         proti UUNT (Quick), T‑348/02, Recueil, str. II‑5071, točka 28).

      20     V tem smislu so znaki ali podatki, na katere se nanaša člen 7(1)(c) Uredbe št. 40/94, samo tisti, ki lahko pri običajni uporabi,
         s stališča potrošnika, služijo za označitev prijavljenega proizvoda ali storitve, bodisi neposredno bodisi z omembo ene od
         njegovih bistvenih lastnosti (sodba Sodišča z dne 20. septembra 2001 v zadevi Procter & Gamble proti UUNT, C‑383/99 P, Recueil,
         str. I‑6251, točka 39). Presoja opisnega značaja znaka se torej lahko opravi le, po eni strani, glede zadevnih proizvodov
         in storitev in, po drugi strani, glede na to, kako ga razume upoštevna javnost (sodba Sodišča prve stopnje z dne 16. marca
         2006 v zadevi Telefon & Buch proti UUNT – Herold Business Data (WEISSE SEITEN), T‑322/03, ZOdl., str. II‑835, točka 90).

      21     Končno je treba poudariti, da so merila, ki jih je za ugotovitev, ali je besedna znamka, ki jo sestavlja več besednih elementov,
         opisna ali ne, postavila sodna praksa, enaka merilom, ki se uporabljajo v primeru besednega znaka, ki ga sestavlja le ena
         beseda.

      22     V obravnavanem primeru so proizvodi, navedeni v prijavi znamke, alkoholne in brezalkoholne pijače iz razredov 32 in 33. Gre
         za proizvode za vsakdanjo rabo, ki so namenjeni široki javnosti in se ne prodajajo le v trgovini na drobno (samopostrežne
         trgovine, trgovski centri ali velike trgovine) ali s specializirano prodajo in specializirano prodajo po pošti, temveč tudi
         v restavracijah in kavarnah. Odbor za pritožbe je zato pravilno odločil, da je bilo stališče, ki ga je treba upoštevati, stališče
         povprečnega potrošnika, ki je normalno ozaveščen ter razumno pozoren in preudaren (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 22. junija 1999
         v zadevi Lloyd Schuhfabrik Meyer, C‑342/97, Recueil, str. I‑3819, točka 26, in sodbo Sodišča prve stopnje z dne 7. junija
         2001 v zadevi DKV proti UUNT (EuroHealth), T‑359/99, Recueil, str. II‑1645, točka 27).

      23     Sicer pa je, ker je zadevni besedni znak sestavljen iz besed nemškega jezika, upoštevna ciljna javnost nemško govoreča. Tako
         je, ob uporabi člena 7(2) Uredbe št. 40/94, upoštevna javnost, v zvezi s katero je treba presojati absolutni razlog za zavrnitev,
         povprečni nemško govoreči potrošnik (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Sodišča prve stopnje ELLOS, točka 31, in sodbo
         z dne 12. januarja 2005 v zadevi Deutsche Post EURO EXPRESS proti UUNT (EUROPREMIUM), T‑334/03, ZOdl., str. II‑65, točka 28).

      24     Glede pomena izraza „vom ursprung her vollkommen“ iz točk od 34 do 40 izpodbijane odločbe kot tudi iz pojasnil, ki jih je
         UUNT podal v odgovoru na tožbo in na obravnavi, izhaja, da naj bi ta znak na neposredno dojemljiv način izražal, da so proizvodi,
         ki jih označuje, popolni že v izvoru, torej že v začetku, in da so zato edinstveni, brezhibni in jih ni treba predelovati
         ali izboljševati. Tako naj bi slogan jasno izražal, da visoka kakovost proizvoda temelji na kakovosti začetnega proizvoda.
         UUNT namreč trdi, da samostalnik „ursprung“ v tem sloganu napotuje k izvoru, začetku, medtem ko pridevnik „vollkommen“ opozarja
         na popolnost, torej najvišjo kakovost.

      25     Glede narave razmerja med sloganom in zadevnimi proizvodi odbor za pritožbe meni, da je lastnost alkoholnih in brezalkoholnih
         pijač, ki jih označuje, ter osnovnih snovi in pripravkov, namenjenih njihovi izdelavi, da so popolni že v izvoru, torej ob
         izviru ali kraju porekla.

      26     Ob upoštevanju znaka, proizvodov, za katere se zahteva registracija, in kako ta znak razume upoštevna javnost, se presoja
         opisnega značaja znamke, za katero se zahteva registracija, ki jo je opravil odbor za pritožbe, pokaže kot pravilna.

      27     Prvič, trditev tožeče stranke, ki temelji na sporni nenavadni besedni zvezi, dokazani zlasti z dejstvom, da spletni iskalnik
         ne najde nobenega primera izraza „vom ursprung her vollkommen“, naj na to presojo ne bi vplivala.

      28     Po eni strani je namreč ta slogan slovnično pravilen in v nemškem jeziku ne pomeni nenavadne ali izjemne zveze. Po drugi strani
         iz sodne prakse izhaja, da za zavrnitev registracije na podlagi člena 7(1)(c) Uredbe št. 40/94 ni treba, da se znaki in označbe,
         ki sestavljajo znamko, določeno v tem členu, dejansko uporabljajo v času vložitve zahteve za registracijo tako, da opisujejo
         proizvode ali storitve, za katere je zahtevana registracija, ali lastnosti teh proizvodov ali storitev. Kot je določeno v
         istem odstavku te določbe, zadostuje, da bi jih bilo mogoče uporabiti za take namene (sodba Sodišča z dne 12. februarja 2004
         v zadevi Koninklijke KPN Nederland, C‑363/99, Recueil, str. I‑1619, točka 97, in zgoraj navedena sodba UUNT proti Wrigley,
         točka 32, ter sklep Sodišča z dne 5. februarja 2004 v zadevi Telefon & Buch proti UUNT, C‑326/01 P, Recueil, str. I‑1371,
         točka 28).

      29     Drugič, tožeča stranka zmotno zatrjuje neobstoj zahteve po razpoložljivosti izraza „vom ursprung her vollkommen“, ker naj
         se ta besedna zveza običajno ne bi uporabljala za opis pijač.

