title: Sodba Sodišča (peti senat) z dne 9. junija 2016.#Compañía Española de Petróleos (CEPSA), SA proti Evropski komisiji.#Pritožba – Omejevalni sporazumi – Člen 81 ES – Španski trg cestogradbenega bitumna – Razdelitev trga in usklajevanje cen – Predolgo trajanje postopka pred Splošnim sodiščem Evropske unije – Predolgo trajanje postopka pred Evropsko komisijo – Pritožba glede stroškov.#Zadeva C-608/13 P.

text:
         SODBA SODIŠČA (peti senat)
      z dne 9. junija 2016 (
            *1
         )
      „Pritožba — Omejevalni sporazumi — Člen 81 ES — Španski trg cestogradbenega bitumna — Razdelitev trga in usklajevanje cen — Predolgo trajanje postopka pred Splošnim sodiščem Evropske unije — Predolgo trajanje postopka pred Evropsko komisijo — Pritožba glede stroškov“
      V zadevi C‑608/13 P,
      zaradi pritožbe na podlagi člena 56 Statuta Sodišča Evropske unije, vložene 25. novembra 2013,

         Compañía Española de Petróleos (CEPSA) SA s sedežem v Madridu (Španija), ki jo zastopata O. Armengol i Gasull in J. M. Rodríguez Cárcamo, odvetniki,
      pritožnica,
      druga stranka v postopku je

         Evropska komisija, ki jo zastopajo C. Urraca Caviedes in F. Castillo de la Torre, agenta, ob sodelovanju A. J. Rivasa, odvetnika,
      tožena stranka na prvi stopnji,
      SODIŠČE (peti senat),
      v sestavi T. von Danwitz, predsednik četrtega senata v funkciji predsednika petega senata, K. Lenaerts, predsednik Sodišča v funkciji sodnika petega senata, D. Šváby (poročevalec), A. Rosas in C. Vajda, sodniki,
      generalni pravobranilec: N. Jääskinen,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Družba Compañía Española de Petróleos (CEPSA) SA (v nadaljevanju: CEPSA) s pritožbo predlaga razveljavitev sodbe Splošnega sodišča z dne 16. septembra 2013, CEPSA/Komisija (T‑497/07, v nadaljevanju: izpodbijana sodba, EU:T:2013:438), s katero je to zavrnilo njeno tožbo za razglasitev ničnosti Sklepa Komisije C(2007) 4441 final z dne 3. oktobra 2007 v zvezi s postopkom na podlagi člena 81 ES (zadeva COMP/38.710 – Bitumen (Španija)) (v nadaljevanju: sporni sklep), v delu, v katerem se nanaša nanjo, in podredno, znižanje zneska globe, ki ji je bila naložena.

         Pravni okvir

               2

               Člen 3 Uredbe Sveta št. 1 z dne 15. aprila 1958 o določitvi jezikov, ki se uporabljajo v Evropski gospodarski skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 1, str. 3), določa, da „[se] dokumenti, ki jih institucija […] pošlje državi članici ali osebi, za katero velja zakonodaja države članice, sestavijo v jeziku te države“.

         Dejansko stanje in sporni sklep

               3

               Dejansko stanje spora je bilo navedeno v točkah od 1 do 91, 107 in 108 izpodbijane sodbe in ga je mogoče povzeti tako.

               4

               Proizvod, na katerega se nanaša kršitev, je bitumen, ki je sposoben penetracije, in sicer bitumen, ki ni bil nikakor obdelan in se uporablja za gradnjo ter vzdrževanje cest.

               5

               Na španskem trgu bitumna so na eni strani trije proizvajalci, skupine Repsol, CEPSA-PROAS in BP, na drugi pa uvozniki, med katerimi sta skupini Nynäs in Petrogal.

               6

               Skupina CEPSA-PROAS je mednarodna skupina družb energetskega sektorja, ki kotira na borzi in je dejavna v več državah. Družba Productos Asfálticos (PROAS) SA (v nadaljevanju: PROAS) je hčerinska družba družbe CEPSA v njeni stoodstotni lasti od 1. marca 1991, ki prodaja bitumen, ki ga proizvaja CEPSA, ter sama proizvaja in prodaja druge proizvode iz bitumna.

