title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 16. julija 2009.#Petra von Chamier-Glisczinski proti Deutsche Angestellten-Krankenkasse.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bayerisches Landessozialgericht - Nemčija.#Socialna varnost - Uredba (EGS) št. 1408/71 - Naslov III, poglavje 1 - Členi 18 ES, 39 ES in 49 ES - Dajatve v obliki storitev, namenjene kritju tveganja potrebe po pomoči in postrežbi - Stalno prebivališče v drugi državi članici, ki ni pristojna država - Sistem socialne varnosti države članice stalnega prebivališča, ki v primerih potrebe po pomoči in postrežbi ne vključuje dajatev v obliki storitev.#Zadeva C-208/07.

text:
      Zadeva C-208/07
      Petra von Chamier-Glisczinski
      proti
      Deutsche Angestellten-Krankenkasse
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo
      Bayerisches Landessozialgericht)
      „Socialna varnost – Uredba (EGS) št. 1408/71 – Naslov III, poglavje 1 – Členi 18 ES, 39 ES in 49 ES – Dajatve v obliki storitev, namenjene kritju tveganja potrebe po pomoči in postrežbi – Stalno prebivališče v drugi državi članici, ki ni pristojna država – Sistem socialne varnosti države članice stalnega prebivališča, ki v primerih potrebe po pomoči in postrežbi ne vključuje
         dajatev v obliki storitev“

      Povzetek sodbe
      1.        Socialna varnost delavcev migrantov – Zdravstveno zavarovanje
      (Uredba Sveta št. 1408/71, člena 19 in 22(1)(b))
      2.        Državljanstvo Evropske Unije – Pravica do prostega gibanja in bivanja na ozemlju držav članic – Socialna varnost delavcev
            migrantov
      (člena 18 ES in 42 ES; Uredba Sveta št. 1408/71)
      1.        Kadar v sistemu socialne varnosti države članice stalnega prebivališča osebe, ki potrebuje pomoč in postrežbo in je zavarovana
         kot družinski član zaposlene ali samozaposlene osebe v smislu Uredbe št. 1408/71, kakor je bila spremenjena in posodobljena
         z Uredbo št. 118/97, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1386/2001, v nasprotju s sistemom socialne varnosti pristojne
         države niso predvidene dajatve v obliki storitev v primerih potrebe po pomoči in postrežbi, kakršen je primer te osebe, člen 19
         oziroma 22(1)(b) navedene uredbe sam po sebi ne zahteva zagotavljanja takih dajatev zunaj pristojne države s strani ali v
         imenu pristojnega nosilca.

      Vendar členov 19 in 22 Uredbe št. 1408/71 ni mogoče razlagati tako, da pomenita, da je v primeru, ko ima socialno zavarovana
         oseba stalno prebivališče v drugi državi članici, ki ni pristojna država, dostop te osebe do dajatev v obliki storitev določen
         izključno z zakonodajo države članice njenega stalnega prebivališča, tako da bi v primeru, v katerem v zakonodaji te države
         članice niso predvidene dajatve v obliki storitev za kritje tveganj, za katere se zatrjuje upravičenje do teh dajatev, ti
         določbi pristojnega nosilca lahko ovirali pri zagotavljanju teh dajatev v obliki storitev. Razlaga, da Uredba št. 1408/71
         prepoveduje državi članici, da bi delavcem in njihovim družinskim članom zagotavljala širše varstvo od tistega, ki je zagotovljeno
         s to uredbo, bi namreč prekoračila cilj te uredbe in se oddaljila od namena in obsega člena 42 ES.

      (Glej točke od 55 do 57 in točko 1 izreka.)
      2.        Kadar v sistemu socialne varnosti države članice stalnega prebivališča osebe, ki potrebuje pomoč in postrežbo in je zavarovana
         kot družinski član zaposlene ali samozaposlene osebe v smislu Uredbe št. 1408/71, kakor je bila spremenjena in posodobljena
         z Uredbo št. 118/97, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1386/2001, v primerih potrebe po pomoči in postrežbi v nasprotju
         s sistemom socialne varnosti pristojne države niso predvidene dajatve v obliki storitev, člen 18 ES ne nasprotuje nacionalni
         ureditvi, na podlagi katere pristojni nosilec v takih okoliščinah neodvisno od mehanizmov, ki jih uveljavlja člen 19 oziroma
         22(1)(b) te uredbe, in za nedoločen čas zavrne kritje stroškov, povezanih z nastanitvijo v negovalnem domu v državi članici
         prebivališča do višine, ki ustreza dajatvam, do katerih bi bila ta oseba upravičena, če bi enako oskrbo prejela v negovalnem
         domu s koncesijo v pristojni državi.

      Člen 42 ES namreč določa usklajevanje zakonodaj držav članic, in ne njihove harmonizacije, in ne more vplivati na vsebinske
         in postopkovne razlike med sistemi socialne varnosti ter na pravice oseb, ki so zavarovane po teh sistemih. V teh okoliščinah
         člen 18(1) ES zavarovani osebi ne more zagotavljati, da bo preselitev v drugo državo članico s stališča socialne varnosti
         nevtralna, še zlasti glede dajatev za primer bolezni. Upoštevajoč razlike med sistemi in zakonodajami držav članic, ki urejajo
         to področje, je taka preselitev, odvisno od primera, glede na kombinacijo nacionalnih ureditev, uporabnih v skladu z Uredbo
         št. 1408/71, lahko bolj ali manj ugodna za zadevno osebo.

      (Glej točke 84, 85, 88 in točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 16. julija 2009(*)

      „Socialna varnost – Uredba (EGS) št. 1408/71 – Naslov III, poglavje 1 – Členi 18 ES, 39 ES in 49 ES – Dajatve v obliki storitev, namenjene kritju tveganja potrebe po pomoči in postrežbi – Stalno prebivališče v drugi državi članici, ki ni pristojna država – Sistem socialne varnosti države članice stalnega prebivališča, ki v primerih potrebe po pomoči in postrežbi ne vključuje
         dajatev v obliki storitev“

      V zadevi C‑208/07,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Bayerisches Landessozialgericht
         (Nemčija) z odločbo z dne 15. marca 2007, ki je prispela na Sodišče 20. aprila 2007, v postopku

      Petra von Chamier-Glisczinski
      proti
      Deutsche Angestellten-Krankenkasse,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi A. Rosas, predsednik senata, A. Ó Caoimh (poročevalec), J. N. Cunha Rodrigues, U. Lõhmus, sodniki, in P. Lindh,
         sodnica,

      generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
      sodni tajnik: B. Fülöp, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 12. junija 2008,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za H.-G. von Chamier‑Glisczinski, ki je nasledil P. von Chamier‑Glisczinski, O. Kieferle, odvetnik,
      –        za nemško vlado M. Lumma in J. Möller, zastopnika,
      –        za norveško vlado J. A. Dalbakk, P. Wennerås in K. Fløistad, zastopniki,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti V. Kreuschitz, zastopnik,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 11. septembra 2008
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 19 Uredbe Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971
         o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti, kakor je bila
         spremenjena in posodobljena z Uredbo Sveta (ES) št. 118/97 z dne 2. decembra 1996 (UL 1997, L 28, str. 1), kakor je bila spremenjena
         z Uredbo (ES) št. 1386/2001 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. junija 2001 (UL L 187, str. 1, v nadaljevanju: Uredba
         št. 1408/71), kot tudi členov 18 ES, 39 ES in 49 ES ter člena 10 Uredbe Sveta (EGS) št. 1612/68 z dne 15. oktobra 1968 o prostem
         gibanju delavcev v Skupnosti (UL L 257, str. 2), kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (EGS) št. 2434/92 z dne 27. julija 1992
         (UL L 245, str. 1, v nadaljevanju: Uredba št. 1612/68).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med P. von Chamier‑Glisczinski in Deutsche Angestellten-Krankenkasse (nemški sklad
         zdravstvenega zavarovanja za zaposlene, v nadaljevanju: DAK) zaradi zavrnitve kritja nekaterih stroškov oskrbe v specializiranem
         negovalnem domu v Avstriji.

      3        P. von Chamier-Glisczinski je umrla 20. maja 2007. Njen mož H.‑G. von Chamier‑Glisczinski je nadaljeval postopek v glavni
         stvari.

       Pravni okvir
       Pravo Skupnosti
      4        Člen 1 Uredbe št. 1408/71 za namene uporabe te uredbe določa, da:

      „(a)      zaposlena oseba in samozaposlena oseba pomeni:
      (i)      vsako osebo, ki je obvezno zavarovana ali prostovoljno nadaljuje zavarovanje za enega ali več primerov, ki so zajeti v sistem
         socialne varnosti za zaposlene ali samozaposlene osebe ali s posebnim sistemom za javne uslužbence;

      [...]
      (f)      (i)   družinski član pomeni vsako osebo, ki je opredeljena ali priznana za člana družine [...] z zakonodajo, po kateri se zagotavljajo
         dajatve, ali [...]

      [...]
      (h)      stalno prebivališče pomeni običajno prebivališče;
      (i)      začasno bivanje pomeni začasno prebivališče;
      [...]
      (o)      pristojni nosilec pomeni:
      (i)      nosilca, pri kateri je oseba zavarovana v času vloge za dajatev; ali
      [...]
      (p)      nosilec v kraju stalnega prebivališča in nosilec v kraju začasnega prebivališča pomeni nosilca, ki je pristojen za zagotavljanje
         dajatev v kraju‚ kjer oseba stalno prebiva, ali nosilca, ki je pristojen za zagotavljanje dajatev v kraju, kjer oseba začasno
         biva, po zakonodaji, ki jo uporablja ta nosilec, ali kadar takega nosilca ni, nosilec, ki ga imenuje pristojni organ v državi
         članici;

      (q)      pristojna država pomeni državo članico, na ozemlju katere je pristojni nosilec;
      [...]“
      5        Člen 2(1) iste uredbe določa:

      „Ta uredba se uporablja za zaposlene ali samozaposlene osebe, za katere velja ali je veljala zakonodaja ene ali več držav
         članic in so državljani ene od držav članic ali osebe brez državljanstva ali begunci, ki stalno prebivajo na ozemlju ene od
         držav članic, pa tudi za njihove družinske člane in preživele osebe.“

      6        V skladu s členom 4(1)(a) Uredbe št. 1408/71 se ta uredba uporablja za vso zakonodajo v zvezi s področji socialne varnosti,
         ki se med drugim nanašajo na „dajatve za bolezen“.

      7        Člen 19, naslovljen „Stalno prebivališče v državi članici, ki ni pristojna država – Splošna pravila“, ki je uvrščen v naslov
         III, poglavje 1, oddelek 2, naslovljen „Zaposlene ali samozaposlene osebe in njihovi družinski člani“, Uredbe št. 1408/71,
         določa:

      „1.      Zaposlena ali samozaposlena oseba, ki stalno prebiva na ozemlju druge države članice, kot je pristojna država, in izpolnjuje
         pogoje zakonodaje pristojne države za upravičenost do dajatev [...] v državi, v kateri stalno prebiva, prejema:

      (a)      storitve [dajatve v obliki storitev], ki jih v imenu pristojnega nosilca nudi nosilec v kraju stalnega prebivališča v skladu
         z določbami zakonodaje, ki jo ta nosilec uporablja, kot če bi bila oseba zavarovana pri njem;

      (b)      denarne dajatve, ki jih zagotavlja pristojni nosilec v skladu z zakonodajo, ki jo uporablja. S sporazumom med pristojnim nosilcem
         in nosilcem v kraju stalnega prebivališča pa lahko te dajatve nudi tudi slednji nosilec v imenu prvega, v skladu z zakonodajo
         pristojne države.

      2.      Določbe odstavka 1 se smiselno uporabljajo za družinske člane, ki stalno prebivajo na ozemlju druge države članice, kot je
         pristojna država, če niso upravičeni do takih dajatev po zakonodaji države, na ozemlju katere stalno prebivajo.

      [...]“
      8        Člen 22 Uredbe št. 1408/71, ki je uvrščen v isti oddelek, je naslovljen „Začasno bivanje zunaj pristojne države – Vrnitev
         ali prenos stalnega prebivališča v drugo državo članico med boleznijo ali materinstvom – Potreba po odhodu v drugo državo
         članico zaradi ustreznega zdravljenja“. V tem členu je določeno:

      „1.      Zaposlena ali samozaposlena oseba, ki izpolnjuje pogoje zakonodaje pristojne države za upravičenost do dajatev [...] in:
      [...]
      (b)      ki ji potem, ko je postala upravičena do dajatev, katerih stroške krije pristojni nosilec, ta nosilec odobri [...] prenos
         stalnega prebivališča na ozemlje druge države članice

      [...]
      je upravičena do:
      (i)      storitev [dajatev v obliki storitev], ki jih v imenu pristojnega nosilca nudi nosilec v kraju začasnega ali stalnega prebivališča
         v skladu z določbami zakonodaje, ki jo uporablja, kot če bi bila oseba zavarovana pri njem; trajanje obdobja, v katerem se
         nudijo te dajatve, pa ureja zakonodaja pristojne države;

      (ii)      denarnih dajatev, ki jih zagotavlja pristojni nosilec v skladu z določbami zakonodaje, ki jo uporablja. S sporazumom med pristojnim
         nosilcem in nosilcem v kraju začasnega ali stalnega prebivališča pa lahko te dajatve nudi tudi slednji nosilec v imenu prvega
         v skladu z določbami zakonodaje pristojne države.