      30     Poudariti pa je treba, da so bile pomembne besede, ki sestavljajo znamko, za katero se zahteva registracija, že uporabljene
         v sloganih, ki se nanašajo na pijače. UUNT v zvezi s tem navaja naslednje primere: „vollkommener genuß“ za znamko Efes Pilsener,
         „gerolsteiner. einfach vollkommen“ za znamko Gerolsteiner, „in jeder weise vollkommen“ za znamko Jacobs Kaffee, „ursprung
         des biers“ za znamko Weihenstephan in „so gesund wie sein ursprung“ za znamko Volvic. Dejstvo, da ni mogel biti naveden noben
         primer slogana, podoben dvema pomembnima besedama, ki sestavljata sporni znak, ne vpliva ne na sklep UUNT ne na obstoj zahteve
         po razpoložljivosti. Iz sodne prakse, navedene v točki 28, izhaja, da zadostuje, da bi bilo te znake in označbe mogoče uporabiti
         za opisovanje.

      31     Poleg tega je treba poudariti, da je Sodišče ugotovilo, da naj uporaba člena 3(1)(c) Prve direktive Sveta 89/104/EGS z dne
         21. decembra 1988 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami (UL 1989, L 40, str. 1), katerega
         besedilo je enako besedilu člena 7(1)(c) Uredbe št. 40/94, ne bi bila odvisna od obstoja konkretne, obstoječe in resnične
         zahteve po razpoložljivosti (sodba Sodišča z dne 4. maja 1999 v zadevi Windsurfing Chiemsee, C‑108/97 in C‑109/97, Recueil,
         str. I‑2779, točka 35; sodba Sodišča prve stopnje z dne 20. marca 2002 v zadevi DaimlerChrysler proti UUNT (CARCARD), T‑356/00,
         Recueil, str. II‑1963, točka 27). Za uporabo navedenega člena 7(1)(c) je treba zgolj preučiti – na temelju ustreznega pomena
         zadevnega besednega znaka –, ali z vidika zadevne javnosti obstaja dovolj neposredno in konkretno razmerje med znakom in proizvodi
         ali storitvami, za katere se zahteva registracija (glej sodbo Sodišča prve stopnje z dne 20. julija 2004 v zadevi Lissotschenko
         in Hentze proti UUNT (LIMO), T‑311/02, ZOdl., str. II‑2957, točka 30 in navedena sodna praksa).

      32     Tretjič, brez pomena je trditev tožeče stranke, v skladu s katero naj bi bili tako izraz v celoti kot elementi, ki ga sestavljajo,
         dvoumni, kar dopušča različno razlago, in jih je mogoče razumeti na več načinov ter torej nimajo jasnega in določnega pomena.
         Ob upoštevanju proizvodov in storitev, za katere se zahteva registracija, se namreč pomen, ki ga je sprejel odbor za pritožbe,
         pokaže kot pravilen. Treba pa je opozoriti, po eni strani, da za zavrnitev registracije v skladu s členom 7(1)(c) Uredbe št.
         40/94 zadošča, da najmanj eden od potencialnih pomenov besednega znaka označuje lastnost zadevnih proizvodov in storitev (glej
         v tem smislu po analogiji zgoraj navedeno sodbo Koninklijke KPN Nederland, točka 32). Po drugi strani je treba v primeru sestavljene
         besedne znamke upoštevati njen ustrezni pomen, ugotovljen na temelju vseh elementov, ki jo sestavljajo, in ne le na podlagi
         enega od njenih elementov.

      33     Čeprav ima lahko beseda „ursprung“ več pomenov, ima v kontekstu slogana jasen pomen, in sicer pomen „izvira“ ali „izvora“.
         Prav tako, čeprav se besedo „vollkommen“ lahko prebere tako kot pridevnik ali kot prislov, naj se ne bi zdelo, da bi jo bilo
         v okviru slogana mogoče razlagati drugače kot pridevnik. Tako trditev tožeče stranke – v skladu s katero naj bi bil izraz,
         gledan v celoti, dvoumen – temelji le na opisu možnih pomenov različnih elementov, ki ga sestavljajo.

      34     V zvezi s tem se semantična razlaga znamke, za katero se zahteva registracija, ki jo je opravil UUNT, potrdi z rezultatom
         spletnega iskanja, ki ga je opravila tožeča stranka in na katerega se je sklicevala v okviru drugega tožbenega razloga. Gre
         za stavek „wasser muss vom ursprung her vollkommen sein“ (voda mora biti popolna pri izviru), ki izhaja s spletne strani,
         ki se nanaša na proizvode, ki jih trži tožeča stranka. Zato naj izraz ne bi bil v ničemer dvoumen.

      35     Poleg tega tožeča stranka zmotno trdi, da slogan za zadevnega potrošnika ni smiseln, ker voda, pivo, limonada ali sadni sokovi,
         ki bi bili popolni že v izvoru, ne obstajajo, saj je za te proizvode pred ustekleničenjem nujno treba izvesti različne postopke
         filtracije, očiščevanja, mikrobiološke obdelave in gaziranja ter fermentacije. V okviru presoje absolutnega razloga za zavrnitev,
         določenega v členu 7(1)(c) Uredbe št. 40/94, namreč vprašanje, ali ima prijavljena znamka tehničen pomen, ni ustrezno.

      36     Končno, Sodišče prve stopnje meni, da pojmovna vsebina znamke, za katero se zahteva registracija, pomeni dovolj neposredno
         in konkretno sklicevanje na značilnosti proizvodov, navedenih v zahtevi za registracijo, in sicer alkoholne in brezalkoholne
         pijače iz razredov 32 in 33.

      37     Slogan se namreč jasno nanaša na čistost in popolnost osnovnih sestavin pijač, zlasti sestavin uporabljene vode. Vendar pa
         ima čistost in popolnost osnovnih sestavin za proizvode iz razredov 32 in 33 poseben pomen. Za mineralne vode je izvorna popolnost
         uporabljene izvirske vode odločilen dejavnik za določitev kakovosti pijače, tako glede okusa kot zdravja. Za sadni sok, pivo
         in druge alkoholne pijače je izvor njihovih osnovnih sestavin prav tako zelo pomemben dejavnik za določitev kakovosti teh
         proizvodov.

      38     Tako je Sodišče prve stopnje ugotovilo, da se besede, same ali v kombinaciji, neposredno in jasno nanašajo na značilnosti
         zadevnih proizvodov in da zato tožeča stranka nepravilno trdi, da znak napotuje zgolj na zelo splošno dojemanje ali pozitivno
         čustvo.

      39     Dodati je treba, da je razumno mogoče sprejeti, da sta čistost in izvorna popolnost osnovnih sestavin pijač lastnosti, ki
         jih zadevni potrošnik pri izbiri upošteva.