               7

               Družba PROAS je v Španiji s prodajo bitumna, ki je sposoben penetracije, tretjim osebam v poslovnem letu 2001 ustvarila 90.700.000 EUR prometa, kar je 31,67 % zadevnega trga. Konsolidiran skupni promet družbe CEPSA-PROAS je leta 2006 znašal 18.474.000.000 EUR.

               8

               Po prošnji za imuniteto, ki jo je ena od družb skupine BP vložila 20. junija 2002 na podlagi Obvestila Komisije o imuniteti pred globami in znižanju glob v kartelnih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 2, str. 155), so bila 1. in 2. oktobra 2002 pri družbah skupin Repsol, CEPSA-PROAS, BP, Nynäs in Petrogal opravljena preverjanja.

               9

               Evropska komisija je 6. februarja 2004 na podlagi člena 11(3) Uredbe Sveta št. 17 z dne 6. februarja 1962, Prve Uredbe o izvajanju členov [81 ES] in [82 ES] (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 1, str. 3) zadevnim podjetjem poslala prvi sveženj zahtev za informacije.

               10

               Družbe skupin Repsol in PROAS so s telefaksi z dne 31. marca 2004 in z dne 5. aprila 2004 pri Komisiji vložile prošnjo na podlagi obvestila o sodelovanju iz leta 2002, skupaj z izjavo podjetja.

               11

               Komisija je, potem ko je na zadevna podjetja naslovila še štiri zahteve za informacije, uradno začela postopek ter zadevnim družbam skupin BP, Repsol, CEPSA-PROAS, Nynäs in Petrogal, med 24. in 28. avgustom 2006 vročila obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah.

               12

               Komisija je pred vročitvijo obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah zadevnim družbam skupine CEPSA-PROAS družbo CEPSA z dopisom z dne 19. julija 2006 vprašala, ali se strinja s tem, da ji Komisija pošilja vse uradne dokumente, obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah ali sklep, ki bi jih lahko izdala v zvezi z njo, v angleškem jeziku. Družba CEPSA je z dopisom z dne 20. julija 2006 Komisijo obvestila, da ji lahko obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah vroči v angleškem jeziku.

               13

               Komisija je 3. oktobra 2007 sprejela sporni sklep, s katerim je ugotovila, da je bilo trinajst družb, ki so naslovnice tega sklepa, udeleženih pri več sporazumih in usklajenih ravnanjih v obliki razdelitve trga in usklajevanja cen pri trženju bitumna, ki je sposoben penetracije, na španskem ozemlju (razen na Kanarskih otokih).

               14

               Komisija je menila, da vsako izmed dveh ugotovljenih omejevanj konkurence, in sicer horizontalni sporazumi o razdelitvi trga in usklajevanje cen, že zaradi svoje narave sodi med najresnejše vrste kršitev člena 81 ES, ki so v skladu s sodno prakso lahko utemeljeno opredeljene kot „zelo resne“ kršitve.

               15

               Komisija je „izhodiščni znesek“ glob, ki se naložijo, določila na 40.000.000 EUR ob upoštevanju teže kršitve, vrednosti zadevnega trga, ki je bila za leto 2001, ki je bilo zadnje celo leto kršitve, ocenjena na 286.400.000 EUR, in tega, da je bila kršitev omejena na prodaje bitumna v samo eni državi članici.

               16

               Komisija je nato družbe naslovnice izpodbijanega sklepa razvrstila v različne kategorije glede na njihov relativen pomen na zadevnem trgu, da bi uporabila različno obravnavanje in s tem upoštevala njihovo dejansko gospodarsko zmožnost za povzročitev resne škode konkurenci.

               17

               Skupini Repsol in PROAS, katerih deleža na zadevnem trgu sta za poslovno leto 2001 znašala 34,04 % oziroma 31,67 %, sta bili razvrščeni v prvo kategorijo, skupina BP s 15,19‑odstotnim tržnim deležem v drugo kategorijo in skupini Nynäs ter Petrogal, katerih tržna deleža sta znašala od 4,54 % do 5,24 %, v tretjo kategorijo. Na tej podlagi so bili „osnovni zneski“ glob, ki se naložijo, prilagojeni tako:

                        —

                        prva kategorija, za skupini Repsol in PROAS: 40.000.000 EUR;

                        —

                        druga kategorija, za skupino BP: 18.000.000 EUR;

                        —

                        tretja kategorija, za skupini Nynäs in Petrogal: 5.500.000 EUR.