      2.      Odobritev, ki se zahteva po odstavku 1(b), se lahko zavrne le, če se ugotovi, da bi premestitev osebe škodovala njenemu zdravju
         ali ovirala njeno zdravljenje.

      [...]
      3.      Določbe odstavkov 1 in 2 se smiselno uporabljajo tudi za družinske člane zaposlenih ali samozaposlenih oseb.
      [...]“
      9        V skladu s členom 36 Uredbe št. 1408/71 se stroški dajatev v obliki storitev, ki jih zlasti v skladu z določbami členov 19
         in 22 te uredbe nudi nosilec ene države članice v imenu nosilca druge države članice, v celoti povrnejo. Ta povračila povračila
         se določijo in izplačajo v skladu s členi od 93 do 95 Uredbe Sveta (EGS) št. 574/72 z dne 21. marca 1972 o določitvi postopka
         za izvajanje Uredbe (EGS) št. 1408/71 (UL L 74, str. 1).

      10      V členu 10 Uredbe št. 1612/68 je določeno:

      „1.      Pravico, da se pridružijo državljanu države članice, ki je zaposlen v drugi državi članici, imajo ne glede na njihovo državljanstvo
         naslednje osebe:

      (a)      njegov zakonec in njuni potomci, ki so stari manj kot 21 let ali so vzdrževani družinski člani;
      [...]“
      Nemško pravo
      11      Knjiga XI nemškega zakonika o socialni varnosti (Sozialgesetzbuch, v nadaljevanju: SGB XI) določa zavarovanje za primer potrebe
         po pomoči in postrežbi (v nadaljevanju: zavarovanje za primer potrebe po pomoči in postrežbi).

      12      V pisnem odgovoru, ki je v sodno tajništvo Sodišča prispel 20. aprila 2008, na pisno vprašanje, ki ga je Sodišče 12. marca
         2008 poslalo nemški vladi, je ta poudarila nekatere značilnosti tega sistema. Iz tega odgovora v povezavi s pisnimi stališči
         Komisije Evropskih skupnosti je razvidno, da so v navedenem sistemu predvidene različne oblike pomoči v korist oseb, ki potrebujejo
         pomoč in postrežbo, med drugim dajatve v obliki storitev oskrbe („Pflegesachleistung“), ki jih ureja člen 36 SGB XI, dodatek
         za pomoč in postrežbo za nego, ki jo krije pacient osebno („Pflegegeld“, v nadaljevanju: dodatek za pomoč in postrežbo), ki
         ga ureja člen 37 SGB XI, mešane dajatve („Kombinationsleistung“), ki jih ureja člen 38 SGB XI, in polno oskrbo v negovalnem
         domu („vollstationäre Pflege“), ki jo ureja člen 43 SGB XI.

      13      V členu 36 SGB XI je določeno, da imajo osebe, ki potrebujejo pomoč in postrežbo na domu, pravico do storitev, ki jih nudijo
         delavci ambulantnih služb, ki imajo sklenjeno pogodbo s Pflegekasse (v nadaljevanju: sklad za zavarovanje za primer potrebe
         po pomoči in postrežbi). Stroške za te storitve krije sklad v mejah zavarovalne vsote, pri čemer je najvišji znesek odvisen
         od stopnje upravičenčeve potrebe po pomoči in postrežbi. V času dejanskega stanja v postopku v glavni stvari je za kategorijo
         III najvišja vsota znašala 2800 DEM (približno 1432 EUR) na mesec, dodatno pa se je lahko povišala do 3750 DEM (približno
         1918 EUR) na mesec, če je upravičenec potreboval intenzivno pomoč. Sklad povrne stroške storitev na podlagi tarif, določenih
         v pogodbah o zagotavljanju storitev, sklenjenih s posameznimi ambulantnimi službami. Zdravstvena oskrba na domu ne spada med
         storitve iz člena 36 SGB XI, ampak se stroški zanjo krijejo iz zdravstvenega zavarovanja.

      14      Dodatek za pomoč in postrežbo, določen v členu 37 SGB XI, osebam, ki potrebujejo pomoč in postrežbo, omogoča, da so upravičene
         do mesečnega dodatka za nego, če si samostojno organizirajo izvajanje storitev nege in pomoči, ki jih potrebujejo. Upravičenec
         s tem dodatkom prosto razpolaga in ga torej lahko nameni tudi za plačilo storitev, ki jih zavarovanje ne krije, ali storitev,
         ki jih nudijo osebe, ki niso zaposlene v službah, ki imajo sklenjeno pogodbo z nosilcem zavarovanja. Znesek dodatka je odvisen
         od stopnje upravičenčeve potrebe po pomoči in postrežbi. V času dejanskega stanja v postopku v glavni stvari je za kategorijo
         III znašal 1300 DEM (približno 665 EUR) na mesec.

      15      Člen 38 SGB XI določa mešane dajatve, to je kombinacijo dajatev v obliki storitev v smislu člena 36 SGB XI in dodatka za pomoč
         in postrežbo, določenega v členu 37 SGB XI. V skladu z navedenim členom 38 SGB XI lahko zavarovanec, ki ne izkoristi v celoti
         dajatev, do katerih je upravičen na podlagi navedenega člena 36, hkrati pridobi dodatek za pomoč in postrežbo, določen v zgoraj
         navedenem členu 37, katerega znesek se zniža za odstotek, ki ustreza odstotku izkoriščenih dajatev v obliki storitev, določenih
         v zgoraj navedenem členu 36. Odločitev o tem, kolikšen odstotni delež dajatev v obliki storitev bo izkoristil, je prepuščena
         upravičencu. Iz spisa, posredovanega Sodišču, izhaja, da je namen mešanih dajatev, da se osebi, ki potrebuje pomoč in postrežbo,
         omogoči večja samostojnost pri organizaciji storitev nege in pomoči na domu.

      16      Stroške dajatev, ki presegajo najvišje zneske, določene v okviru zavarovanja za primer potrebe po pomoči in postrežbi, nosi
         oseba, ki potrebuje pomoč in postrežbo.

      17      Sicer pa imajo v skladu s členom 43 SGB XI, katerega besedilo je navedeno v stališčih Komisije, osebe, ki potrebujejo pomoč
         in postrežbo, pravico do polne oskrbe v negovalnem domu, če oskrba na domu ali delna oskrba v negovalnem domu ni mogoča ali
         je glede na posebne okoliščine posameznega primera ni mogoče izvajati. V teh primerih zavarovanje za primer potrebe po pomoči
         in postrežbi krije pavšalni znesek stroškov storitev postrežbe, storitev zdravstvene oskrbe in socialnovarstvenih storitev.
         V času dejanskega stanja v postopku v glavni stvari je ta pavšalna vsota za osebe, ki glede na stopnjo potrebe po pomoči in
         postrežbi spadajo v kategorijo III, znašala 2800 DEM (približno 1432 EUR) in v izjemnih primerih posebno intenzivne pomoči
         3300 DEM (približno 1688 EUR). Skupni znesek v breme sklada za zavarovanje za primer potrebe po pomoči in postrežbi ne sme
         presegati 75 % skupnega zneska stroškov nastanitve osebe, ki potrebuje pomoč in postrežbo, v specializiranem negovalnem domu.
         Zavarovanec, ki se odloči za polno oskrbo v negovalnem domu, je kljub ugotovitvi navedenega sklada, da to glede na njegovo
         stanje ni nujno, upravičen do prispevka, ki ustreza najvišjemu znesku, določenemu v členu 36 SGB XI za kategorijo zavarovancev,
         ki ji pripada glede na stopnjo potrebe po pomoči in postrežbi.

      18      Poleg tega člen 34(1), točka 1, SGB XI, ki je uvrščen med skupne določbe tega zakonika, ob pridržku določenih izjem, ki se
         nanašajo na začasno prebivanje in niso upoštevne v sporu o glavni stvari, določa, da se izvajanje pravice do dajatev v času,
         ko je zavarovanec v tujini, odloži. Vendar iz predložitvene odločbe izhaja, da je to določbo treba brati v povezavi s sodbo
         z dne 5. marca 1998 v zadevi Molenaar (C‑160/96, Recueil, str. I‑843, točki 39 in 44), v kateri je Sodišče odločilo, da členi
         19(1), 25(1) in 28(1) Uredbe št. 1408/71 preprečujejo, da bi bilo upravičenje do dajatve, kot je dodatek za pomoč in postrežbo,
         določen v členu 37 SGB XI, pogojevano s stalnim prebivališčem zavarovane osebe na ozemlju države članice, v kateri je zavarovana.
         Iz spisa, posredovanega Sodišču, je razvidno, da nemški organi menijo, da ta sodba določa, da se mora zunaj ozemlja Nemčije
         plačevati dodatek za pomoč in postrežbo, ker gre za denarno dajatev, ne pa tudi dajatve, ki jih nemško pravo opredeljuje kot
         dajatve v obliki storitev, kot so dajatve, določene v členih 36 ali 43 SGB XI.

      19      Nazadnje je iz spisa, posredovanega Sodišču, prav tako razvidno, da v skladu s členom 72 SGB XI skladi za zavarovanje za primer
         potrebe po pomoči in postrežbi lahko nudijo polno oskrbo v smislu člena 43 tega zakonika le v okviru specializiranih negovalnih
         domov, ki imajo koncesijo v smislu tega zakonika.

       Avstrijsko pravo
      20      Ni sporno, da avstrijsko pravo ne določa dajatev v obliki storitev, namenjenih kritju tveganja potrebe po pomoči in postrežbi,
         vsaj ne za osebe, ki so v položaju, kakršen je položaj P. von Chamier‑Glisczinski.

       Postopek v glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      21      Iz predložitvene odločbe izhaja, da je P. von Chamier-Glisczinski, državljanka Nemčije s prebivališčem v Münchnu (Nemčija),
         kot oseba, ki potrebuje pomoč in postrežbo, od DAK, organa socialne varnosti, pri katerem je bila zavarovana prek moža, prejemala
         mešane dajatve iz zavarovanja za pomoč in postrežbo, določene v členu 38 SGB XI, ki spadajo v kategorijo III.

      22      V odgovor na zahtevo za pojasnila, ki jo je Sodišče v skladu s členom 104(5) Poslovnika naslovilo na predložitveno sodišče,
         mu je to posredovalo dva dopisa –enega je predložila tožeča stranka, drugega pa DAK – ki sta v sodno tajništvo Sodišča prispela
         11. oziroma 18. aprila 2008.

      23      V dopisu tožeče stranke v postopku v glavni stvari je med drugim navedeno, da je bil H.-G. von Chamier-Glisczinski v obdobju
         od 1. marca 1987 do 30. junija 2002 zaposlen v Nemčiji, vendar je bil zaradi podpisa dodatka o prenehanju pogodbe o zaposlitvi
         od avgusta 2001 oproščen svoje dejanske delovne obveznosti. Na ustni obravnavi je H.-G. von Chamier‑Glisczinski v odgovor
         na nekatera vprašanja, ki mu jih je postavilo Sodišče, med drugim navedel, da naj bi bil ta dodatek o prenehanju pogodbe sklenjen
         predvsem zato, ker je menil, da sam doma ni več sposoben zagotavljati nege, ki jo zahteva zdravstveno stanje njegove žene.

      24      Iz predložitvene odločbe in iz spisa, posredovanega Sodišču, je razvidno, da je H.‑G. von Chamier-Glisczinski 27. avgusta
         2001 na DAK dejansko naslovil vlogo, da se P. von Chamier‑Glisczinski dajatve iz zavarovanja za primer potrebe po pomoči in
         postrežbi, do katerih naj bi bila upravičena v skladu z nemško ureditvijo, zagotovijo v obliki polne oskrbe, ki je določena
         v členu 43 SGB XI, v negovalnem domu v Avstriji, v katerem se je nameravala nastaniti (v nadaljevanju: vloga z dne 27. avgusta
         2001). Na ustni obravnavi je H.-G. von Chamier‑Glisczinski v zvezi s tem navedel, da je zato, ker je nameraval prevzeti podjetje
         s sedežem blizu Salzburga (Avstrija), svojo ženo želel namestiti v negovalnem domu, ki je v bližini tega mesta.