      40     Zato z vidika upoštevne javnosti obstaja dovolj neposreden in konkreten odnos med zadevno besedno kombinacijo in proizvodi
         iz razredov 32 in 33.

      41     V teh okoliščinah se zdi, da tožeča stranka ni podala nobene trditve, ki bi lahko upravičila razveljavitev izpodbijane odločbe,
         s katero je odbor za pritožbe zavrnil registracijo prijavljene znamke zaradi njenega opisnega značaja.

      42     Iz tega izhaja, da je treba prvi tožbeni razlog, ki izhaja iz kršitve člena 7(1)(c) Uredbe št. 40/94, zavrniti.
      43     V teh okoliščinah ni treba preučiti tožbenega razloga, ki izhaja iz kršitve člena 7(1)(b) Uredbe št. 40/94. V skladu z ustaljeno
         sodno prakso namreč že obstoj enega od absolutnih razlogov za zavrnitev, naštetih v členu 7(1) Uredbe št. 40/94, zadošča,
         da znak ne more biti registriran kot znamka Skupnosti (sodba Sodišča z dne 19. septembra 2002 v zadevi DKV proti UUNT, C‑104/00 P,
         Recueil, str. I‑7561, točka 29; sodbe Sodišča prve stopnje z dne 26. oktobra 2000 v zadevi Community Concepts proti UUNT (Investorworld),
         T‑360/99, Recueil, str. II‑3545, točka 26; z dne 31. januarja 2001 v zadevi Mitsubishi HiTec Paper Bielefeld proti UUNT (Giroform),
         T‑331/99, Recueil, str. II‑433, točka 30; z dne 20. novembra 2002 v zadevi Bosch proti UUNT (Kit Pro et Kit Super Pro), T‑79/01
         in T‑86/01, Recueil, str. II‑4881, točka 36, in zgoraj navedena sodba LIMO, točka 49).

      44     Poleg tega je v skladu s sodno prakso besedna znamka, ki je opisna glede lastnosti proizvodov ali storitev v smislu člena
         7(1)(c) Uredbe št. 40/94, zaradi tega dejstva nujno brez slehernega razlikovalnega učinka glede teh proizvodov ali storitev
         v smislu člena 7(1)(b) iste uredbe (sodbi Sodišča prve stopnje z dne 12. januarja 2005 v zadevi Wieland‑Werke proti UUNT (SnTEM,
         SnPUR, SnMIX), od T‑367/02 do T‑369/02, ZOdl., str. II‑47, točka 46; in z dne 10. oktobra 2006 v zadevi PTV proti UUNT (map&guide),
         T‑302/03, ZOdl., str. II-4039, točki 33 in 34; glej po analogiji sodbo Sodišča z dne 12. februarja 2004 v zadevi Campina Melkunie,
         C‑265/00, Recueil, str. I‑1699, točka 19).

      45     Tožbo je zato treba zavrniti.
       Stroški
      46     V skladu s členom 87(2) Poslovnika Sodišča prve stopnje se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.
         Tožeča stranka ni uspela, zato se ji v skladu s predlogi UUNT naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE PRVE STOPNJE (prvi senat)
      razsodilo:
      1)      Tožba se zavrne.
      2)      RheinfelsQuellen H. Hövelmann GmbH & Co. KG se naloži plačilo stroškov.

               Cooke

                Labucka

                Prek

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu 6. novembra 2007.

               Sodni tajnik

                      Predsednik

               E. Coulon

                      J. D. Cooke

         * Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča z dne 6. aprila 1995. # Radio Telefis Eireann (RTE) in Independent Television Publications Ltd (ITP) proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Konkurenca - Zloraba prevladujočega položaja. # Združeni zadevi C-241/91 P in C-242/91 P.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 24. marca 1993. # Comité international de la rayonne et des fibres synthétiques in drugi proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva C-313/90.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 4. februarja 1987. # Horst Pressler-Hoeft proti Računskemu sodišču Evropskih skupnosti. # Agent temporaire - Classement d'emploi. # Zadeva 302/85.


title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 11. septembra 2007. # Maria-Luise Lindorfer proti Svetu Evropske unije. # Pritožba - Uradniki - Prenos pravic do pokojnine - Poklicne dejavnosti pred zaposlitvijo v Skupnostih - Izračun pokojninske dobe - Člen 11(2) Priloge VIII h Kadrovskim predpisom - Splošne izvedbene določbe - Načelo prepovedi diskriminacije - Načelo enakega obravnavanja. # Zadeva C-227/04 P.

text:
      SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 11. septembra 2007
      Zadeva C-227/04 P
      Marie-Luise Lindorfer
      proti
      Svetu Evropske unije
      „Pritožba – Uradniki – Prenos pravic do pokojnine – Poklicne dejavnosti pred zaposlitvijo v Skupnostih – Izračun pokojninske dobe – Člen 11(2) Priloge VIII h Kadrovskim predpisom – Splošne izvedbene določbe – Načelo prepovedi diskriminacije – Načelo enakega obravnavanja“
      Predmet: Pritožba zoper sodbo Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti z dne 18. marca 2004 v zadevi Lindorfer proti Svetu (T‑204/01,
         RecFP, str. I‑A‑83 in II‑361) in razveljavitev te sodbe.

      Odločitev: Sodba se delno razveljavi, v preostalem delu se pa pritožba zavrne.

      Povzetek
      1.        Uradniki – Pokojnine – Pravice do pokojnine, pridobljene pred zaposlitvijo v Skupnostih – Prenos v sistem Skupnosti
      (Kadrovski predpisi, člen 1a(1); Priloga VIII, člen 11(2))
      2.        Uradniki – Pokojnine – Pravice do pokojnine, pridobljene pred zaposlitvijo v Skupnostih – Prenos v sistem Skupnosti
      (Kadrovski predpisi, člen 77; Priloga VIII, členi 2, 5 in 11(2))
      3.        Uradniki – Pokojnine – Pravice do pokojnine, pridobljene pred zaposlitvijo v Skupnostih – Prenos v sistem Skupnosti
      (Kadrovski predpisi, Priloga VIII, člen 11(2))
      1.        Uporaba dejavnikov, ki se razlikujejo glede na spol, za izračun priznane pokojninske dobe ob prenosu pravic do pokojnine –
         ki jih je uradnik pridobil na podlagi poklicnih dejavnosti pred zaposlitvijo v Skupnostih – v sistem Skupnosti pomeni diskriminacijo
         na podlagi spola, ki jo zagotavljanje dobrega upravljanja pokojninskega sistema Skupnosti ne upravičuje. Člen 1a(1) Kadrovskih
         predpisov po eni strani namreč določa, da so uradniki po teh kadrovskih predpisih upravičeni do enakega obravnavanja ne glede
         na spol, po drugi strani pa enaka višina prispevkov od plač uradnikov in uradnic ne ogroža dobrega finančnega upravljanja
         pokojninskega sistema, saj to, da je isto ravnovesje mogoče doseči z aktuarskimi vrednostmi za izračun priznane pokojninske
         dobe, enakimi za oba spola, prav tako dokazuje okoliščina, da so se institucije že prej odločile, da bodo uporabljale te vrednosti.