               18

               Komisija je po zvišanju „osnovnega zneska“ globe zaradi trajanja kršitve, in sicer enajst let in sedem mesecev za družbo PROAS (od 1. marca 1991 do 1. oktobra 2002), menila, da je treba znesek globe, ki jo je treba naložiti tej skupini, zvišati za 30 % zaradi oteževalnih okoliščin, saj je bilo to podjetje eno od pomembnih „gonil“ zadevnega kartela.

               19

               Komisija je še odločila, da je skupina PROAS na podlagi obvestila o sodelovanju iz leta 2002 upravičena do 25‑odstotnega znižanja zneska globe, ki bi ji sicer morala biti naložena.

               20

               Na podlagi teh elementov je bila skupinama CEPSA in PROAS skupno in solidarno naložena globa v višini 83.850.000 EUR.

         Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba

               21

               Tožnica je 20. decembra 2007 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila tožbo, s katero je predlagala razglasitev ničnosti spornega sklepa v delu, v katerem se nanaša nanjo, in podredno, znižanje globe, ki ji je bila naložena. Predlagala je še, naj se Komisiji naloži plačilo stroškov.

               22

               Tožeča stranka je v utemeljitev tožbe navedla sedem tožbenih razlogov.

               23

               Splošno sodišče je zavrnilo vse tožbene razloge in tožbo v celoti.

               24

               Komisija je z nasprotno tožbo Splošnemu sodišču predlagala, naj v okviru izvrševanja svoje neomejene pristojnosti zviša znesek globe, ki je bila naložena družbi CEPSA, temu predlogu pa Splošno sodišče ni ugodilo.

         Predlogi strank

               25

               Družba CEPSA s pritožbo Sodišču predlaga, naj:

                        —

                        razveljavi prvo in tretjo točko izreka izpodbijane sodbe;

                        —

                        dokončno odloči o sporu, ne da bi zadevo vrnilo v ponovno odločanje Splošnemu sodišču, tako da znesek globe, ki je bil določen v spornem sklepu, zniža na znesek, ki ga šteje za korekten, in

                        —

                        Komisiji naloži plačilo stroškov postopka s pritožbo.

               26

               Komisija Sodišču predlaga, naj:

                        —

                        pritožbo zavrne in

                        —

                        pritožnici naloži plačilo stroškov.

         Pritožba

               27

               Pritožnica v utemeljitev pritožbe navaja šest razlogov.

               28

               Prva dva razloga, ki ju je treba obravnavati skupaj, se nanašata na bistveno kršitev postopka in izkrivljanje dejstev v zvezi z jezikovno ureditvijo. Tretji razlog se nanaša na kršitev načela sorazmernosti pri določanju zneska globe, naložene pritožnici. Pritožnica s četrtim in petim razlogom, ki ju je treba obravnavati skupaj, zatrjuje, da Splošno sodišče ni spoštovalo načela spoštovanja razumnega roka. Šesti razlog se nanaša na kršitev člena 87(2) Poslovnika Splošnega sodišča v različici, ki se uporablja za ta spor.

         Prvi in drugi pritožbeni razlog: bistvena kršitev postopka in izkrivljanje dejstev v zvezi z jezikovno ureditvijo

      Trditve strank

               29

               Pritožnica s prvim razlogom, ki zadeva točke od 113 do 115 in 119 izpodbijane sodbe, Splošnemu sodišču očita, da spornega sklepa ni razglasilo za ničnega zaradi bistvene kršitve postopka, ki naj bi izhajala iz tega, da je Komisija družbi CEPSA poslala obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah v angleškem jeziku, v nasprotju s členom 3 Uredbe št. 1, s členom 3 PEU in s členom 41(4) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina), kar naj bi pritožnica med drugim trdila v repliki in na obravnavi. Pritožnica v zvezi s tem trdi, da ni upoštevno to, da je svobodno in prostovoljno soglašala s to kršitvijo.

               30

               Komisija meni, da je tožbeni razlog v zvezi z bistveno kršitvijo postopka in kršitvijo Uredbe št. 1 nov razlog, ki v fazi pritožbe ni dopusten. Podredno meni, da ta razlog ni utemeljen.

               31

               Pritožnica z drugim razlogom, ki je na eni strani usmerjen proti točkam 109, 110 in 114 izpodbijane sodbe, na drugi pa proti točki 115 te sodbe, Splošnemu sodišču očita, da je izkrivilo dejstva s tem, da je ugotovilo, da je svobodno soglašala s kršitvijo jezikovne ureditve in da zaradi te kršitve ni bila kršena njena pravica do obrambe.