      25      DAK je vlogo z dne 27. avgusta 2001 zavrnil z odločbo z dne 31. avgusta 2001, med drugim z utemeljitvijo, da v avstrijskem
         pravu za primere, kakršen je primer P. von Chamier-Glisczinski, niso predvidene dajatve v obliki storitev v korist oseb, vključenih
         v sistem socialnega zavarovanja te države članice. Po mnenju DAK naj bi bila P. von Chamier-Glisczinski upravičena le do dodatka
         za pomoč in postrežbo, določenega v členu 37 SGB XI za kategorijo III, v znesku 1300 DEM mesečno.

      26      Iz predložitvene odločbe je razvidno, da je bila P. von Chamier‑Glisczinski od 17. septembra 2001 do 18. decembra 2003 nastanjena
         v negovalnem domu v Avstriji, v katerega se je vselila – kot je prav tako razvidno iz predložitvene odločbe – ker je njen
         mož nameraval poiskati zaposlitev v tej državi.

      27      V dopisu tožeče stranke v postopku v glavni stvari, navedenem v točki 22 te sodbe, pa je navedeno, da je H.-G. von Chamier-Glisczinski
         od meseca avgusta 2001 iskal zaposlitev v Avstriji, da bi „bil lahko v bližini svoje žene“. Poleg tega je H.‑G. von Chamier-Glisczinski
         na ustni obravnavi navedel, da je zaradi domnevnega prevzema avstrijskega podjetja, omenjenega v točki 24 te sodbe, večino
         časa preživel v Salzburgu, vendar je svoje stalno prebivališče ohranil v Münchnu. Na tej obravnavi je prav tako navedel, da
         so pogajanja o prevzemu zgoraj navedenega podjetja v mesecu februarju 2002 propadla, tako da je od takrat moral iskati zaposlitev
         v Avstriji.

      28      DAK je s sklepom z dne 20. marca 2002 zavrnil ugovor zoper svojo odločbo z dne 31. avgusta 2001. Iz spisa, posredovanega Sodišču,
         je razvidno, da je bil glavni razlog za zavrnitev dejstvo, da polne oskrbe v negovalnem domu, določene v členu 43 SGB XI,
         ni mogoče „prenesti“, ker gre za dajatev v obliki storitev. Po mnenju DAK je v Avstriji v skladu z zgoraj navedeno sodbo Molenaar
         glede na omejitev, določeno v členu 34 SGB XI, kot denarno dajatev mogoče zagotoviti le dodatek za pomoč in postrežbo. Poleg
         tega po mnenju DAK zadevni specializirani negovalni dom v Avstriji nima koncesije v smislu SGB XI, medtem ko je v skladu s
         tem zakonikom polno oskrbo na nemškem ozemlju mogoče zagotoviti le v negovalnih domovih s koncesijo v smislu navedenega zakonika.

      29      Na ustni obravnavi je H.-G. von Chamier-Glisczinski navedel, da je konec leta 2003 v Nemčiji prijavil trgovsko dejavnost,
         preselil svoje stalno prebivališče v Laufen (Nemčija) in svojo ženo pripeljal nazaj v Nemčijo. Iz dopisa tožeče stranke v
         postopku v glavni stvari, omenjenega v točki 22 te sodbe, je razvidno, da je bilo P. von Chamier‑Glisczinski od meseca julija
         2004 mogoče oskrbovati v negovalnem domu v neposredni bližini kraja Laufen, v katerem je njen mož aprila 2004 registriral
         sedež svoje trgovske dejavnosti.

      30      Iz dopisa DAK, omenjenega v točki 22 te sodbe, je razvidno, da je bil H.-G. von Chamier-Glisczinski pri DAK:

      –        do 30. junija 2002 zavarovan na prostovoljni podlagi kot zaposlena oseba;
      –        za obdobje od 1. julija 2002 do 18. decembra 2003 vključen v obvezno zavarovanje, ker je bil prijavljen kot iskalec zaposlitve
         pri zavodu za zaposlovanje v Münchnu, od katerega je prejemal nadomestilo za brezposelnost; in

      –        od 19. decembra 2003 zavarovan kot samozaposlena oseba.
      31      Sozialgericht München (socialno sodišče v Münchnu) je s sodbo z dne 11. oktobra 2005 zavrnilo tožbo, vloženo zoper odločbo
         DAK z dne 20. marca 2002.

      32      Tožeča stranka v postopku v glavni stvari je s pritožbo, ki jo je zoper to sodbo vložila pri Bayerisches Landessozialgericht
         (višje socialno sodišče dežele Bavarska), še naprej zahtevala povračilo stroškov, povezanih z nastanitvijo v avstrijskem negovalnem
         domu za obdobje od 17. septembra 2001 do 28. decembra 2003, v višini razlike med že dodeljenim dodatkom za pomoč in postrežbo
         v skladu s členom 37 SGB XI in zneskom, ki je v nemški ureditvi v členu 43 SGB XI določen za polno oskrbo.

      33      V podporo svojim zahtevkom tožeča stranka navaja, da dajatve v obliki storitev s stališča DAK dejansko ustrezajo denarnim
         dajatvam, zato naj ne bi bilo nikakršnega merila za razlikovanje, na podlagi katerega bi bilo mogoče zavrniti prenos dajatev
         v obliki storitev. Tožeča stranka dodaja, da zavrnitev zagotavljanja dajatev v obliki storitev pomeni kršitev člen 39 ES v
         povezavi s členom 10 Uredbe št. 1612/68, ki se uporablja po analogiji. Nazadnje se tožeča stranka sklicuje na kršitev svobode
         opravljanja storitev, določene v členu 49 ES.

      34      Bayerische Landessozialgericht je menilo, da je rešitev spora, o katerem odloča, odvisna od razlage prava Skupnosti, zato
         je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

      1.      Ali je treba člen 19(1)(a) Uredbe [EGS] št. 1408/71, po potrebi v povezavi z odstavkom 2 tega člena, glede na člene 18 ES,
         39 ES in 49 ES v povezavi s členom 10 Uredbe [EGS] št. 1612/68 razlagati tako, da zaposlena ali samozaposlena oseba oziroma
         njen družinski član nima pravice do nobenih denarnih dajatev ali povrnitev stroškov, ki jih v imenu pristojnega nosilca zagotavlja
         nosilec v kraju stalnega prebivališča, če v veljavnih določbah zakonodaje, ki jih uporablja ta nosilec, za njegove zavarovance
         niso predvidene storitve, temveč le denarne dajatve?

      2.      Če ne obstaja nobena pravica te vrste, ali glede na člene 18 ES, 39 ES in 49 ES obstaja pravica, na katero se je mogoče sklicevati,
         da bi pristojni nosilec – po predhodni odobritvi – prevzel stroške nastanitve in oskrbe v negovalnem domu v drugi državi članici
         v višini dajatev, do katerih je zavarovanec upravičen v pristojni državi članici?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      35      Iz odločbe predložitvenega sodišča je razvidno, da želi predložitveno sodišče s prvim vprašanjem izvedeti, ali je treba Uredbo
         št. 1408/71, kjer je primerno, razlagati glede na člene 18 ES, 39 ES in 49 ES ter ob upoštevanju člena 10 Uredbe št. 1612/68,
         tako da je oseba, ki potrebuje pomoč in postrežbo, ki je zavarovana kot družinski član zaposlene ali samozaposlene osebe,
         upravičena do dajatev v obliki povračil ali kritja stroškov s strani pristojnega nosilca, če sistem socialne varnosti v državi
         članici stalnega prebivališča te osebe – v nasprotju s sistemom socialne varnosti pristojne države – svojim zavarovancem v
         primerih, ko obstaja potreba po pomoči in postrežbi, kot jo ima zgoraj navedena oseba, ne zagotavlja dajatev v obliki storitev.

      36      Tožeča stranka v postopku v glavni stvari v zvezi s tem zatrjuje, da zato, ker bi bilo dajatev v obliki storitev v praksi
         mogoče opraviti v obliki povračila stroškov, dejansko ne obstaja nobena ovira za izvoz te dajatve in da je zavarovana oseba
         upravičena do kritja ustreznih stroškov pri pristojnem nosilcu do višine dajatev, zagotovljenih v državi članici tega nosilca.

      37      Nasprotno nemška in norveška vlada ter Komisija menijo, da člen 19(1)(a) in (b) Uredbe št. 1408/71 s tem, da uvaja dvojni
         mehanizem, v skladu s katerim zaposlena ali samozaposlena oseba v državi članici svojega stalnega prebivališča prejema po
         eni strani dajatve v obliki storitev v skladu z zakonodajo za nosilca v kraju stalnega prebivališča in po drugi strani denarne
         dajatve v skladu z zakonodajo za pristojnega nosilca, jasno razlikuje dajatve v obliki storitev od denarnih dajatev. Prenos
         stalnega prebivališča v drugo državo članico bi torej lahko povzročil popolno ali delno izgubo pravic do dajatev socialne
         varnosti. Ker avstrijsko pravo osebam, ki so v enakem položaju kot P. von Chamier Glisczinski, zagotavlja le denarne dajatve,
         in ne dajatev v obliki storitev, naj se tožeča stranka v postopku v glavni stvari pri zahtevi za povračilo določenih stroškov,
         nastalih ob nastanitvi v specializiranem negovalnem domu v Avstriji, ne bi mogla sklicevati na člen 19(1) Uredbe št. 1408/71.

      38      V zvezi s tem je treba najprej spomniti, da se v skladu s členom 2(1) Uredbe št. 1408/71 ta uredba uporablja zlasti za zaposlene
         ali samozaposlene osebe, za katere velja ali je veljala zakonodaja ene ali več držav članic in so državljani ene od držav
         članic, pa tudi za njihove družinske člane in preživele osebe. V skladu s členom 1(a)(i) te uredbe „zaposlena oseba“ in „samozaposlena
         oseba“ pomenita vsako osebo, ki je obvezno zavarovana ali prostovoljno nadaljuje zavarovanje za enega ali več primerov, ki
         so zajeti v sistemu socialne varnosti za zaposlene ali samozaposlene osebe. V skladu s členom 1(f)(i) pojem „družinski član“
         za namene uporabe navedene uredbe pomeni vsako osebo, ki je opredeljena ali priznana za člana družine z zakonodajo, po kateri
         se zagotavljajo dajatve.

      39      Iz tega sledi, da zavarovanci, kakršna sta zakonca von Chamier‑Glisczinski, spadajo v okvir osebne veljavnosti Uredbe št. 1408/71.
         Po eni strani, kot je razvidno iz točke 30 te sodbe, je bil namreč H.-G. von Chamier-Glisczinski v času izdaje odločb DAK,
         omenjenih v točkah 25 in 28 te sodbe – s prvo je bila zavrnjena dodelitev vseh zahtevanih dajatev, z drugo pa je bila zavrnjena
         pritožba, vložena zoper prvo odločbo – pri DAK zavarovan na prostovoljni podlagi. Po drugi strani je iz odločbe predložitvenega
         sodišča med drugim razvidno, da je bila P. von Chamier-Glisczinski pri DAK zavarovana prek moža.

      40      Poleg tega je treba spomniti, da je Sodišče že odločilo, da dajatve, kot so tiste, ki jih zagotavlja nemški sistem zavarovanja
         za primer potrebe po pomoči in postrežbi, tudi če imajo svoje posebnosti, pomenijo „dajatve za bolezen“ v smislu člena 4(1)(a)
         Uredbe št. 1408/71, ker je njihov namen v bistvu dopolnitev dajatev zdravstvenega zavarovanja, s katerimi so tudi organizacijsko
         povezane, za izboljšanje zdravstvenega stanja in življenjskih razmer oseb, ki potrebujejo pomoč in postrežbo (glej v tem smislu
         zgoraj navedeno sodbo Molenaar, točki 24 in 25).

      41      Te dajatve torej spadajo v okvir poglavja I naslova III Uredbe št. 1408/71, ki zajema člene od 18 do 36.

      42      Zato je predložitveno sodišče to vprašanje oblikovalo z vidika besedila člena 19 Uredbe št. 1408/71. Glede na sodno prakso
         Sodišča, še zlasti sodbi z dne 10. marca 1992 v zadevi Twomey (C‑215/90, Recueil, str. I‑1823, točka 18) in z dne 17. septembra 2002
         v zadevi Baumbast in R (C‑413/99, Recueil, str. I‑7091, točka 89), ta določba v breme pristojne države zagotavlja zaposlenim
         in samozaposlenim osebam ter njihovim družinskim članom, ki prebivajo v drugi državi članici in zaradi svojega stanja potrebujejo
         zdravstveno oskrbo v državi članici stalnega prebivališča, pravico do dajatev v obliki storitev za primer bolezni, ki jih
         nudi nosilec te zadnje navedene države članice.