      2.        Uradnik, ki se v instituciji Skupnosti zaposli po tem, ko je v določenem obdobju prispeval v nacionalni pokojninski sistem,
         ni v položaju, primerljivem s položajem uradnika, ki se je v Skupnostih zaposlil na začetku svoje poklicne kariere in ki je
         v pokojninski sistem Skupnosti prispeval od takrat naprej, in zato ne more trditi, da ni bil obravnavan tako kot slednji.
         Čeprav namreč višina pokojnine uradnika, ki se je v Skupnostih zaposlil na začetku svoje poklicne kariere, nikakor ni določena
         s skupno višino plačanih prispevkov med zaposlitvijo, glede na to, da je po eni strani odvisna od uradnikovih dosežkov med
         zaposlitvijo v Skupnostih, ki se izražajo v končni plači, in po drugi strani od trajanja njegove zaposlitve v Skupnostih,
         je v nasprotju s tem višina pokojnine uradnika, ki je pred zaposlitvijo v Skupnostih prispeval v nacionalni pokojninski sistem,
         opredeljena z njegovo končno plačo in s trajanjem njegove zaposlitve v Skupnostih, k čemur je dodana pokojninska doba, določena
         s kapitalom, prinesenim ob prenosu prej pridobljenih pravic do pokojnine. Denarni znesek prispevkov uradnika v proračun Skupnosti
         in trajanje zaposlitve v institucijah Skupnosti torej nista primerljivi vrednosti.

      3.        Skupnosti imajo široko diskrecijsko pravico pri opredeljevanju elementov sistema za preračun zneskov, ki so jih nacionalni
         pokojninski skladi na podlagi pravic do pokojnine, ki so jih uradniki pridobili pred zaposlitvijo v Skupnostih, prenesli v
         drugih valutah, v enotno valuto.


title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 13. marca 2008.#Securenta Göttinger Immobilienanlagen und Vermögensmanagement AG proti Finanzamt Göttingen.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Niedersächsisches Finanzgericht - Nemčija.#Šesta direktiva o DDV - Davčni zavezanec, ki hkrati izvaja obdavčene ali oproščene gospodarske dejavnosti ter negospodarske dejavnosti - Pravica do odbitka vstopnega DDV - Stroški v zvezi z izdajo delnic in atipičnih deležev - Razdelitev vstopnega DDV glede na to, ali je dejavnost gospodarska ali ne - Izračun odbitnega deleža.#Zadeva C-437/06.

text:
      Zadeva C-437/06
      Securenta Göttinger Immobilienanlagen und Vermögensmanagement AG
      proti
      Finanzamt Göttingen
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Niedersächsisches Finanzgericht)
      „Šesta direktiva o DDV – Davčni zavezanec, ki hkrati izvaja obdavčene ali oproščene gospodarske dejavnosti ter negospodarske dejavnosti – Pravica do odbitka vstopnega DDV – Stroški v zvezi z izdajo delnic in atipičnih deležev – Razdelitev vstopnega DDV glede na to, ali je dejavnost gospodarska ali ne – Izračun odbitnega deleža“
      Sklepni predlogi generalnega pravobranilca J. Mazáka, predstavljeni 11. decembra 2007
      Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 13. marca 2008
      Povzetek sodbe
      1.     Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Odbitek vstopnega davka
            – Davčni zavezanec, ki hkrati izvaja gospodarske dejavnosti in negospodarske dejavnosti
      (Direktiva Sveta 77/388, člen 2(1))
      2.     Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Odbitek vstopnega davka
            – Davčni zavezanec, ki hkrati izvaja gospodarske dejavnosti in negospodarske dejavnosti
      (Direktiva Sveta 77/388)
      1.     Kadar davčni zavezanec hkrati izvaja gospodarske dejavnosti, bodisi obdavčene bodisi oproščene, in negospodarske dejavnosti,
         za katere se ne uporablja Šesta direktiva 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih, se odbitek davka
         na dodano vrednost, odmerjen na stroške, povezane z izdajo delnic in atipičnih tihih deležev, dovoli samo, če se lahko ti
         stroški pripišejo gospodarski dejavnosti davčnega zavezanca v smislu člena 2(1) navedene direktive.

      (Glej točko 31 in točko 1 izreka.)
      2.     Določitev metod in meril razdelitve zneskov vstopnega davka na dodano vrednost med gospodarske in negospodarske dejavnosti
         v smislu Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih je predmet diskrecijske pravice
         držav članic, ki morajo pri izvajanju tega pooblastila upoštevati cilj in sistematiko navedene direktive in na tej podlagi
         predvideti način izračunavanja, ki objektivno odraža dejanski del vstopnih stroškov, ki se pripišejo tema dejavnostima.

      Države članice lahko uporabijo, odvisno od primera, bodisi investicijski ključ bodisi ključ po prometu ali pa celo katerikoli
         drug primeren ključ, pri čemer se jim ni treba omejiti na samo eno od teh metod.