               32

               Pritožnica v zvezi s tem trdi, da je 20. julija 2006 poslala dokument, v katerem je soglašala s tem, da obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah prejme v angleškem jeziku, z edinim ciljem, da prepreči zvišanje sankcije, saj bi odpošiljanje obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah po 1. septembru 2006 Komisijo privedlo do tega, da bi proti pritožnici izrekla znatno višjo sankcijo.

               33

               Po drugi strani trdi, da bi moralo Splošno sodišče to, da to obvestilo ni bilo sestavljeno v ustreznem jeziku, šteti ne le za kršitev Uredbe št. 1, temveč tudi za kršitev njene pravice do obrambe, saj je morala ta dokument dati v prevod, preden je lahko odgovorila nanj, in je bila zato prikrajšana za natančnost in pristnost, ki sta vezani na izvirnik.

               34

               Komisija pa meni, da Splošno sodišče ni nikakor izkrivilo dejstev in da nikakor ni mogoče ugotoviti kršitve pravice do obrambe, saj tudi ob neobstoju zatrjevane nepravilnosti izid postopka ne bi bil drugačen.

         Presoja Sodišča

               35

               Ugovor nedopustnosti, ki ga je podala Komisija, je treba zavrniti. Stranka namreč lahko pred Sodiščem uveljavlja razloge, s katerimi glede prava graja rešitev, ki jo je sprejelo Splošno sodišče (glej sodbo z dne 29. novembra 2007, Stadtwerke Schwäbisch Hall in drugi/Komisija, C‑176/06 P, neobjavljena, EU:C:2007:730, točka 17). Splošno sodišče pa je v točkah od 107 do 119 izpodbijane sodbe izrecno odgovorilo na očitke pritožnice glede bistvene kršitve postopka in kršitve Uredbe št. 1. Zato pritožnica lahko uveljavlja razloge, s katerimi glede prava graja del izpodbijane sodbe, v katerem so bili zavrnjeni njeni tožbeni razlogi.

               36

               Glede očitkov, ki se nanašajo na bistveno kršitev postopka in na kršitev Uredbe št. 1, člena 3 PEU in člena 41(4) Listine, je iz sodne prakse Sodišča, ki jo je Splošno sodišče navedlo v točki 115 izpodbijane sodbe, razvidno, da uporaba jezika, določena v členu 3 Uredbe št. 1, ni bistvena postopkovna zahteva v smislu člena 263 PDEU, katere kršitev bi nujno vplivala na pravilnost vsakega dokumenta, naslovljenega na neko osebo v drugem jeziku (glej v tem smislu sodbo z dne 15. julija 1970, ACF Chemiefarma/Komisija, 41/69, EU:C:1970:71, točke od 47 do 52). Če namreč v skladu s to sodno prakso institucija naslovi na osebo, za katero velja zakonodaja države članice, besedilo, ki ni sestavljeno v jeziku te države, to ravnanje vpliva na postopek, le če ima to škodljive posledice za to osebo v upravnem postopku.

               37

               Iz tega sledi, da je lahko pravilnost pošiljanja obvestila o ugotovitvah o možnih kršitvah – v nasprotju s tem, kar trdi pritožnica – in, posledično, tako sproženega postopka vprašljiva, samo če je imela uporaba drugega jezika od tistega, določenega v členu 3 Uredbe Sveta št. 1, pri tem pošiljanju škodljive posledice za pritožnico.

               38

               V zvezi z zadnjim vidikom je treba argumentacijo pritožnice v okviru drugega pritožbenega razloga, da je Splošno sodišče izkrivilo dejstva s tem, da je ugotovilo, da je svobodno privolila v to, da obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah prejme v angleškem jeziku, zavreči, ne da bi se moralo Sodišče izreči o njeni morebitni utemeljenosti. Izkrivljanje, ki se zatrjuje v obravnavanem primeru, bi namreč lahko privedlo do razveljavitve izpodbijane sodbe, le če bi se dokazalo, da je napaka pri soglasju, ki bi iz tega morebiti izhajala, povzročila kršitev pravice do obrambe pritožnice v upravnem postopku.