      43      Vendar je v predloženem primeru glede na dejansko stanje postopka v glavni stvari treba preučiti, ali bi bilo namesto člena
         19 Uredbe št. 1408/71 mogoče upoštevati člen 22 te uredbe. Čeprav je predložitveno sodišče to vprašanje formalno omejilo na
         razlago navedenega člena 19, ta okoliščina Sodišču ne preprečuje, da bi nacionalnemu sodišču ponudilo vse elemente razlage
         prava Skupnosti, ki mu lahko koristijo pri razsodbi v zadevi, o kateri odloča, ne glede na to, ali se je to sodišče v svojem
         vprašanju na njih sklicevalo ali ne (glej v tem smislu zlasti sodbe z dne 7. septembra 2004 v zadevi Trojani, C‑456/02, ZOdl.,
         str. I-7573, točka 38; z dne 15. septembra 2005 v zadevi Ioannidis, C‑258/04, ZOdl., str. I-8275, točka 20, in z dne 26. aprila 2007
         v zadevi Alevizos, C‑392/05, ZOdl., str. I‑3505, točka 64).

      44      Iz spisa, posredovanega Sodišču, je razvidno, da je P. von Chamier‑Glisczinski pred vložitvijo vloge z dne 27. avgusta 2001
         v skladu s členom 38 SGB XI že prejemala dajatve – v obliki mešanih dajatev – iz nemškega sistema zavarovanja za primer potrebe
         po pomoči in postrežbi. Zato se zdi, da je v času vložitve te vloge izpolnjevala pogoj, da potrebuje pomoč in postrežbo, na
         podlagi katerega je bila upravičena do dajatev, ki jih zagotavlja ta sistem, vključno s polno oskrbo v negovalnem domu v skladu
         s členom 43(1) SGB XI, če oskrba na domu ali delna oskrba v negovalnem domu ni mogoča ali je glede na posebne okoliščine posameznega
         primera ni mogoče izvajati.

      45      Taka okoliščina bi, če bi jo potrdilo predložitveno sodišče, lahko vodila do tega, da se upošteva člen 22(1)(b) in (3) Uredbe
         št. 1408/71. Kot namreč izhaja iz naslova tega člena, njegov odstavek 1(b), bran v povezavi z odstavkom 3, prvi pododstavek,
         ureja med drugim primer prenosa stalnega prebivališča – v primeru bolezni – družinskega člana zaposlene ali samozaposlene
         osebe v drugo državo članico, ki ni država članica pristojnega nosilca.

      46      V obravnavanem primeru pa ni treba odgovoriti na vprašanje, kateri člen – 19 ali 22(1)(b) Uredbe št. 1408/71 – bi bilo mogoče
         uporabiti v posebnih dejanskih okoliščinah, kot so te v sporu o glavni stvari. Treba je namreč ugotoviti, da se v primeru,
         kakršen je primer P. von Chamier‑Glisczinski, mehanizma, ki ju uveljavljata ti določbi, razen odobritve, zahtevane na podlagi
         navedenega člena 22(1)(b) – ki jo je mogoče zavrniti le, če se ugotovi, da bi premestitev osebe škodovala njenemu zdravju
         ali ovirala njeno zdravljenje – glede svojih rezultatov bistveno ne razlikujeta. Čeprav se namreč člena 19 in 22(1)(b), kot
         je razvidno iz točk 42 in 45 te sodbe, nanašata na različne primere in torej sledita različnim ciljem, oba mehanizma, ki ju
         uveljavljata ti dve določbi, zagotavljata, da med drugim družinski član zaposlene ali samozaposlene osebe v drugi državi članici,
         ki ni država članica pristojnega nosilca, v imenu tega nosilca prejema dajatve v obliki storitev s strani nosilca v kraju
         stalnega prebivališča oziroma začasnega prebivališča v skladu z zakonodajo za nosilca te druge države članice ter denarne
         dajatve v skladu z zakonodajo za pristojnega nosilca, izplačane bodisi neposredno s strani tega nosilca bodisi v njegovem
         imenu.

      47      Kot je razvidno iz točk 24, 25 in 32 te sodbe je P. von Chamier-Glisczinski z vlogo z dne 27. avgusta 2001 v bistvu zahtevala,
         naj se ji dajatve, ki so v skladu z nemško ureditvijo opredeljene kot dajatve v obliki storitev in do katerih je bila v skladu
         s to ureditvijo upravičena, zagotovijo v zvezi z oskrbo, ki jo bo prejela v negovalnem domu v Avstriji.

      48      Pojma dajatve v obliki storitev in denarne dajatve je treba glede na Uredbo št. 1408/71 v pravu Skupnosti razlagati samostojno
         (glej v tem smislu sodbo z dne 15. junija 2006 v zadevi Acereda Herrera, C‑466/04, ZOdl., str. I-5341, točki 29 in 30). Vendar
         je Sodišče glede zadevnega sistema zavarovanja tveganj potrebe po pomoči in postrežbi v postopku v glavni stvari že odločilo,
         da dajatve zavarovanja tveganj potrebe po pomoči in postrežbi, ki jih sestavlja kritje ali povračilo stroškov specializiranega
         negovalnega doma, nastalih zaradi potrebe zainteresirane osebe po pomoči in postrežbi, spadajo v okvir pojma dajatve v obliki
         storitev v smislu naslova III Uredbe št. 1408/71 (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Molenaar, točki 6 in 32, in sodbo
         z dne 8. julija 2004 v združenih zadevah Gaumain-Cerri in Barth, C‑502/01 in C‑31/02, ZOdl., str. I-6483, točka 26), pri čemer
         navedene dajatve med drugim zajemajo tudi polno oskrbo v smislu člena 43 SGB XI.

      49      Treba je torej ugotoviti, da dajatve, kakršne so predmet vloge z dne 27. avgusta 2001, čeprav gre pri njih za izplačilo določenega
         zneska iz naslova povračila stroškov, v nasprotju s tem, kar trdi tožeča stranka v postopku v glavni stvari, pomenijo dajatve
         v obliki storitev v smislu naslova III Uredbe št. 1408/71 in spadajo v okvir določb te uredbe, ki se nanašajo na take dajatve.

      50      Glede na to je treba spomniti, da je Sodišče člen 19 Uredbe št. 1408/71 že razložilo tako, da zavarovana oseba, ki je v položaju,
         ki ga zajema ta določba, v državi članici svojega stalnega prebivališča prejema dajatve v obliki storitev, če so v zakonodaji
         te države – ne glede na posebnejše poimenovanje tega sistema socialnega zavarovanja, katerega del je – predvidene dajatve
         v obliki storitev, katerih namen je kritje istih tveganj, kot jih krije zadevno zavarovanje v pristojni državi (glej v tem
         smislu zgoraj navedeno sodbo Molenaar, točka 37). Tako razlago potrjujeta besedilo člena 19 in tudi cilj, da se zaposleni
         ali samozaposleni osebi v državi članici stalnega prebivališča ali začasnega prebivališča dostop do storitev oskrbe, ki jo
         potrebuje glede na svoje zdravstveno stanje, zagotovi pod enakimi pogoji, kakršni veljajo za osebe, zavarovane po sistemu
         socialne varnosti te države članice.

      51      Poleg tega v skladu s členom 19(2) Uredbe št. 1408/71 družinski člani v smislu navedene uredbe v breme pristojne države prejemajo
         dajatve v obliki storitev, ki jim jih zagotavlja nosilec v kraju njihovega stalnega prebivališča v mejah in v skladu s podrobnimi
         pravili zakonodaje, ki jo uporablja (glej v tem smislu sodbo z dne 8. junija 1995 v zadevi Delavant, C‑451/93, Recueil, str. I-1545,
         točka 15).

      52      Iz točke 46 te sodbe je razvidno, da ker sta mehanizma, ki ju uvajata člena 19 in 22(1)(b) Uredbe št. 1408/71, podobna, mora
         to načeloma po analogiji veljati tudi za zavarovane osebe, ki jih zajema ta zadnjenavedena določba, brana v povezavi s členom
         22(3) te uredbe.

      53      Zato je, ne glede na to, ali je mogoče v postopku v glavni stvari uporabiti člen 19 ali člen 22(1)(b) Uredbe št. 1408/71,
         treba ugotoviti, da v skladu z mehanizmoma, ki ju uvaja ena ali druga od teh dveh določb, kadar v zakonodaji države članice
         stalnega prebivališča zadevne socialno zavarovane osebe niso predvidene dajatve v obliki storitev za kritje tveganj, v zvezi
         s katerimi se zatrjuje upravičenje do teh dajatev, Uredba št. 1408/71 sama po sebi ne zahteva zagotavljanja teh dajatev zunaj
         pristojne države s strani ali v imenu pristojnega nosilca.

      54      V okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, člen 10 Uredbe št. 1612/68, ki je naveden v prvem vprašanju za predhodno
         odločanje, ne more vplivati na to razlago.

      55      Vendar v nasprotju s tem, kar trdijo nemška in norveška vlada ter Komisija, členov 19 in 22 Uredbe št. 1408/71 ni mogoče razlagati
         tako, da pomenita, da je v primeru, ko ima socialno zavarovana oseba stalno prebivališče v drugi državi članici, ki ni pristojna
         država, dostop te osebe do dajatev v obliki storitev določen izključno z zakonodajo države članice njenega stalnega prebivališča,
         tako da bi v primeru, v katerem v zakonodaji te države članice niso predvidene dajatve v obliki storitev za kritje tveganj,
         za katere se zatrjuje upravičenje do teh dajatev, ti določbi pristojnega nosilca lahko ovirali pri zagotavljanju teh dajatev
         v obliki storitev.

      56      Razlaga, da Uredba št. 1408/71 prepoveduje državi članici, da bi delavcem in njihovim družinskim članom zagotavljala širše
         varstvo od tistega, ki je zagotovljeno s to uredbo bi namreč prekoračila cilj te uredbe in se oddaljila od namena in obsega
         člena 42 ES (glej v tem smislu sodbe z dne 10. januarja 1980 v zadevi Jordens-Vosters, 69/79, Recueil, str. 75, točka 11;
         z dne 5. julija 1988 v zadevi Borowitz, 21/87, Recueil, str. 3715, točka 24, in z dne 20. maja 2008 v zadevi Bosmann, C‑352/06,
         ZOdl., str. I-3827, točke od 27 do 29 in 33).

      57      Glede na zgoraj navedeno je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da kadar v sistemu socialne varnosti države članice stalnega
         prebivališča osebe, ki potrebuje pomoč in postrežbo in je zavarovana kot družinski član zaposlene ali samozaposlene osebe
         v smislu Uredbe št. 1408/71, v nasprotju s sistemom socialne varnosti pristojne države niso predvidene dajatve v obliki storitev
         v primerih potrebe po pomoči in postrežbi, kakršen je primer te osebe, člena 19 in 22(1)(b) navedene uredbe sama po sebi ne
         zahtevata zagotavljanja takih dajatev zunaj pristojne države s strani ali v imenu pristojnega nosilca.

       Drugo vprašanje
      58      Z drugim vprašanjem želi predložitveno sodišče – v zvezi s primerom, v katerem so v sistemu socialne varnosti pristojne države,
         ne pa tudi države članice stalnega prebivališča, predvidene dajatve v obliki storitev osebam, ki so zavarovane kot družinski
         člani zaposlene ali samozaposlene osebe, ki kot P. von Chamier‑Glisczinski potrebujejo pomoč in oskrbo – izvedeti, ali členi
         18 ES, 39 ES in 49 ES v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, nasprotujejo ureditvi, kakršno določa člen
         34 SGB XI, na podlagi katere pristojni nosilec neodvisno od mehanizmov, ki jih uveljavlja člen 19 oziroma 22(1)(b) Uredbe
         št. 1408/71, in za nedoločen čas zavrne kritje stroškov, povezanih z nastanitvijo v negovalnem domu v državi članici stalnega
         prebivališča do višine zneska, ki ustreza dajatvam, do katerih bi bila zadevna oseba upravičena, če bi enako oskrbo prejela
         v negovalnem domu s koncesijo v pristojni državi.

      59      Tožeča stranka v postopku v glavni stvari meni, da bi v skladu s členom 39 ES dajatve v obliki storitev, namenjene negi osebe,
         zavarovane po sistemu zavarovanja za primer potrebe po pomoči in postrežbi, morale biti zagotovljene tudi v drugi državi članici,
         kot je Zvezna republika Nemčija, vsaj v obliki povračila ali neposrednega kritja stroškov prejete oskrbe do višine, ki jo
         določa nemška ureditev.

      60      Nasprotno nemška vlada trdi, da tako kot pogodba ES – na podlagi razlage, ki je v skladu s primarnim pravom – ne zahteva spremembe
         pravila sekundarnega prava, ki določa, da se dajatve v obliki storitev v določenih primerih ne prenašajo, primarno pravo tudi
         ne vsebuje neposredne pravne podlage, ki bi lahko dopolnila ali nadomestila to pravilo.