      (Glej točki 38 in 39 ter točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 13. marca 2008(*)

      „Šesta direktiva o DDV – Davčni zavezanec, ki hkrati izvaja obdavčene ali oproščene gospodarske dejavnosti ter negospodarske dejavnosti – Pravica do odbitka vstopnega DDV – Stroški v zvezi z izdajo delnic in atipičnih deležev – Razdelitev vstopnega DDV glede na to, ali je dejavnost gospodarska ali ne – Izračun odbitnega deleža“
      V zadevi C-437/06,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Niedersächsisches Finanzgericht
         (Nemčija) z odločbo z dne 5. oktobra 2006, ki je prispela na Sodišče 24. oktobra 2006, v postopku

      Securenta Göttinger Immobilienanlagen und Vermögensmanagement AG
      proti
      Finanzamt Göttingen,

      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi K. Lenaerts, predsednik senata, R. Silva de Lapuerta (poročevalka), sodnica, E. Juhász, J. Malenovský in T. von
         Danwitz, sodniki,

      generalni pravobranilec: J. Mazák,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –       za Securenta Göttinger Immobilienanlagen und Vermögensmanagement AG R. Jouvenal, odvetnik,
      –       za nemško vlado M. Lumma in C. Blaschke, zastopnika,
      –       za portugalsko vlado L. Fernandes in R. Laires, zastopnika,
      –       za vlado Združenega kraljestva Z. Bryanston-Cross, zastopnica, skupaj s P. Harrisom, barrister,
      –       za Komisijo Evropskih skupnosti D. Triantafyllou, zastopnik,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 11. decembra 2007
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1       Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 2(1) in 17(5) Šeste direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17.
         maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova
         za odmero (UL L 145, str. 1, v nadaljevanju: Šesta direktiva).

      2       Ta predlog je bil predložen v okviru spora med družbo Securenta Göttinger Immobilienanlagen und Vermögensmanagement AG (v
         nadaljevanju: Securenta) in Finanzamt Göttingen (v nadaljevanju: Finanzamt) glede razširitve pravice do odbitka zneskov davka
         na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV).

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3       Člen 2 Šeste direktive določa:
      „Predmet davka na dodano vrednost je naslednje:
      1.      dobava blaga ali storitev, ki jo davčni zavezanec, ki deluje kot tak, opravi na ozemlju države za plačilo;
      […]“
      4       V členu 4 Šeste direktive so te opredelitve:
      „1. ‚Davčni zavezanec‘ je vsaka oseba, ki kjerkoli neodvisno opravlja katero koli gospodarsko dejavnost iz odstavka 2, ne
         glede na namen ali rezultat te dejavnosti.

      2.      Gospodarske dejavnosti iz odstavka 1 obsegajo vse dejavnosti proizvajalcev, trgovcev in oseb, ki opravljajo storitve, vključno
         z rudarskimi in kmetijskimi dejavnostmi in dejavnostmi samostojnih poklicev. Za gospodarsko dejavnost se šteje tudi izkoriščanje
         premoženja v stvareh ali pravicah, ki je namenjeno trajnemu doseganju dohodka.

      […]“
      5       Člen 13B Šeste direktive določa:
      „Brez poseganja v druge določbe Skupnosti države članice pod pogoji, ki jih določijo zaradi zagotavljanja pravilne in enostavne
         uporabe oprostitev in preprečevanja vsakršnih možnih utaj, izogibanj ali zlorab, oprostijo:

      […]
      (d)      naslednje transakcije:
      [...]
      5.      transakcije, vključno s posredovanjem, razen upravljanja in hrambe, z delnicami, deleži v družbah ali združenjih, obveznicami
         in drugimi vrednostnimi papirji [...]

      […]“
      6       Člen 17 Šeste direktive določa:
      „[…]
      2.      Dokler se blago in storitve uporabljajo za namene njegovih obdavčljivih transakcij, je davčni zavezanec upravičen odbiti davek,
         ki ga je dolžan plačati:

      (a)      davek na dodano vrednost, ki ga je dolžan plačati ali ga je plačal za blago ali storitve, ki mu jih je dobavil ali mu jih
         bo dobavil drug davčni zavezanec;

      (b)      davek na dodano vrednost, ki ga je dolžan plačati ali ga je plačal za uvoženo blago;
      (c)      davek na dodano vrednost, ki ga je dolžan v skladu s členoma 5(7)(a) in 6(3).
      3.      Države članice vsakemu davčnemu zavezancu tudi odobrijo pravico do odbitka ali vračila davka na dodano vrednost iz odstavka
         2, če se blago in storitve uporabljajo za namene:

      (a)      transakcij v zvezi z gospodarskimi dejavnostmi iz člena 4(2), opravljeni[mi] v drugi državi, ki bi bile upravičene do odbitka
         davka, če bi bile opravljene na ozemlju države;

      […]
      5.      V zvezi z blagom in storitvami, ki jih uporablja davčni zavezanec bodisi za transakcije, pri katerih je davek na dodano vrednost
         odbiten, […] bodisi za transakcije, pri katerih davek na dodano vrednost ni odbiten, je odbiten samo takšen delež davka na
         dodano vrednost, ki se pripiše prvim transakcijam.

      Ta delež se v skladu s členom 19 določi za vse transakcije, ki jih opravlja davčni zavezanec.
      Države članice pa lahko:
      (a)      dovolijo, da davčni zavezanec določi delež za vsako področje svoje dejavnosti, če vodi ločeno knjigovodstvo za vsako področje;

      (b)      zahtevajo, da davčni zavezanec določi delež za vsako področje svoje dejavnosti in za vsako področje vodi ločeno knjigovodstvo;

      (c)      dovolijo ali zahtevajo, da davčni zavezanec opravi odbitek na podlagi uporabe vsega ali dela blaga in storitev;
      (d)      dovolijo ali zahtevajo, da davčni zavezanec v skladu s pravilom iz prvega pododstavka opravi odbitek od vsega blaga in storitev,
         uporabljenih za transakcije iz tega pododstavka;

      (e)      kadar je davek na dodano vrednost, ki za davčnega zavezanca ni odbiten, neznaten, določijo, da se šteje, kakor da ga ni.
      […]“
      7       Člen 19 Šeste direktive določa:
      „1.      Odbitni delež po prvem pododstavku člena 17(5) se določi z ulomkom, ki ima:
      –       v števcu skupni znesek letnega prometa brez davka na dodano vrednost, ki se nanaša na transakcije, pri katerih je davek na
         dodano vrednost odbiten po členu 17(2) in (3),

      –       v imenovalcu skupni znesek letnega prometa brez davka na dodano vrednost, ki se nanaša na transakcije, vključene v števcu,
         in transakcije, pri katerih davek na dodano vrednost ni odbiten. […]

      Delež se določi na letni podlagi kot odstotek in se zaokroži navzgor na število, ki ne sme presegati naslednjega celega števila.

      2.      Z odstopanjem od določb odstavka 1 se pri izračunu odbitnega deleža ne upošteva znesek prometa, nanašajočega se na dobavo
         investicijskega blaga, ki ga je davčni zavezanec uporabljal za namene svoje dejavnosti. Izključijo se tudi zneski prometa,
         ki se nanašajo na priložnostne transakcije z nepremičninami in priložnostne finančne transakcije […].