               39

               Da bi dokazala tako kršitev, pritožnica v bistvu uveljavlja enake argumente, kot jih je že navedla pred Splošnim sodiščem in ki jih je Splošno sodišče zavrnilo v točki 113 izpodbijane sodbe iz razlogov, glede katerih pritožnica ne navaja izkrivljanja dejstev. Zato je treba te trditve zavrniti kot nedopustne in iz tega izhaja, da drugemu pritožbenemu razlogu ni mogoče ugoditi, v delu, v katerem temelji na domnevnem izkrivljanju dejstev.

               40

               Zato je treba prvi in drugi pritožbeni razlog v celoti zavrniti.

         Tretji tožbeni razlog: kršitev načela sorazmernosti s strani Splošnega sodišča

      Trditve strank

               41

               Pritožnica s tretjim razlogom, ki se nanaša na točke od 321 do 332 izpodbijane sodbe, Splošnemu sodišču očita, da izpodbijane sodbe ni obrazložilo in da je kršilo načelo sorazmernosti, kot ga razlaga Sodišče.

               42

               Splošno sodišče bi moralo po zgledu rešitve v sodbi z dne 14. julija 1994, Parker Pen/Komisija (T‑77/92, EU:T:1994:85), ki jo je pritožnica navedla v utemeljitev svoje tožbe, znižati znesek globe, ki je bila skupaj in solidarno naložena družbama CEPSA in PROAS, ker Komisija ni upoštevala majhnega deleža – in sicer 0,77 % – prometa od proizvoda, ki ga zadeva kršitev, v primerjavi s celotnim prometom skupine CEPSA-PROAS, zaradi česar je končni znesek globe, naložene družbi CEPSA, presegal 90 % prometa skupine PROAS v zadnjem celem letu kršitve.

               43

               Splošno sodišče pa naj ne bi uporabilo nauka, ki izhaja iz te sodbe, saj naj bi samo ugotovilo, prvič, da je bila zgornja meja 10 % prometa v obravnavanem primeru pravilno uporabljena, ne da bi preučilo upoštevnost tega, da je promet s proizvodom, ki ga zadeva kršitev, majhen, in drugič, da se navedena sodba ne nanaša na skupino družb.

               44

               Splošno sodišče naj bi tako napačno uporabilo pravo s tem, da je potrdilo višino sankcije, ki ni le neustrezna, temveč že tako pretirana, da je nesorazmerna v smislu točke 126 sodbe z dne 22. novembra 2012, E.ON Energie/Komisija (C‑89/11 P, EU:C:2012:738).

               45

               Komisija meni, da ta pritožbeni razlog ni utemeljen.

         Presoja Sodišča

               46

               V delu, v katerem pritožnica Splošnemu sodišču očita, da ni zadostno obrazložilo zavrnitve argumentacije v zvezi z nesorazmernostjo globe, naložene skupini CEPSA-PROAS, je treba ugotoviti, da je ta trditev posledica očitno napačnega razumevanja izpodbijane sodbe.

               47

               Splošno sodišče je namreč zato, da bi se zavrnilo očitek o nesorazmernosti globe, ki je bila skupno in solidarno naložena družbama CEPSA in PROAS, prvič, v točki 316 izpodbijane sodbe ugotovilo, da so se glede skupine CEPSA-PROAS upoštevale samo prodaje bitumna, ki je sposoben penetracije, ki jih je izvedla družba PROAS. Drugič, v točkah 317 in 318 te sodbe je navedlo, da Komisija ni uporabila nikakršnega množitelja. Tretjič, v točki 323 te sodbe je ugotovilo, da sodba z dne 14. julija 1994, Parker Pen/Komisija (T‑77/92, EU:T:1994:85), v obravnavanem primeru ni upoštevna, ker je Komisija v izpodbijani sodbi po eni strani upoštevala samo znesek prodaj proizvoda, ki je predmet kršitve, in po drugi, ker je v sodbi z dne 14. julija 1994, Parker Pen/Komisija (T‑77/92, EU:T:1994:85), šlo za neodvisno družbo, tako da se vprašanje morebitnega upoštevanja celotnega prometa skupine sploh ni postavilo. Četrtič, v odgovor na trditev družbe CEPSA glede preseganja zgornje meje 10 % prometa iz člena 23(2) Uredbe Sveta (ES) št. 1/2003 z dne 16. decembra 2002 o izvajanju pravil konkurence iz členov [81 ES in 82 ES] (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 2, str. 205) je v točki 324 navedene sodbe ugotovilo, da to, da je znesek globe, naložene skupini CEPSA‑PROAS, skoraj enak skupnemu znesku prodaj družbe PROAS v zadnjem celem letu zadevne kršitve, ne zadošča za ugotovitev kršitve načela sorazmernosti, saj je v točkah od 327 do 329 iste sodbe ugotovilo, da je Komisija pravilno štela, da družbi PROAS in CEPSA tvorita gospodarsko enoto in da je treba to zgornjo mejo izračunati na podlagi skupnega prometa vseh družb, ki tvorijo enoten gospodarski subjekt, ki nastopa kot podjetje v smislu člena 81 ES.