      61      Norveška vlada poudarja značilnosti storitev, opravljenih v specializiranem negovalnem domu, da bi poudarila, da v sporu o
         glavni stvari na podlagi členov 39 ES in 49 ES ne obstaja pravica do kritja določenih stroškov, povezanih s temi storitvami.

      62      Nazadnje Komisija trdi, da bi bila zato, ker uredba št. 1408/71 ureja primere, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, uporaba
         primarnega prava mogoča le, če bi bile upoštevne določbe te uredbe nezakonite. Vendar naj te določbe glede na primarno pravo
         ne bi bile neveljavne. Kolizijska in koordinacijska pravila, ki jih določa to pravo, naj bi bila potrebna za preprečitev kopičenja
         dajatev in upravičena s praktično presojo.

      63      Prvič, treba je spomniti, da tako iz sodne prakse kot iz člena 152(5) ES izhaja, da pravo Skupnosti ne posega v pristojnosti
         držav članic glede ureditve njihovih sistemov socialne varnosti in še posebej glede sprejetja določb za organizacijo ter opravljanje
         zdravstvenih storitev in zdravljenja (sodba z dne 10. marca 2009 v zadevi Hartlauer, C‑169/07, še neobjavljena v ZOdl., točka 29
         in navedena sodna praksa). Ker ni harmonizacije na ravni Skupnosti, mora zakonodaja vsake države članice določiti pogoje za
         zagotavljanje storitev socialne varnosti. Vendar morajo države članice pri izvajanju te pristojnosti spoštovati pravo Skupnosti
         (glej zlasti sodbi z dne 12. julija 2001 v zadevi Smits in Peerbooms, C‑157/99, Recueil, str. I‑5473, točke od 44 do 46, in
         z dne 18. marca 2004 v zadevi Leichtle, C‑8/02, Recueil, str. I-2641, točka 29 in navedena sodna praksa), še zlasti določbe
         Pogodbe v zvezi s svobodo opravljanja storitev (glej sodbo z dne 19. aprila 2007 v zadevi Stamatelaki, C‑444/05, ZOdl., str. I-3185,
         točka 23), prostim gibanjem delavcev (glej sodbo z dne 11. septembra 2008 v zadevi Petersen, C‑228/07, še neobjavljena v ZOdl.,
         točka 42) ali svobodo vsakega državljana Evropske unije, da se prosto giba in prebiva na ozemlju držav članic (glej sodbi
         z dne 23. novembra 2000 v zadevi Elsen, C‑135/99, Recueil, str. I-10409, točka 33, in z dne 21. februarja 2008 v zadevi Klöppel,
         C‑507/06, ZOdl., str. I-943, točka 16).

      64      Poleg tega je Sodišče odločilo, da je Svet s tem, da je sprejel Uredbo št. 1408/71, upoštevajoč široko diskrecijsko pravico,
         ki jo ima pri izbiri najprimernejših sredstev za dosego rezultata, določenega v členu 42 ES (glej v tem smislu zlasti sodbo
         z dne 20. aprila 1999 v zadevi Nijhuis, C‑360/97, Recueil, str. I-1919, točka 30), na splošno izpolnil obveznost, ki izhaja
         iz naloge, ki mu bila je zaupana s tem členom, in sicer da vzpostavi sistem, s katerim bo delavcem omogočeno premagovati ovire,
         ki zanje lahko izhajajo iz nacionalnih predpisov s področja socialne varnosti (glej v tem smislu zlasti sodbo z dne 22. novembra 1995
         v zadevi Vougioukas, C‑443/93, Recueil, str. I‑4033, točka 30, zgoraj navedeno sodbo Molenaar, točka 14, in z dne 16. decembra 2004
         v zadevi My, C‑293/03, ZOdl., str. I-12013, točka 34). V tem postopku ni bilo navedeno, da bi bila člena 19 ali 22 ali katera
         koli druga določba Uredbe št. 1408/71 v primerih, kakršen je v sporu o glavni stvari, neveljavna in Sodišču tudi ni bil predložen
         noben dokaz, da bi bile te določbe lahko neveljavne.

      65      Kot je namreč razvidno iz točk 50 in 52 te sodbe, mehanizma, ki ju, odvisno od primera, vzpostavljata člena 19 in 22 Uredbe
         št. 1408/71, odražata voljo zakonodajalca Skupnosti, da daje prednost rešitvi, v skladu s katero lahko imajo zavarovane osebe
         glede dajatev v obliki storitev za primer bolezni v državi članici stalnega prebivališča ali nastanitve dostop do storitev
         oskrbe, ki ustrezajo njihovemu zdravstvenemu stanju, pod enakimi pogoji kot osebe, vključene v sistem socialne varnosti te
         države članice (glej v tem smislu v zvezi s členom 22 Uredbe št. 1408/71 tudi sodbi z dne 3. julija 2003 v zadevi van der Duin
         in ANOZ Zorgverzekeringen, C‑156/01, Recueil, str. I-7045, točka 50, in z dne 12. aprila 2005 v zadevi Keller, C‑145/03, ZOdl.,
         str. I-2529, točka 45). Res je, da mora v skladu s členom 36 Uredbe št. 1408/71 v primeru stalnega prebivališča zunaj pristojne
         države, dajatve v obliki storitev, ki jih nosilec v kraju prebivališča nudi v imenu pristojnega nosilca, še zlasti na podlagi
         členov 19 in 22 te uredbe, slednji v celoti povrniti. Vendar pa se je zakonodajalec Skupnosti pri izvajanju svoje široke diskrecijske
         pravice lahko zakonito odločil, upoštevajoč zlasti potrebo po prejemanju nujnega zdravljenja zunaj pristojne države, da ne
         glede na praktične in administrativne težave, ki bi lahko nastale pri tem, od nosilca v kraju prebivališča ne bo zahteval
         dajatev v obliki storitev v skladu z zakonodajo, ki jo uporablja pristojni nosilec, ker nosilec v kraju prebivališča s to
         zakonodajo ni nujno seznanjen.

      66      Torej je treba razlago Uredbe št. 1408/71, ki jo je dalo Sodišče v odgovor na prvo vprašanje, razumeti tako, da ne vpliva
         na rešitev, ki bi izhajala iz morebitne uporabe določb primarnega prava (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Acereda Herrera,
         točka 38). Ugotovitev, da je nacionalni ukrep lahko skladen z določbo ukrepa sekundarnega prava, v tem primeru z Uredbo št. 1408/71,
         namreč nima nujno za posledico, da tega ukrepa ne bilo treba presojati z vidika določb Pogodbe (glej v tem smislu sodbi z
         dne 28. aprila 1998 v zadevi Kohll, C‑158/96, Recueil, str. I‑1931, točka 25, in z dne 16. maja 2006 v zadevi Watts, C‑372/04,
         ZOdl., str. I-4325, točka 47). Iz tega sledi, da to, da se v primeru, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, uporabljata
         člena 19 oziroma 22 Uredbe št. 1408/71, samo po sebi ne preprečuje, da bi zadevna oseba lahko na podlagi primarnega prava
         zahtevala kritje določenih stroškov, povezanih z nego, prejeto v negovalnem domu v drugi državi članici, in sicer pod pogoji,
         ki so drugačni od tistih, ki jih določata navedena člena (glej po analogiji sodbo z dne 12. julija 2001 v zadevi Vanbraekel
         in drugi, C‑368/98, Recueil, str. I-5363, točke od 37 do 53, in zgoraj navedeno sodbo Watts, točka 48).

      67      V obravnavanem primeru je, upoštevajoč dokaze v spisu, navedene v točkah od 21 do 30 te sodbe, najprej treba preučiti, ali
         primer, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, res spada na področje uporabe določb, navedenih v drugem vprašanju za predhodno
         odločanje, in sicer členov 18 ES, 39 ES in 49 ES. V zvezi s tem so nemška in norveška vlada ter Komisija glede na dejansko
         stanje, navedeno v odločbi predložitvenega sodišča in v odgovorih na zahtevo po pojasnilih, navedeno v točki 22 te sodbe,
         izrazile dvom glede uporabe členov 39 ES in 49 ES. Norveška vlada in Komisija poleg tega menita, da Sodišču na to vprašanje
         ne bi bilo treba odgovoriti z vidika člena 18 ES.

      68      Glede uporabe člena 39 ES je treba najprej spomniti, da pojem „delavec“ v pravu Skupnosti ni enoten, ampak se spreminja glede
         na zadevno področje uporabe (glej zlasti sodbo z dne 7. junija 2005 v zadevi Dodl in Oberhollenzer, C‑543/03, ZOdl., str. I-5049,
         točka 27). Tako pojem delavec, uporabljen v okviru člena 39 ES in Uredbe št. 1612/68 ni nujno enak tistemu, ki velja v okviru
         člena 42 ES in Uredbe št. 1408/71 (glej v tem smislu sodbo z dne 12. maja 1998 v zadevi Martínez Sala, C‑85/96, Recueil, str. I-2691,
         točke 31, 32, 35 in 36).

      69      Glede na člen 39 ES je v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča pojem „delavec“ v smislu tega člena pojem Skupnosti in se
         ne sme razlagati ozko. Za delavca je treba šteti vsakogar, ki opravlja dejansko in resnično dejavnost, z izjemo dejavnosti
         tako omejenega obsega, da jih je mogoče opredeliti zgolj kot obrobne in pomožne. Značilnost delovnega razmerja v skladu s
         to sodno prakso je, da oseba v določenem času v korist druge osebe in pod njenim vodstvom opravi storitve, za katere prejme
         plačilo (glej zlasti sodbo z dne 3. julija 1986 v zadevi Lawrie‑Blum, 66/85, Recueil, str. 2121, točki 16 in 17, ter zgoraj
         navedeni sodbi Trojani, točka 15, in Petersen, točka 45).

      70      Iz sodne prakse prav tako izhaja, da se za državljane države članice, ki iščejo zaposlitev v drugi državi članici, prav tako
         uporablja člen 39 ES (glej v tem smislu sodbo z dne 26. februarja 1991 v zadevi Antonissen, C‑292/89, Recueil, str. I-745,
         točki 12 in 13; zgoraj navedeno sodbo Martínez Sala, točka 32; sodbo z dne 23. marca 2004 v zadevi Collins, C‑138/02, Recueil,
         str. I‑2703, točka 57; zgoraj navedeno sodbo Ioannidis, točka 21, in sodbo z dne 4. junija 2009 v združenih zadevah Vatsouras
         in Koupatantze, C‑22/08 in C‑23/08, še neobjavljena v ZOdl., točka 36).

      71      H.-G. von Chamier-Glisczinski trdi, da je v času izdaje odločb DAK, omenjenih v točkah 25 in 28 te sodbe, iskal zaposlitev
         v Avstriji in da se torej za primer njegove žene kot njegovega družinskega člana uporablja člen 39 ES.

      72      Kot je razvidno iz točk 26, 27 in 29 te sodbe, Sodišče nima nobenih dokazov, ki bi podpirali to trditev. Kot je namreč razvidno
         iz točke 27 te sodbe, navedbe tožeče stranke v postopku v glavni stvari v dopisu, omenjenem v točki 22 te sodbe, po eni strani
         in na ustni obravnavi po drugi strani niso popolnoma dosledne in se namesto tega razumejo bolj tako, da H.-G. von Chamier-Glisczinski
         v času izdaje omenjenih odločb DAK, s tem ko je poskušal prevzeti podjetje v Avstriji, prebival pa je še naprej v Nemčiji,
         ni izkoristil svobode gibanja, zagotovljene s členom 39 ES.

      73      V teh okoliščinah člena 39 ES ni mogoče uporabiti v navedenem sporu.

      74      Nazadnje, glede člena 49 ES je treba najprej navesti, da Pogodba ne vsebuje nobenih določb, na podlagi katerih bi bilo mogoče
         abstraktno določiti mejo trajanja ali pogostnosti, pri kateri opravljanja storitev ali določenih vrst storitev v drugi državi
         članici ni več mogoče šteti za opravljanje storitev v smislu Pogodbe. Pojem „storitve“ v smislu Pogodbe torej lahko zajema
         zelo različne storitve, vključno s storitvami, ki se opravljajo dalj časa, tudi več let (glej v tem smislu sodbi z dne 11. decembra 2003
         v zadevi Schnitzer, C‑215/01, Recueil, str. I‑14847, točki 30 in 31, in z dne 29. aprila 2004 v zadevi Komisija proti Portugalski,
         C‑171/02, Recueil, str. I-5645, točka 26).

      75      Vendar se v skladu s sodno prakso Sodišča določbe na področju svobode opravljanja storitev ne nanašajo na položaj državljana
         države članice, ki se v drugi državi članici naseli stalno ali vsaj brez predvidljive časovne omejitve in je lahko tako v
         njej v tem nedoločenem času deležen storitev (glej v tem smislu zlasti sodbo z dne 5. oktobra 1988 v zadevi Steymann, 196/87,
         Recueil, str. 6159, točka 17; zgoraj navedeno sodbo Trojani, točka 28; sodbo z dne 19. oktobra 2004 v zadevi Zhu in Chen,
         C‑200/02, ZOdl., str. I-9925, točka 22, in glede specializiranih negovalnih domov sodbo z dne 17. junija 1997 v zadevi Sodemare
         in drugi, C‑70/95, Recueil, str. I‑3395, točka 38).