      3.      Začasni delež za leto je delež, ki se izračuna na podlagi podatkov o transakcijah v preteklem letu. Če v preteklem letu ni
         bilo takšnih transakcij ali če so bile transakcije v znesku neznatne, odbitni delež začasno določi davčni zavezanec na podlagi
         svojih napovedi pod nadzorom davčnega organa. Države članice pa lahko ohranijo svoja sedanja pravila.

      Odbitki na podlagi takšnega začasnega deleža se popravijo, ko se v naslednjem letu določi končni delež.“
       Nacionalna ureditev
      8       V skladu s členom 1(1) zakona o davku na dodano vrednost iz leta 1993 (Umsatzsteuergesetz 1993, BGBl. 1993 I, str. 565, v
         nadaljevanju: UStG) so predmet DDV transakcije, ki jih podjetnik v okviru svoje dejavnosti opravi odplačno v državi.

      9       V skladu s členom 4(8)(e) in (f) UStG so davka oproščene transakcije, vključno s posredovanjem, vendar ne hramba in upravljanje,
         vrednostih papirjev, ter transakcije in posredovanje v zvezi z udeležbo v družbah in drugih združenjih.

      10     Člen 15 UStG določa:
      „1)      Davčni zavezanec lahko odbije naslednje zneske vstopnega davka:
      1.      davek, ki je prikazan ločeno na računih […], ki so jih izdali drugi davčni zavezanci za dobavo blaga ali storitev, opravljenih
         za njegovo podjetje […];

      2.      plačani davek na dodano vrednost na uvoz blaga, ki je bilo v državo uvoženo za njegovo podjetje […];
      3.      davek v zvezi s pridobivanjem blaga v Skupnosti za njegovo podjetje.
      […]
      2)      Odbitka vstopnega davka ni za dobave, uvoz in pridobivanje blaga v Skupnosti ali drugih storitev, ki jih podjetnik opravi
         za izvajanje naslednjih transakcij:

      1.      transakcije, ki so davka oproščene,
      […]
      4)      Če davčni zavezanec za namene svojega poslovanja uporablja blago, ki je bilo uvoženo, dobavljeno ali pridobljeno v Skupnosti
         za njegovo podjetje, ali drugo storitev le delno za izvajanje transakcij, za katere je odbitek vstopnega davka izključen,
         del vstopnega davka, ki ga je treba gospodarsko pripisati poslom, za katere je pravica do odbitka izključena, ni odbiten.
         Davčni zavezanec lahko ustrezno oceni delne zneske, ki jih ni mogoče odbiti.

      […]“.
       Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      11     Dejavnosti družbe Securenta leta 1994, ki je predmet obravnave postopka v glavni stvari, so bile pridobitev, upravljanje in
         prodaja nepremičnin in prenosljivih vrednostnih papirjev ter udeležba in naložbe vseh vrst. Kapital, potreben za te dejavnosti,
         je zadevna družba pridobila z izdajo delnic in atipičnih tihih deležev. Pri tem je sprejela mnogo tihih družbenikov kot javna
         družba. Tako udeležena javnost ji je prispevala kapital, ki ga je družba Securenta nato naložila.

      12     Leta 1994 je družba Securenta opravila obdavčljive transakcije v višini 2.959.800 DEM. Njen celotni promet je znašal 6.480.006
         DEM. Ta znesek je vključeval dividende v višini 226.642 DEM in dobiček od prodaje vrednostnih papirjev v znesku 1.389.930
         DEM, torej skupno 1.616.572 DEM. Od vstopnega DDV v skupnem znesku 6.838.535 DEM ga večji del, in sicer 6.161.679 DEM, ni
         bilo mogoče pripisati posebnim izstopnim transakcijam.

      13     Med upravnim postopkom za določitev davčnih obveznosti družbe Securenta je slednja zatrjevala, da bi se lahko odbili vsi zneski
         vstopnega DDV, ki so bili odmerjeni na stroške v zvezi s pridobivanjem novega kapitala, ker je bila izdaja delnic povezana
         s povečanjem njenega kapitala in ker je ta transakcija splošno prispevala k njeni gospodarski dejavnosti.

      14     Finanzamt je zavrnil odbitek, na eni strani, zneskov vstopnega DDV, ki so bili odmerjeni na stroške izdaje atipičnih tihih
         deležev, in sicer 4.171.424 DEM, ter na drugi strani znesek vstopnega DDV, ki je bil odmerjen za transakcije najema, ki jih
         je realizirala družba Securenta, in sicer 676.856 DEM. Finanzamt je tako znesek vstopnega DDV, ki se naj ne bi neposredno
         nanašal na določene izstopne transakcije, ocenil na 1.990.254 DEM. Na tej podlagi je Finanzamt določil delež na podlagi razdelitvenega
         ključa približno 45 %, ki je rezultat uporabe merila, povezanega z obsegom realiziranih naložb, tako da so zneski odbitnega
         vstopnega DDV znašali 1.567.616 DEM in zneski, ki jih je bilo treba vrniti za leto 1994, 1.123.647 DEM.

      15     Družba Securenta je tako zoper to odločbo vložila tožbo. S sodbo z dne 18. oktobra 2001 je Niedersächsisches Finanzgericht
         tožbo zavrnilo.

      16     Družba Securenta je zoper to odločbo vložila pritožbo pri Bundesfinanzhof, ki je s sodbo z dne 18. novembra 2004 razveljavilo
         sodbo, ki jo je izdalo Niedersächsisches Finanzgericht.

      17     Slednje, ki je ponovno odločalo o sporu, je tako prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
      „1.      Ali se upravičenost do odbitka vstopnega [DDV], ko davčni zavezanec hkrati opravlja podjetniško in nepodjetniško dejavnost,
         določa glede na razmerje med obdavčljivimi in davku zavezanimi transakcijami na eni strani ter obdavčljivimi in davka oproščenimi
         transakcijami na drugi strani […] ali pa je odbitek tega davka dovoljen le, če je mogoče stroške, povezane z izdajo delnic
         in tihih deležev, pripisati gospodarski dejavnosti […] v smislu člena 2(1) Šeste direktive [...]?