               48

               Kar zadeva trditev pritožnice, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da je ugotovilo sorazmernost globe, je treba opozoriti, da ni naloga Sodišča, da pri odločanju o pravnih vprašanjih v kontekstu pritožbe zaradi pravičnosti presojo Splošnega sodišča, ki odloča o višini glob, naloženih podjetjem zaradi kršitev prava Unije, nadomesti s svojo presojo. Tako bi bilo treba ugotoviti, da je Splošno sodišče zaradi neprimernosti zneska globe napačno uporabilo pravo, le če bi Sodišče ocenilo, da višina sankcije ni le neprimerna, ampak tudi tako pretirana, da ni sorazmerna (sodba z dne 10. julija 2014, Telefónica in Telefónica de España/Komisija, C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, točka 205 in navedena sodna praksa).

               49

               V zvezi s tem je treba opozoriti, kot je Splošno sodišče to pravilno storilo v točki 328 izpodbijane sodbe, da je treba zgornjo mejo iz člena 23(2) Uredbe št. 1/2003 izračunati na podlagi skupnega prometa vseh družb, ki tvorijo enoten gospodarski subjekt, ki nastopa kot podjetje v smislu člena 81 ES, ki mu zdaj ustreza člen 101 PDEU (glej sodbe z dne 8. maja 2003, Eni/Komisija, C‑508/11 P, EU:C:2013:289, točka 109; z dne 11. julija 2013, Team Relocations in drugi/Komisija, C‑444/11 P, EU:C:2013:464, točki 172 in 173, in z dne 26. novembra 2013, Groupe Gascogne/Komisija, C‑58/12 P, EU:C:2013:770, točka 56). Sorazmernost sankcije je treba namreč presojati med drugim z vidika cilja odvračanja, ki se mu sledi z njeno naložitvijo, zato je upoštevanje tega skupnega prometa potrebno pri tej presoji, da se upošteva gospodarska moč navedenega subjekta (glej v tem smislu sodbo z dne 20. januarja 2016, Toshiba Corporation/Komisija, C‑373/14 P, EU:C:2016:26, točki 83 in 84).

               50

               Pritožnica pa pri tem, ko v bistvu zatrjuje, da znesek globe, naložene skupini CEPSA-PROAS, presega 90 % prometa družbe PROAS, v utemeljitev svoje trditve ne predlaga ničesar, s čimer bi se dokazalo, da je znesek globe, ki ji je bil naložen in ki znaša manj kot 1 % prometa skupine CEPSA-PROAS, tako pretiran, da je nesorazmeren v smislu sodne prakse Sodišča, navedene v točki 48 te sodbe.

               51

               V delu, v katerem pritožnica Splošnemu sodišču ob opiranju na sodbo z dne 7. junija 1983, Musique Diffusion française in drugi/Komisija (od 100/80 do 103/80, EU:C:1983:158), očita, da ni preverilo, ali je globa sorazmerna ne le glede na celotni promet skupine, temveč tudi glede na obseg kršitve, zadošča ugotoviti, da je Splošno sodišče to sodno prakso pravilno uporabilo, saj ni upoštevalo le celotnega prometa skupine, temveč tudi prodaje bitumna, ki je sposoben penetracije, ki so jih opravili udeleženci omejevalnega sporazuma, vključno s prodajami družbe PROAS. Poleg tega pritožnica ni izpodbijala točk 315, 316 in 322 izpodbijane sodbe, v skladu s katerimi je družba PROAS pri kršitvi sodelovala enajst let in sedem mesecev. Prav tako ni izpodbijala zvišanja osnovnega zneska globe, ki ga je Komisija izvedla, da bi upoštevala to dolgo obdobje sodelovanja pri kršitvi.