      76      V obravnavanem primeru je iz podatkov, navedenih v točkah od 22 do 24 ter 26 in 27 te sodbe, razvidno, da se P. von Chamier-Glisczinski
         ni preselila v Avstrijo, da bi bila v negovalnem domu, v katerega je bila sprejeta, začasno oskrbovana. Iz teh istih podatkov
         namreč izhaja, da si je v tej državi članici uredila stalno prebivališče brez predvidljive časovne omejitve.

      77      V teh okoliščinah, kot trdijo nemška in norveška vlada ter Komisija, uporabe člena 49 ES v okviru tega predloga za sprejetje
         predhodne odločbe ni mogoče potrditi.

      78      Glede na ugotovitve o uporabi členov 39 ES in 49 ES v točkah 73 in 77 te sodbe je treba poudariti, da je P. von Chamier-Glisczinski
         kot nemška državljanka v vsakem primeru uživala status državljana Evropske unije v skladu s členom 17(1) ES.

      79      S tem, da je odšla v Avstrijo in si tam uredila stalno prebivališče, je P. von Chamier-Glisczinski izvajala pravice, ki ji
         jih podeljuje člen 18(1) ES. Njen primer spada torej na področje uporabe pravice do svobode gibanja in prebivanja na ozemlju
         druge države članice, ki ni država državljanstva.

      80      V teh okoliščinah je treba primer, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, preučiti ob upoštevanju pravic, ki bi jih oseba,
         ki potrebuje pomoč in postrežbo, kakršna je P. von Chamier-Glisczinski, kot državljanka Evropske unije imela na podlagi člena
         18(1) ES.

      81      V skladu s to določbo ima vsak državljan Unije pravico do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic ob upoštevanju
         omejitev in pogojev, določenih s Pogodbo ES, in ukrepov, ki so bili sprejeti za njeno uveljavitev.

      82      V zvezi s tem iz sodne prakse izhaja, da ugodnosti, ki jih Pogodba daje v zvezi z gibanjem državljanov Unije, ne bi polno
         učinkovale, če bi državljana neke države članice od njihove uporabe lahko odvrnile ovire, ki jih njegovemu bivanju v drugi
         državi članici postavlja pravna ureditev njegove države izvora, ki ga kaznuje zgolj zato, ker jih je uporabil (glej sodbi
         z dne 23. oktobra 2007 v združenih zadevah Morgan in Bucher, C‑11/06 in C‑12/06, ZOdl., str. I-9161, točka 26 in navedena
         sodna praksa, in z dne 4. decembra 2008 v zadevi Zablocka‑Weyhermüller, C‑221/07, še neobjavljena v ZOdl., točka 34 in navedena
         sodna praksa).

      83      V tem primeru ni sporno, da je bila P. von Chamier-Glisczinski zaradi nastanitve v negovalnem domu v Avstriji, ki ni imel
         koncesije v smislu člena 72 SGB XI, glede dajatev v obliki storitev, določenih s to določbo, v neugodnem položaju v primerjavi
         s položajem, v katerem bi bila, če bi zahtevala polno oskrbo v smislu člena 43 navedenega zakonika v negovalnem domu s koncesijo
         v Nemčiji.

      84      Ker člen 42 ES določa usklajevanje zakonodaj držav članic, in ne njihove harmonizacije, ne more vplivati na vsebinske in postopkovne
         razlike med sistemi socialne varnosti ter na pravice oseb, ki so zavarovane po teh sistemih (glej v tem smislu na področju
         prostega pretoka delavcev sodbe z dne 15. januarja 1986 v zadevi Pinna, 41/84, Recueil, str. 1, točka 20; z dne 30. januarja 1997
         v zadevi de Jaeck, C‑340/94, Recueil, str. I-461, točka 18, in z dne 30. januarja 1997 v zadevi Hervein in Hervillier, C‑221/95,
         Recueil, str. I-609, točka 16).

      85      V teh okoliščinah člen 18(1) ES zavarovani osebi ne more zagotavljati, da bo preselitev v drugo državo članico s stališča
         socialne varnosti nevtralna, še zlasti glede dajatev za primer bolezni (glej v tem smislu po analogiji s členom 39 ES sodbi
         z dne 19. marca 2002 v združenih zadevah Hervein in drugi, C‑393/99 in C‑394/99, Recueil, str. I-2829, točka 51, in z dne
         9. marca 2006 v zadevi Piatkowski, C‑493/04, ZOdl., str. I-2369, točka 34). Kot navaja Komisija, je upoštevajoč razlike med
         sistemi in zakonodajami držav članic, ki urejajo to področje, taka preselitev, odvisno od primera, glede na kombinacijo nacionalnih
         ureditev, uporabnih v skladu z Uredbo št. 1408/71, lahko bolj ali manj ugodna za zadevno osebo.

      86      Vendar je položaj, v katerem se je znašla P. von Chamier-Glisczinski zaradi svoje preselitve v negovalni dom v Avstriji, nastal
         bolj zaradi kombinirane uporabe – v skladu z Uredbo št. 1408/71 – nemške in avstrijske zakonodaje na področju tveganj potrebe
         po pomoči in oskrbi, kot pa zaradi ureditve iz člena 34 SGB XI. Če bi namreč avstrijska zakonodaja v skladu s to uredbo v
         primerih potrebe po pomoči in postrežbi, kakršen je primer zainteresirane osebe, zagotavljala dajatve v obliki storitev, bi
         zainteresirani osebi te storitve nudil nosilec v kraju stalnega prebivališča ne glede na vsebino nemške ureditve v zvezi s
         tem, ta nosilec pa bi v skladu s členom 36 navedene uredbe dobil povračilo od pristojnega nosilca.

      87      V teh okoliščinah se zato, ker lahko Zvezna republika Nemčija in Republika Avstrija prosto izbirata modalitete svojih sistemov
         zdravstvenih zavarovanj, eden od teh sistemov ne bi smel šteti kot vzrok za diskriminacijo ali neugodnost le zato, ker ima
         neugodne posledice, kadar se v skladu z mehanizmi usklajevanja, uvedenimi z uporabo člena 42 ES, uporablja v kombinaciji s
         sistemom druge države članice.

      88      Glede na navedeno je na drugo vprašanje treba odgovoriti, da – kadar v sistemu socialne varnosti države članice stalnega prebivališča
         osebe, ki potrebuje pomoč in postrežbo in je zavarovana kot družinski član zaposlene ali samozaposlene osebe v smislu Uredbe
         št. 1408/71, v primerih potrebe po pomoči in postrežbi v nasprotju s sistemom socialne varnosti pristojne države niso predvidene
         dajatve v obliki storitev – člen 18 ES v okoliščinah, kakršne so te v zadevi v glavni stvari, ne nasprotuje ureditvi, kakršno
         določa člen 34 SGB XI, na podlagi katere pristojni nosilec v takih okoliščinah neodvisno od mehanizmov, ki jih uveljavlja
         člen 19 oziroma 22(1)(b) te uredbe, in za nedoločen čas zavrne kritje stroškov, povezanih z nastanitvijo v negovalnem domu
         v državi članici prebivališča do višine, ki ustreza dajatvam, do katerih bi bila ta oseba upravičena, če bi enako oskrbo prejela
         v negovalnem domu s koncesijo v pristojni državi.

       Stroški
      89      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      1)      Kadar v sistemu socialne varnosti države članice stalnega prebivališča osebe, ki potrebuje pomoč in postrežbo in je zavarovana
            kot družinski član zaposlene ali samozaposlene osebe v smislu Uredbe Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi
            sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti, kakor je bila spremenjena
            in posodobljena z Uredbo Sveta (ES) št. 118/97 z dne 2. decembra 1996, kakor je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 1386/2001
            Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. junija 2001, v nasprotju s sistemom socialne varnosti pristojne države niso predvidene
            dajatve v obliki storitev v primerih potrebe po pomoči in postrežbi, kakršen je primer te osebe, člen 19 oziroma 22(1)(b)
            navedene uredbe sam po sebi ne zahteva zagotavljanja takih dajatev zunaj pristojne države s strani ali v imenu pristojnega
            nosilca.
      2)      Kadar v sistemu socialne varnosti države članice stalnega prebivališča osebe, ki potrebuje pomoč in postrežbo in je zavarovana
            kot družinski član zaposlene ali samozaposlene osebe v smislu Uredbe št. 1408/71, kakor je bila spremenjena in posodobljena
            z Uredbo št. 118/97, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1386/2001, v primerih potrebe po pomoči in postrežbi v nasprotju
            s sistemom socialne varnosti pristojne države niso predvidene dajatve v obliki storitev, člen 18 ES v okoliščinah, kakršne
            so te v zadevi v glavni stvari, ne nasprotuje ureditvi, kakršno določa člen 34 knjige XI zakonika o socialni varnosti (Sozialgesetzbuch),
            na podlagi katere pristojni nosilec v takih okoliščinah neodvisno od mehanizmov, ki jih uveljavlja člen 19 oziroma 22(1)(b)
            te uredbe, in za nedoločen čas zavrne kritje stroškov, povezanih z nastanitvijo v negovalnem domu v državi članici prebivališča
            do višine, ki ustreza dajatvam, do katerih bi bila ta oseba upravičena, če bi enako oskrbo prejela v negovalnem domu s koncesijo
            v pristojni državi.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 23. januarja 2003. # Serena Angioli proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Uradniki - Ničnostna tožba. # Zadeva T-53/00.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 5. julija 2012.#Josef Geistbeck in Thomas Geistbeck proti Saatgut‑Treuhandverwaltungs GmbH.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesgerichtshof.#Intelektualna in industrijska lastnina – Žlahtniteljske pravice v Skupnosti – Uredba (ES) št. 2100/94 – Posebna pravica kmeta – Pojem ‚primerno nadomestilo‘ – Povračilo nastale škode – Kršitev.#Zadeva C‑509/10.

text:
               Stranke
               Razlogi za odločitev
               Izrek

            Stranke
            V zadevi C-509/10,
            katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Bundesgerichtshof (Nemčija) z odločbo z dne 30. septembra 2010, ki je prispela na Sodišče 26. oktobra 2010, v postopku
            Josef Geistbeck ,
            Thomas Geistbeck
            proti
            Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH ,
            SODIŠČE (prvi senat),
            v sestavi A. Tizzano, predsednik senata, A. Borg Barthet, E. Levits (poročevalec), J.-J. Kasel, sodniki, in M. Berger, sodnica,
            generalni pravobranilec: N. Jääskinen,
            sodni tajnik: K. Malacek, administrator,
            na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 18. januarja 2012,
            ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
            – za J. in T. Geistbecka J. Beismann in M. Miersch, odvetnika,
            – za Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH K. von Gierke in C. von Gierke, odvetnika,
            – za grško vlado X. Basakou in A.-E. Vassilopoulou, zastopnici,
            – za špansko vlado F. Díez Moreno, zastopnik,
            – za Evropsko komisijo B. Schima in F. Wilman ter M. Vollkommer, zastopniki,
            – po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 29. marca 2012
            izreka naslednjo
            Sodbo