      2.      Ali je treba v primeru, da je odbitek vstopnega [DDV] dovoljen le, če je mogoče stroške, povezane z izdajo delnic in tihih
         deležev, pripisati gospodarski dejavnosti […], zneske vstopnega [DDV] razdeliti na podjetniško področje in nepodjetniško področje
         po t. i. ‚investicijskem ključu‘, ali pa je […] ob ustrezni uporabi člena 17(5) Šeste direktive […] primeren tudi ‚ključ po
         prometu‘?“

       Vprašanji za predhodno odločanje
       Stališča, predložena Sodišču
      18     Družba Securenta navaja, da so vsi zneski vstopnega DDV, ki so bili odmerjeni na stroške, povezane s pridobivanjem kapitala,
         odbitni, ker izdaja delnic služi povečanju finančnih sredstev družbe v splošno korist njene gospodarske dejavnosti. Za določitev
         obsega upravičenosti do odbitka bi bilo treba določiti razmerje med obdavčljivimi in davku zavezanimi transakcijami na eni
         strani ter obdavčljivimi in davka oproščenimi transakcijami na drugi strani.

      19     Nemška vlada meni, da se odbitek vstopnega DDV dovoli le, če je strošek, povezan z izdajo delnic in tihih deležev, mogoče
         pripisati podjetniški dejavnosti. Navedena vlada pojasnjuje, da se je v zadevi v glavni stvari del tako pridobljenega kapitala
         prerazporedil na področja, na katerih se ni opravljala nobena podjetniška dejavnost, namreč udeležba v kapitalu. Torej naj
         bi bilo treba zneske vstopnega DDV razdeliti med podjetniško in nepodjetniško dejavnost po investicijskem ključu.

      20     Portugalska vlada navaja, da je vstopni DDV odbiten le v delu, ki se nanaša na transakcije v okviru podjetniške dejavnosti,
         in da je investicijski ključ najprimernejša metoda razdelitve.

      21     Vlada Združenega kraljestva poudarja, da delež skupnih stroškov na vstopu, ki so povezani z negospodarsko dejavnostjo, ni
         zajet v izračunu odbitka vstopnega DDV. Ta vlada glede metode razdelitve meni, da je Šesta direktiva ne določa in da je prepuščena
         diskreciji držav članic.

      22     Komisija Evropskih skupnosti pojasnjuje, da je davčno obravnavanje podjetniške dejavnosti odvisno od možnosti uporabe enega
         od dejavnikov, ki upravičujejo oprostitev. Medtem ko so transakcije z vrednostnimi papirji oproščene DDV, se naj bi izročitev
         nepremičnin v določenih okoliščinah lahko obdavčila. V teh okoliščinah bi moralo predložitveno sodišče preskusiti vrsto različnih
         dejavnosti, ki jih opravlja družba Securenta. Glede tega se Komisija zavzema za uporabo investicijskega ključa, ki bi moral
         zadosti odražati gospodarsko stvarnost.

       Odgovor Sodišča
      Prvo vprašanje
      23     S prvim vprašanjem predložitveno sodišče sprašuje, kako je treba določiti pravico do odbitka vstopnega DDV v primeru, ko davčni
         zavezanec opravlja hkrati gospodarske in negospodarske dejavnosti.

      24     Za odgovor na vprašanje je treba najprej spomniti, da je pravica do odbitka sestavni del sistema DDV, ki je načeloma ni mogoče
         omejiti in ki se uporabi za vse davke, ki so bili odmerjeni za vstopne obdavčljive transakcije (glej sodbi z dne 6. julija
         1995 v zadevi BP Soupergaz, C-62/93, Recueil, str. I-1883, točka 18, in z dne 21. marca 2000 v zadevi Gabalfrisa in drugi,
         od C-110/98 do C-147/98, Recueil, str. I-1577, točka 43).

      25     Namen sistema odbitkov je namreč podjetnika v celoti razbremeniti bremena DDV, ki ga je dolžan ali ki ga je plačal v okviru
         vseh svojih gospodarskih dejavnosti. Skupni sistem DDV tako zagotavlja nevtralnost obdavčitve gospodarskih dejavnosti ne glede
         na njihov namen ali rezultate (glej sodbe z dne 14. februarja 1985 v zadevi Rompelman, 268/83, Recueil, str. 655, točka 19;
         z dne 15. januarja 1998 v zadevi Ghent Coal Terminal, C-37/95, Recueil, str. I-1, točka 15, in z dne 21. februarja 2006 v
         zadevi University of Huddersfield, C-223/03, ZOdl., str. I-1751, točka 47).

      26     Iz navedb predložitvenega sodišča izhaja, da družba Securenta izvaja tri vrste dejavnosti, in sicer, prvič, negospodarske
         dejavnosti, za katere se Šesta direktiva o DDV ne uporablja, drugič, gospodarske dejavnosti, za katere se sicer uporablja
         ta direktiva, vendar so oproščene DDV, in, tretjič, obdavčljive gospodarske dejavnosti. V teh okoliščinah se torej zastavlja
         vprašanje, ali in – glede na posamičen primer – v kolikšnem obsegu je tak davčni zavezanec upravičen odbiti vstopni DDV, ki
         je bil odmerjen na stroške, ki jih ni mogoče pripisati določenim izstopnim dejavnostim.

      27     Glede stroškov, nastalih v okviru izdaje delnic ali atipičnih tihih deležev, je treba pojasniti, da morajo, ker lahko zaradi
         vstopnega DDV, ki se nanaša na tako transakcijo, nastane pravica do odbitka, stroški, nastali v tem okviru, biti sestavni
         del stroškov izstopnih transakcij, ki so bile podlaga za pravico do odbitka (glej sodbe z dne 22. februarja 2001 v zadevi
         Abbey National, C-408/98, Recueil, str. I‑1361, točka 28; z dne 27. septembra 2001 v zadevi Cibo Participations, C‑16/00,
         Recueil, str. I-6663, točka 31, in z dne 8. februarja 2007 v zadevi Investrand, C‑435/05, ZOdl., str. I-1315, točka 23).

      28     V teh okoliščinah je lahko vstopni DDV, ki je bil odmerjen na stroške, povezane z izdajo delnic in atipičnih tihih deležev,
         odbiten le, če je bil tako pridobljeni kapital razporejen na gospodarske dejavnosti zadevne osebe. Sodišče je namreč odločilo,
         da se sistem odbitkov, ki ga je uvedla Šesta direktiva, nanaša na vse gospodarske dejavnosti davčnega zavezanca, ne glede
         na namene ali rezultate teh dejavnosti, če so slednje načelno same predmet DDV (glej zgoraj navedeno sodbo Gabalfrisa, točka
         44; sodbo z dne 8. junija 2000 v zadevi Midland Bank, C-98/98, Recueil, str. I-4177, točka 19, in zgoraj navedeno sodbo Abbey
         National, točka 24).