               52

               Glede na zgoraj navedeno je treba tretji pritožbeni razlog v celoti zavrniti kot neutemeljen.

         Četrti in peti pritožbeni razlog: kršitev načela spoštovanja razumnega roka

      Trditve strank

               53

               Pritožnica s četrtim razlogom, ki se nanaša na točke od 267 do 269 izpodbijane sodbe, Splošnemu sodišču očita, da je kršilo člen 261 PDEU in člen 31 Uredbe št. 1/2003 s tem, da ni odločilo o posledicah svoje zamude pri izdaji izpodbijane sodbe. V zvezi s tem zatrjuje, da neomejena pristojnost, ki jo ima Splošno sodišče, temu nalaga, da upošteva vse dejanske in pravne okoliščine zadeve, in zlasti načelo spoštovanja razumnega roka.

               54

               Peti razlog, ki se prav tako nanaša na kršitev načela spoštovanja razumnega roka, ki izhaja iz členov 41(1) in 47, drugi odstavek, Listine, je razdeljen na tri dele. Pritožnica zaradi te kršitve in kot odškodnino predlaga, naj se znesek globe, ki ji je bila naložena, zniža za 25 %. V zvezi s tem trdi, da bi se moral znesek naložene globe za vsako leto zamude pri obravnavanju zadeve znižati za 10 %, za vsako obdobje, daljše od šestih mesecev in krajše od enega leta, pa za 5 %.

               55

               Pritožnica s prvim delom tega razloga Splošnemu sodišču očita, da je kršilo obveznost razsojanja v zadevah, ki so mu predložene, v razumnem roku, glede na to, da je preteklo pet let in devet mesecev od vložitve njene tožbe do razglasitve izpodbijane sodbe, vključno s štirimi leti in dvema mesecema, ki so pretekli od konca pisnega dela postopka do ustne faze postopka.

               56

               Z drugim delom tega razloga pritožnica Splošnemu sodišču očita, da je kršilo načelo spoštovanja razumnega roka s tem, da ni skupaj presodilo trajanja upravnega in sodnega postopka, ki je v celoti preseglo enajst let. V utemeljitev svoje argumentacije napotuje na točko 240 sklepnih predlogov generalne pravobranilke J. Kokott v zadevi Solvay/Komisija (C‑109/10 P, EU:C:2011:256).

               57

               Pritožnica s tretjim delom tega razloga, ki se nanaša na točki 245 in 265 izpodbijane sodbe, Splošnemu sodišču očita nepravilno uporabo prava, ker je menilo, da je bil upravni postopek izveden v razumnem roku.

               58

               V utemeljitev tega dela trdi, da tega, da je Komisija to zadevo obravnavala pet let, ni mogoče utemeljiti z zapletenostjo spora ali ravnanjem vpletenih podjetij, ki so vsa sodelovala v postopku.

               59

               Poleg tega poudarja, da je Splošno sodišče v točkah od 245 do 250 za namene analize trajanja upravnega postopka napačno upoštevalo to, da je Komisija spoštovala zastaralni rok za naložitev glob na področju konkurence. Splošnemu sodišču očita tudi, da pri svoji presoji v točkah od 251 do 265 izpodbijane sodbe ni upoštevalo začetka upravnega postopka, in sicer obdobja med oktobrom 2002 in junijem 2004, v katerem je Komisija preučila prošnjo za prizanesljivost skupine BP in opravila preverjanja, ki so bila v zvezi s to prošnjo potrebna.

               60

               Komisija trdi, da mora pritožnica glede zatrjevanj o kršitvi razumnega roka v okviru postopkov, tako upravnega kot sodnega, obravnavanih ločeno ali skupaj, pri Splošnem sodišču vložiti odškodninsko tožbo. Dodaja, da pritožnica nikakor ni predložila nobenega dokaza o tem, da je bil postopek pri Komisiji in/ali Splošnem sodišču predolg glede na okoliščine obravnavanega primera.