            Razlogi za odločitev
            1. Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago nekaterih določb Uredbe Sveta (ES) št. 2100/94 z dne 27. julija 1994 o žlahtniteljskih pravicah v Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 16, str. 390) in Uredbe Komisije (ES) št. 1768/95 z dne 24. julija 1995 o izvajanju pravil o kmetijski izjemi, predvideni v členu 14(3) Uredbe št. 2100/94 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 18, str. 63), kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 2605/98 z dne 3. decembra 1998 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 24, str. 162, v nadaljevanju: Uredba št. 1768/95).
            2. Ta predlog je bil vložen v okviru spora med J. in T. Geistbeckom, kmetoma, ter družbo Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH (v nadaljevanju: STV), ki zastopa interese imetnikov žlahtniteljskih pravic zavarovanih rastlinskih sort Kuras, Quarta, Solara in Marabel, ker vložnika revizije v postopku v glavni stvari nista v celoti prijavila saditve teh rastlinskih sort.
            Pravni okvir
            Uredba št. 2100/94
            3. V skladu s členom 11 Uredbe št. 2100/94 ima žlahtniteljske pravice v Skupnosti „žlahtnitelj“, torej „oseba, ki je vzgojila ali odkrila in razvila sorto ali njen pravni naslednik“.
            4. Člen 13 navedene uredbe z naslovom „Pravice imetnika žlahtniteljske pravice v Skupnosti in prepovedana dejanja“ določa:
            „1. Žlahtniteljska pravica v Skupnosti velja tako, da je imetnik ali imetniki žlahtniteljske pravice v Skupnosti, v nadaljnjem besedilu ‚imetnik‘, upravičen do opravljanja dejanj iz odstavka 2.
            2. Ne glede na določbe členov 15 in 16 je potrebna odobritev imetnika za naslednja dejanja, ki zadevajo sestavine sorte ali pridelan material zavarovane sorte, v nadaljnjem besedilu ‚material‘:
            (a) pridelovanje ali razmnoževanje (povečevanje);
            […]
            Imetnik lahko svojo odobritev pogojuje in omejuje.
            […]“
            5. Člen 14 navedene uredbe z naslovom „Odstop od žlahtniteljske pravice v Skupnosti“ v odstavku 1 določa:
            „Ne glede na člen 13(2) in za namene zaščite kmetijske pridelave smejo kmetje za razmnoževanje na polju na svojem posestvu uporabljati svoje pridelke, pridobljene na svojem posestvu s sajenjem materiala sorte zavarovane z žlahtniteljsko pravico v Skupnosti, ki ni hibridna ali sintetična sorta.“
            6. Člen 14(3) Uredbe št. 2100/94 določa:
            „Za uveljavitev odstopa iz odstavka 1 in za varovanje zakonitih interesov žlahtnitelja in kmeta bodo pred začetkom veljavnosti te uredbe in izvedbenih pravil v skladu s členom 114 oblikovani pogoji, in sicer na osnovi naslednjih meril:
            […]
            – malim kmetom ni treba plačati imetniku nobenega nadomestila; […]
            […]
            – drugi kmetje morajo plačati imetniku primerno nadomestilo, znatno nižje od zneska, ki se zaračuna za licenčno pridelavo semenskega materiala te sorte na istem območju; dejanska višina tega primernega nadomestila se lahko sčasoma spremeni z upoštevanjem, kolikor se uporablja odmik glede zadevne sorte iz odstavka 1,
            […]
            – kmetje ali ponudniki storitev za pripravo materiala imetnikom na njihovo zahtevo priskrbijo ustrezne podatke; […]“
            7. Člen 94 te uredbe, ki se nanaša na zahteve po civilnem pravu v primeru uporabe rastlinske sorte, ki pomeni kršitev, določa:
            „1. Kdor:
            (a) neupravičeno izvrši enega od dejanj, ki so predpisana v členu 13(2), v zvezi s sorto, za katero je podeljena žlahtniteljska pravica v Skupnosti […]
             […]
            ga imetnik lahko toži na prenehanje take kršitve, plačilo primernega nadomestila ali obojega.
            2. Kdor krši določbe naklepno ali iz malomarnosti, je razen tega dolžan nadomestiti imetniku vsako nadaljnjo škodo, ki je posledica tega dejanja. Če gre za majhno malomarnost, se te zahteve lahko zmanjšajo v skladu z obsegom malomarnosti, vendar ne smejo biti manjše od koristi, ki jih je kršitelj iz tega pridobil.“
            8. Dodatna uporaba nacionalne zakonodaje glede kršitev je urejena v členu 97 navedene uredbe, ki v odstavku 1 določa:
            „Če je odgovorna stranka iz člena 94 s kršitvijo pridobila kakršno koli korist na račun imetnika ali osebe, ki je upravičena do žlahtniteljskih pravic, pristojna sodišča v skladu s členoma 101 in 102 uporabijo glede vrnitve v prejšnje stanje [vzpostavitve prejšnjega stanja] svojo nacionalno zakonodajo skupaj z mednarodnim zasebnim pravom.“
            Uredba št. 1768/95
            9. Člen 2(1) Uredbe št. 1768/95 določa:
            „Pogoje iz člena 1 izvajata oba, imetnik, ki predstavlja žlahtnitelja, in kmet, tako da ščitita zakonite interese drug drugega.“
            10. Člen 5 Uredbe št. 1768/95, ki določa pravila o nadomestilu, dolgovanem imetniku, določa:
            „1. Višina primernega nadomestila, ki ga je treba plačati imetniku v skladu s četrto alineo člena 14(3) temeljne uredbe, je lahko predmet pogodbe med imetnikom in zadevnim kmetom.
            2. Kjer taka pogodba ni sklenjena ali ni uporabna, je višina nadomestila primerno nižja od vsote, zahtevane za licenčno pridelavo semenskega materiala najnižje kategorije, ki izpolnjuje pogoje za uradno potrjevanje iste sorte na istem območju.
            […]
            5. Če se v zvezi z odstavkom 2 ne uporablja sporazum iz odstavka 4, znaša plačilo 50 % zneskov, ki se zaračunajo za licencirano proizvodnjo [licenčno pridelavo] semenskega materiala, kakor je opredeljeno v odstavku 2.
            […]“
            11. Člen 14 te uredbe, ki se nanaša na nadzor imetnika nad izvajanjem obveznosti kmeta, v odstavku 1 določa:
            „Da bi imetnik lahko nadzoroval izpolnjevanje določb člena 14 temeljne uredbe, kakor je opredeljeno v tej uredbi, če gre za izpolnjevanje obveznosti kmeta, bo ta na zahtevo imetnika:
            (a) zagotovil dokaze, ki potrjujejo njegove izjave o informacijah po členu 8, s predložitvijo veljavnih bistvenih dokumentov, kakršni so računi, rabljene oznake ali katero koli drugo primerno sredstvo v skladu s členom 13(1)(a) glede:
            – opravljanja storitev katere koli tretje osebe za predelavo pridelka imetnikove sorte za sajenje
            ali
            – v primeru člena 8(2)(e) dobavo semenskega materiala imetnikove sorte,
             ali z dovolitvijo uporabe zemljišča in objektov za skladiščenje;
            (b) dal na voljo dokaz, ki je zahtevan po členu 4(3) ali 7(5).“
            12. Člen 18 Uredbe št. 1768/95 določa:
            „1. Imetnik lahko osebo iz člena 17 toži zaradi neizpolnjevanja obveznosti v skladu s členom 14(3) temeljne uredbe, kakor je določeno v tej uredbi.
            2. Če taka oseba vedno znova in namenoma ne izpolnjuje svojih obveznosti v skladu s četrto alineo člena 14(3) temeljne uredbe v zvezi z eno ali več sortami istega imetnika, je kot obvezno nadomestilo imetniku za vsako nadaljnjo škodo v skladu s členom 94(2) temeljne uredbe mišljen vsaj pavšal, izračunan na osnovi štirikratne povprečne vsote, ki se zaračuna za licenčno pridelavo ustrezne količine semenskega materiala zavarovanih sort rastlin na istem območju, brez poseganja v nadomestilo katere koli višje škode.“
            Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
            13. J. in T. Geistbeck sta med letoma 2001 in 2004, potem ko sta o tem obvestila družbo STV, sadila zavarovane sorte Kuras, Quarta, Solara in Marabel. Vendar je ta družba pri pregledu ugotovila, da so dejanske gojene količine teh sort tudi za več kot trikrat presegale prijavljene količine. Zato je družba STV zahtevala plačilo zneska 4576,15 EUR, ki naj bi ustrezal dolgovani odškodnini. Ker sta vložnika revizije v postopku v glavni stvari plačala le polovico tega zneska, je družba STV vložila tožbo in zahtevala plačilo preostalega zneska ter povračilo predsodnih stroškov postopka v višini 141,05 EUR.
            14. Na prvi stopnji je bilo tožbi ugodeno. Pritožba, ki sta ju vložila zdajšnja vložnika revizije v postopku v glavni stvari, je bila zavrnjena. Ta sta nato vložila revizijo pri predložitvenem sodišču.
            15. To sodišče na podlagi sodbe Sodišča z dne 10. aprila 2003 v zadevi Schulin (C-305/00, Recueil, str. I-3525) meni, da se kmet, ki ni ustrezno izpolnil svoje obveznosti obveščanja imetnika zavarovane sorte, ne more sklicevati na člen 14(1) Uredbe št. 2100/94 in je na podlagi člena 94 navedene uredbe mogoče zoper njega vložiti tožbo zaradi kršitve ter od njega zahtevati plačilo primernega nadomestila.
            16. Predložitveno sodišče se sprašuje o izračunu „primernega nadomestila“, ki ga je v skladu s členom 94(1) Uredbe št. 2100/94 treba plačati imetniku žlahtniteljske pravice, in odškodnine, dolgovane na podlagi odstavka 2 tega člena.
            17. Kot podlago za izračun tega nadomestila naj bi bilo mogoče uporabiti bodisi povprečni znesek, zahtevan za licenčno pridelavo semenskega materiala zavarovane sorte zadevnih rastlinskih vrst na istem območju, bodisi nadomestilo, dolgovano za dovoljeno saditev v skladu s členom 14(3), četrta alinea, Uredbe št. 2100/94 v povezavi s členom 5(5) Uredbe št. 1768/95 (v nadaljevanju: nadomestilo za dovoljeno saditev).
            18. Po prvi predpostavki naj bi moral kršitelj plačati povprečni znesek pod enakimi pogoji in po enaki ceni kot vsaka tretja oseba, medtem ko naj bi po drugi predpostavki lahko uveljavljal ugodno ceno, pridržano za kmete, ki pomeni 50 % zneskov, ki se zaračunajo za licenčno pridelavo semenskega materiala.
            19. V teh okoliščinah je Bundesgerichtshof prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
            „1. Ali se ‚primerno nadomestilo‘, ki ga mora kmet plačati imetniku skupnostne žlahtniteljske pravice v skladu s členom 94(1) [Uredbe št. 2100/94], ker je uporabil semenski material zavarovane sorte, ki ga je pridobil s saditvijo, in ni izpolnil obveznosti, ki so določene v členu 14(3) [Uredbe št. 2100/94] in v členu 8 [Uredbe št. 1768/95], izračuna na podlagi povprečnega zneska nadomestila, zahtevanega za licenčno pridelavo semenskega materiala zavarovane sorte zadevnih vrst rastlin na istem območju, ali pa se namesto tega za podlago vzame (nižje) nadomestilo, ki bi ga bilo treba plačati v primeru dovoljene saditve v skladu s členom 14(3), četrta alinea, [Uredbe št. 2100/94] in s členom 5 [Uredbe št. 1768/95]?
            2. Če je treba za podlago vzeti nadomestilo za dovoljeno saditev, ali lahko imetnik žlahtniteljske pravice v navedenem primeru pri enkratni krivdni kršitvi izračuna škodo, ki mu jo je treba povrniti v skladu s členom 94(2) [Uredbe št. 2100/94], pavšalno na podlagi nadomestila za podelitev licence za pridelavo semenskega materiala?
            3. Ali je dovoljeno ali celo predpisano, da se pri odmeri ‚primernega nadomestila‘, dolgovanega v skladu s členom 94(1) [Uredbe št. 2100/94], ali nadaljnje odškodnine, dolgovane v skladu s členom 94(2) navedene uredbe, upoštevajo posebni stroški nadzora organizacije, ki zastopa pravice številnih imetnikov žlahtniteljske pravice, tako da se dosodi dvojna vsota običajno dogovorjenega nadomestila ali nadomestila, dolgovanega v skladu s čle nom 14(3), četrta alinea, [Uredbe št. 2100/94]?“
            Vprašanja za predhodno odločanje
            Prvo vprašanje
            20. Predložitveno sodišče želi s prvim vprašanjem v bistvu ugotoviti, na podlagi katerih elementov je mogoče določiti znesek „primernega nadomestila“, ki ga mora na podlagi člena 94(1) Uredbe št. 2100/94 plačati kmet, ki ni izpolnil obveznosti iz člena 14(3), četrta in šesta alinea, te uredbe. Natančneje, sprašuje, ali mora kot podlago za izračun tega nadomestila vzeti licenčnino za pridelavo semenskega materiala zavarovane sorte zadevnih vrst rastlin na istem območju, ki se imenuje „licenca Z“, ali nadomestilo za dovoljeno saditev iz člena 14(3), četrta alinea, Uredbe št. 2100/94, ki na podlagi člena 5(5) Uredbe št. 1768/95 znaša 50 % zneskov, ki se zaračunajo za licenčno pridelavo semenskega materiala.
            21. Najprej je treba spomniti, da se na podlagi člena 13(2) Uredbe št. 2100/94 zahteva odobritev imetnika žlahtniteljske pravice v Skupnosti glede sestavine sorte ali pridelanega materiala zavarovane sorte med drugim za pridelavo ali razmnoževanje (povečevanje), pripravo na razmnoževanje, ponujanje v prodajo, prodajanje ali druge oblike trženja in skladiščenje za te namene (glej zgoraj navedeno sodbo Schulin, točka 46).
            22. V tem kontekstu člen 14 Uredbe št. 2100/94 pomeni odstopanje od načela, da je potrebno dovoljenje imetnika žlahtniteljske pravice v Skupnosti (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Schulin, točka 47), ker smejo kmetje za razmnoževanje na polju uporabljati pridelke, pridobljene na svojem posestvu, brez dovoljenja imetnika žlahtniteljske pravice, če izpolnjujejo nekatere pogoje, ki so jasno navedeni v odstavku 3 tega člena 14.
            23. V zvezi s tem je Sodišče že razsodilo, da se kmet, kadar uporablja svoje pridelke, pridobljene s sajenjem semenskega materiala zavarovane sorte, vendar imetniku ne plačuje primernega nadomestila, ne more sklicevati na člen 14(1) Uredbe št. 2100/94 in da je zato treba šteti, da je brez dovoljenja storil eno od dejanj iz člena 13(2) te uredbe (zgoraj navedena sodba Schulin, točka 71).
            24. Položaj, v katerem sta vložnika revizije v postopku v glavni stvari, je podoben položaju kmetov, ki niso plačali „primernega nadomestila“, določenega v členu 14(3), četrta alinea, Uredbe št. 2100/94, ker vložnika revizije v postopku v glavni stvari s tem, da nista prijavila dela količine pridelka, ki sta ga posejala, nista plačala tega nadomestila.
            25. Na podlagi tega je mogoče ugotoviti, da to, da sta vložnika revizije v postopku v glavni stvari sejala neprijavljena semena, pomeni – kot je pravilno navedlo predložitveno sodišče – „kršitev“ v smislu člena 94 Uredbe št. 2100/94. Torej je treba pravila za izračun primernega nadomestila, kakršnega morata J. in T. Geistbeck plačati tožeči stranki na prvi stopnji postopka v glavni stvari, določiti na podlagi te določbe.
            26. J. in T. Geistbeck v zvezi s tem trdita, da je treba – ker je v členih 14(3), četrta alinea, in 94(1) Uredbe št. 2100/94 uporabljen skoraj enak izraz – „primerno nadomestilo“, dolgovano v skladu s členom 94(1) Uredbe št. 2100/94, izračunati na podlagi nadomestila za dovoljeno saditev.
            27. Vendar take razlage ni mogoče sprejeti.
            28. Prvič, ugotoviti je namreč treba, da čeprav je izraz „primerno nadomestilo“, uporabljen v obeh določbah Uredbe št. 2100/94 v francoski različici, pa to – kot je navedel generalni pravobranilec v točki 43 sklepnih predlogov – ne velja za druge jezikovne različice, med drugim za nemško in angleško različico. Zato na podlagi enakosti izrazov, ki sta uporabljena v navedenih določbah Uredbe št. 2100/94, ni mogoče sklepati, da se nanašata na isti pojem.
            29. Drugič, poudariti je treba, da mora biti člen 14 te uredbe kot določba o odstopanju od načela varstva žlahtniteljske pravice v Skupnosti predmet restriktivne razlage in ga zato ni mogoče uporabiti v drugačnem okviru od tistega, ki je izrecno določen s tem členom.
            30. Namen pojma „primerno nadomestilo“ iz člena 14(3), četrta alinea, Uredbe št. 2100/94 v povezavi s členom 5(5) Uredbe št. 1768/95 je namreč – kot je poudaril generalni pravobranilec v točkah od 45 do 47 sklepnih predlogov – določiti ravnovesje med legitimnimi vzajemnimi interesi kmetov in imetnikov žlahtniteljskih pravic.
            31. Nasprotno pa se člen 94(1) Uredbe št. 2100/94, v besedilu katerega ni razlikovanja glede na storilca kršitve, nanaša prav na plačilo primernega nadomestila v okviru tožbe zaradi kršitve.
            32. Na podlagi tega je mogoče sklepati, da v okoliščinah zadeve v glavni stvari nadomestila za dovoljeno saditev v smislu člena 14 Uredbe št. 2100/94 ni mogoče vzeti za podlago za izračun „primernega nadomestila“, ki je določeno v členu 94(1) te uredbe.
            33. Predložitveno sodišče kot alternativno podlago za izračun tega primernega nadomestila navaja licenčnino za pridelavo v skladu z licenco Z.
            34. Kot je bilo opozorjeno v točki 23 te sodbe, kmet, ki ne izpolni obveznosti, ki jih ima med drugim na podlagi člena 14(3) Uredbe št. 2100/94 v povezavi s členom 8 Uredbe št. 1768/95, ne more uveljavljati posebne pravice iz te določbe.
            35. Zato ga je treba obravnavati kot tretjo stranko, ki je brez dovoljenja izvajala dejanja iz člena 13(2) Uredbe št. 2100/94.
            36. Ker je namen člena 94 Uredbe št. 2100/94 povračilo škode, ki nastane imetniku žlahtniteljske pravice kot žrtvi kršitve, je treba šteti, da v zadevi iz postopka v glavni stvari – ker se J. in T. Geistbeck ne moreta sklicevati na „posebno pravico kmeta“, in sicer na odstopanje od varstva žlahtniteljske pravice v Skupnosti iz člena 14(1) te uredbe, ki izhaja iz odstavka 3 tega člena – ta škoda znaša najmanj znesek, ki je enak licenčnini Z, ki bi jo morala plačati tretja stranka.
            37. Zato je treba „primerno nadomestilo“, ki je določeno v členu 94(1) Uredbe št. 2100/94, v okoliščinah zadeve iz postopka v glavni stvari izračunati na podlagi zneska, ki je enak licenčnini za pridelavo.
            38. Na prvem mestu, J. in T. Geistbeck taki razlagi ugovarjata s trditvijo, da je semenski material iz prvega pridelka slabše kakovosti od tistega, ki je določen v členu 13(2) Uredbe št. 2100/94. Vendar te trditve ni mogoče upoštevati, ker povečevanje zavarovanega materiala ne more vplivati na obstoj pravice intelektualne lastnine v zvezi s tem materialom.
            39. Na drugem mestu, J. in T. Geistbeck prav tako ne moreta trditi, da se z obravnavanjem zneska, ki je enak licenčnini za pridelavo v skladu z licenco Z, kot podlage za izračun „primernega nadomestila“, ki ga mora na podlagi člena 94(1) Uredbe št. 2100/94 plačati kmet, ki ni izpolnil obveznosti iz člena 14(3) te uredbe v povezavi s členom 8 Uredbe št. 1768/95, določbam navedenega člena 94 priznava narava kaznovalne odškodnine, ki ni namen tega člena.
            40. Kot je bilo namreč navedeno v točki 35 te sodbe, je treba kmeta, ki se ni skliceval na določbe člena 14(3) Uredbe št. 2100/94, obravnavati kot tretjo stranko, ki je brez dovoljenja izvajala eno od dejanj iz člena 13(2) te uredbe. Zato korist storilca kršitve, povrnitvi katere je namenjen člen 94(1) navedene uredbe, ustreza znesku, ki je enak licenčnini za pridelavo v skladu z licenco Z, ki ga ta ni plačal.
            41. Poleg tega bi to, da se primerno nadomestilo, dolgovano v primeru kršitve, ne bi izračunalo na podlagi zneska, ki je enak licenčnini za pridelavo v skladu z licenco Z, ampak na podlagi nižjega zneska, enakega nadomestilu za dovoljeno saditev, povzročilo, da bi bili kmetje, ki ne izpolnijo obveznosti obveščanja imetnikov na podlagi člena 14(3), šesta alinea, Uredbe št. 2100/94 in člena 8 Uredbe št. 1768/9, obravnavani ugodneje kot kmetje, ki pravilno prijavijo posejani semenski material.
            42. Spodbujevalni učinek, ki je pripisan pojmu „primerno nadomestilo“, kot je določen v členu 94 Uredbe št. 2100/94, je toliko večji, ker so na podlagi člena 14(3), peta alinea, navedene uredbe imetniki edini odgovorni za nadzor in preverjanje uporabe zavarovanih sort v okviru dovoljene saditve in so zato odvisni od dobre vere in sodelovanja zadevnih kmetov.
            43. Iz vseh teh preudarkov izhaja, da je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba „primerno nadomestilo“ – ki ga mora na podlagi člena 94(1) Uredbe št. 2100/94 plačati kmet, ki je uporabil semenski material zavarovane sorte, pridobljen s saditvijo, in ni izpolnil obveznosti iz člena 14(3) te uredbe v povezavi s členom 8 Uredbe št. 1768/95 – izračunati na podlagi zneska, ki je enak licenčnini za pridelavo v skladu z licenco Z.
            44. Glede na odgovor na prvo vprašanje odgovor na drugo vprašanje ni potreben.
            Tretje vprašanje
            45. S tretjim vprašanjem želi predložitveno sodišče izvedeti, prvič, ali je treba člen 94 Uredbe št. 2100/94 razlagati tako, da se plačilo odškodnine zaradi nadomestitve stroškov nadzora spoštovanja žlahtniteljskih pravic imetnikov upošteva pri izračunu primernega nadomestila, ki je določeno v odstavku 1 člena 94 Uredbe št. 2100/94, oziroma ali se to plačilo upošteva pri izračunu zneska za povračilo škode iz odstavka 2 tega člena. Drugič, če imetnik zatrjuje tako škodo, predložitveno sodišče sprašuje, ali se ta odškodnina lahko izračuna pavšalno kot dvojna vsota običajno dogovorjenega nadomestila ali primernega nadomestila iz člena 14(3), četrta alinea, navedene uredbe.
            46. Komisija je v svojih stališčih navedla, da je to vprašanje povsem hipotetično, ker družba STV ni zahtevala plačila teh stroškov.
            47. Glede tega iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je postopek iz člena 267 PDEU instrument sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, v okviru katerega prvo zadnjim da elemente razlage prava Unije, ki jih ta potrebujejo za rešitev spora, o katerem morajo odločiti (glej zlasti sodbi z dne 24. marca 2009 v zadevi Danske Slagterier, C-445/06, ZOdl., str. I-2119, točka 65, in z dne 15. septembra 2011 v zadevi Unió de Pagesos de Catalunya, C-197/10, ZOdl., str. I-8495, točka 16 in navedena sodna praksa).
            48. V okviru tega sodelovanja velja domneva upoštevnosti vprašanj o pravu Unije. Sodišče lahko predlog nacionalnega sodišča zavrne samo, če je očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari, če je vprašanje hipotetično ali če Sodišče nima na voljo dejanskih in pravnih elementov, ki so potrebni za to, da lahko na vprašanja, ki so mu predložena, da uporabne odgovore (glej zlasti sodbo z dne 5. decembra 2006 v združenih zadevah Cipolla in drugi, C-94/04 in C-202/04, ZOdl., str. I-11421, točka 25, in zgoraj navedeno sodbo Unió de Pagesos de Catalunya, točka 17).
            49. V obravnavani zadevi je treba – ker je iz predložitvene odločbe razvidno, da je družba STV s tožbo v postopku v glavni stvari zahtevala plačilo „primernega nadomestila“ v smislu člena 94(1) Uredbe št. 2100/94 – na tretje vprašanje predložitvenega sodišča odgovoriti, kolikor se nanaša na navedeni pojem „primerno nadomestilo“.
            50. V zvezi s tem zadošča ugotovitev, da je v odstavku 1 člena 94 Uredbe št. 2100/94 določeno zgolj primerno nadomestilo v primeru nezakonite uporabe žlahtniteljske pravice, brez predvidenega povračila škode, ki ni povezana z neplačilom tega nadomestila.
            51. V teh okoliščinah je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da se plačilo odškodnine zaradi nadomestitve stroškov nadzora spoštovanja žlahtniteljskih pravic imetnikov ne upošteva pri izračunu „primernega nadomestila“, ki je določeno v členu 94(1) Uredbe št. 2100/94.
            Stroški
            52. Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