      29     Kot je opozorilo predložitveno sodišče, v zadevi v glavni stvari stroškov, povezanih s storitvami, opravljenimi v okviru izdaje
         delnic in kapitalskih deležev, ni bilo možno pripisati izključno gospodarskim izstopnim dejavnostim, ki jih je izvajala družba
         Securenta, in torej niso bile del samih sestavnih delov stroškov transakcij, ki spadajo med te dejavnosti. Če je nasprotno
         bilo tako, bi morale zadevne storitve izkazovati neposredno povezavo z gospodarskimi dejavnostmi davčnega zavezanca (glej
         zgoraj navedeni sodbi Abbey National, točki 35 in 36, ter Cibo Participations, točka 33). Vendar iz spisa, predloženega Sodišču,
         izhaja, da so bili stroški, ki so nastali družbi Securenta za finančne transakcije, ki so predmet spora v glavni stvari, vsaj
         deloma namenjeni izvajanju negospodarskih dejavnosti.

      30     Vstopni DDV, odmerjen na stroške, nastale davčnemu zavezancu, ne more biti odbiten, če se nanaša na dejavnosti, za katere
         se glede na to, da niso gospodarske, Šesta direktiva ne uporablja.

      31     Torej je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da kadar davčni zavezanec hkrati izvaja gospodarske dejavnosti, bodisi obdavčene
         bodisi neobdavčene, in negospodarske dejavnosti, za katere se torej ne uporablja Šesta direktiva, se odbitek DDV, odmerjen
         na stroške, povezane z izdajo delnic in atipičnih tihih deležev, dovoli samo, če se lahko ti stroški pripišejo gospodarski
         dejavnosti davčnega zavezanca v smislu člena 2(1) Šeste direktive.

      Drugo vprašanje
      32     Z drugim vprašanjem predložitveno sodišče sprašuje, ali je treba – če se odbitek vstopnega DDV dovoli samo, če se ti stroški,
         nastali davčnemu zavezancu, lahko pripišejo gospodarskim dejavnostim – za razdelitev zneskov DDV, odmerjenih na te stroške,
         uporabiti investicijski ključ ali pa v primeru analogne uporabe člena 17(5) Šeste direktive DDV ključ po prometu.

      33     Za odgovor na to vprašanje je treba pojasniti, da določbe Šeste direktive ne vsebujejo pravil o metodah ali merilih, ki jih
         morajo uporabiti države članice pri sprejemanju določb, ki dopuščajo razdelitev vstopnih zneskov DDV, glede na to, ali se
         ustrezni stroški nanašajo na gospodarske ali negospodarske dejavnosti. Kot je pripomnila Komisija, se namreč pravila iz člena
         17(5) in 19 Šeste direktive nanašajo na vstopni DDV, ki je odmerjen na stroške, ki se navezujejo izključno na gospodarske
         dejavnosti, s tem ko navedene dejavnosti razdelijo na obdavčene, ki so odbitne, in tiste oproščene davka, ki niso odbitne.

      34     V teh okoliščinah in da lahko davčni zavezanci opravijo potrebne izračune, morajo države članice ob upoštevanju načel, na
         katerih temelji skupni sistem DDV, uvesti v ta namen primerne metode in merila.

      35     Glede tega je Sodišče odločilo, da morajo države članice, ker v Šesti direktivi ni potrebnih kazalcev za take številčne določitve,
         to pooblastilo izvrševati ob upoštevanju cilja in sistematike te direktive (glej v tem smislu sodbo z dne 14. septembra 2006
         v zadevi Wollny, C‑72/05, ZOdl., str. I-8297, točka 28).

      36     Zlasti in kot je v točki 47 sklepnih predlogov navedel generalni pravobranilec, morajo ukrepi, ki jih glede tega sprejmejo
         države članice, upoštevati načelo davčne nevtralnosti, na katerem temelji skupni sistem DDV.

      37     Zato morajo države članice svojo diskrecijsko pravico izvajati tako, da zagotovijo, da se odbije le del DDV, ki je sorazmeren
         znesku, ki se nanaša na transakcije, katerih davek je odbiten. Zagotoviti morajo torej, da izračun deleža med gospodarskimi
         in negospodarskimi dejavnostmi objektivno odraža dejanski del vstopnih stroškov, ki se pripišejo tema dejavnostima.

      38     Treba je dodati, da lahko v okviru izvajanja tega pooblastila države članice uporabijo, odvisno od primera, bodisi investicijski
         ključ bodisi ključ po prometu ali pa celo katerikoli drug primeren ključ, pri čemer se jim ni treba omejiti na samo eno od
         teh metod.

      39     Na drugo vprašanje je torej treba odgovoriti, da je določitev metod in meril razdelitve zneskov vstopnega DDV med gospodarske
         in negospodarske dejavnosti v smislu Šeste direktive predmet diskrecijske pravice držav članic, ki morajo pri izvajanju tega
         pooblastila upoštevati cilj in sistematiko Šeste direktive in na tej podlagi predvideti način izračunavanja, ki objektivno
         odraža dejanski del vstopnih stroškov, ki se pripišejo tema dejavnostima.

       Stroški
      40     Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:
      1)      Kadar davčni zavezanec hkrati izvaja gospodarske dejavnosti, bodisi obdavčene bodisi oproščene, in negospodarske dejavnosti,
            za katere se ne uporablja Šesta direktiva Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih
            davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero, se odbitek davka na dodano vrednost, odmerjen na
            stroške, povezane z izdajo delnic in atipičnih tihih deležev, dovoli samo, če se lahko ti stroški pripišejo gospodarski dejavnosti
            davčnega zavezanca v smislu člena 2(1) navedene direktive.
      2)      Določitev metod in meril razdelitve zneskov vstopnega davka na dodano vrednost med gospodarske in negospodarske dejavnosti
            v smislu Šeste direktive je predmet diskrecijske pravice držav članic, ki morajo pri izvajanju tega pooblastila upoštevati
            cilj in sistematiko navedene direktive in na tej podlagi predvideti način izračunavanja, ki objektivno odraža dejanski del
            vstopnih stroškov, ki se pripišejo tema dejavnostima.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča z dne 17. novembra 1992. # Komisija Evropskih skupnosti proti Združenemu kraljestvu. # Ribištvo. # Zadeva C-279/89.