            Izrek
            Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
            1. „Primerno nadomestilo“, ki ga mora v skladu s členom 94(1) Uredbe Sveta (ES) št. 2100/94 z dne 27. julija 1994 o žlahtniteljskih pravicah v Skupnosti plačati kmet, ki je uporabil semenski material zavarovane sorte, pridobljen s saditvijo, ne da bi izpolnil obveznosti, določene v členu 14(3) te uredbe in členu 8 Uredbe Komisije (ES) št. 1768/95 z dne 24. julija 1995 o izvajanju pravil o kmetijski izjemi, predvideni v členu 14(3) Uredbe Sveta (ES) št. 2100/94, kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 2605/98 z dne 3. decembra 1998, je treba izračunati na podlagi zneska, ki je enak licenčnini za pridelavo semenskega materiala zavarovane sorte zadevnih vrst rastlin na istem območju.
            2. Plačilo odškodnine za nadomestitev stroškov nadzora spoštovanja žlahtniteljskih pravic imetnikov se ne upošteva pri izračunu „primernega nadomestila“, ki je določeno v členu 94(1) Uredbe št. 2100/94.


Sodba Sodišča z dne 6. aprila 1962. # Meroni & Co. in drugi proti Visoki oblasti Evropske skupnosti za premog in jeklo. # Združene zadeve 21/61 do 26/61.