         Presoja Sodišča

               61

               Glede tretjega dela petega razloga, s katerim pritožnica Splošnemu sodišču očita, da je napačno uporabilo pravo s tem, da je menilo, da upravni postopek ni bil nerazumno dolg, je treba opozoriti, da je kršitev načela spoštovanja razumnega roka sicer lahko podlaga za razglasitev ničnosti odločbe, sprejete na koncu upravnega postopka, katerega podlaga je člen 101 PDEU ali 102 PDEU, če je posledica tudi kršitev pravice do obrambe zadevnega podjetja (glej v tem smislu sodbo z dne 21. septembra 2006, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied/Komisija, C‑105/04 P, EU:C:2006:592, točki 42 in 43), vendar kršitev razumnega trajanja takega upravnega postopka, ki jo stori Komisija – tudi če je dokazana – ne more povzročiti znižanja zneska naložene globe (glej v tem smislu sodbo z dne 8. maja 2014, Bolloré/Komisija, C‑414/12 P, EU:C:2014:301, točka 109).

               62

               V obravnavani zadevi pa ni sporno, kot je razvidno iz točk 54 in od 57 do 60 te sodbe, da želi pritožnica z očitki glede tega, da je Splošno sodišče upoštevalo, da se zastaralni rok ni iztekel, zato da je ugotovilo, da upravni postopek ni trajal predolgo, in glede tega, da Splošno sodišče ni upoštevalo dela spornega upravnega postopka, doseči le znižanje zneska globe, ki ji je bila naložena.

               63

               Tretji del petega pritožbenega razloga je zato treba zavrniti kot brezpredmeten, brez ugotavljanja njegove utemeljenosti.

               64

               Glede četrtega razloga in prvi del petega pritožbenega razloga, ki se nanašata na to, da je Splošno sodišče kršilo razumen rok za izdajo sodbe, je treba spomniti, da je treba kršitev obveznosti iz člena 47, drugi odstavek, Listine, ki jo je storilo sodišče Unije, in sicer, da o predloženi zadevi odloči v razumnem roku, ne glede na neomejeno pristojnost, ki je Splošnemu sodišču priznana na podlagi člena 261 PDEU in člena 31 Uredbe št. 1/2003, sankcionirati z odškodninsko tožbo, ki se vloži pri Splošnem sodišču, saj je taka tožba učinkovito sredstvo. Tako zahtevka za povrnitev škode, nastale, ker Splošno sodišče ni spoštovalo sojenja v razumnem roku, ni mogoče vložiti neposredno pri Sodišču v okviru pritožbe, ampak ga je treba vložiti pri Splošnem sodišču (glej med drugim sodbe z dne 10. julija 2014, Telefónica in Telefónica de España/Komisija, C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, točka 66; z dne 9. oktobra 2014, ICF/Komisija, C‑467/13 P, EU:C:2014:2274, točka 57, in z dne 12. novembra 2014, Guardian Industries in Guardian Europe/Komisija, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, točki 17 in 18).

               65

               Splošno sodišče, ki je pristojno na podlagi člena 256(1) PDEU in ki odloča o odškodninskem zahtevku, mora o takem zahtevku odločiti v drugačni sestavi, kot je ta, ki je odločala o sporu, v zvezi s katerim je potekal postopek, katerega trajanje se graja (glej med drugim sodbe z dne 10. julija 2014, Telefónica in Telefónica de España/Komisija, C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, točka 67; z dne 9. oktobra 2014, ICF/Komisija, EU:C:2014:2274, točka 58, in z dne 12. novembra 2014, Guardian Industries in Guardian Europe/Komisija, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, točka 19).

               66

               Vendar lahko Sodišče, če je očitno, ne da bi morale stranke v zvezi s tem predložiti dodatne dokaze, da je Splošno sodišče dovolj resno kršilo svojo obveznost, da o zadevi odloči v razumnem roku, to ugotovi (glej med drugim sodbi z dne 9. oktobra 2014, ICF/Komisija, EU:C:2014:2274, točka 59, in z dne 12. novembra 2014, Guardian Industries in Guardian Europe/Komisija, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, točka 20).

               67

               V obravnavani zadevi je tako. Trajanja postopka pred Splošnim sodiščem, in sicer približno pet let in devet mesecev, ki zajema zlasti obdobje štirih let in enega meseca, ki je preteklo – kot je razvidno iz točk od 92 do 94 izpodbijane sodbe – med koncem pisnega postopka in glavno obravnavo, ne da bi bil sprejet kakršen koli procesni akt, ni mogoče razložiti ne z naravo, ne z zapletenostjo zadeve, ne z njenim kontekstom.

               68

               Spor, predložen Splošnemu sodišču, na eni strani ni bil posebej zapleten. Na drugi strani ni niti iz izpodbijane sodbe niti iz dokazov, ki so jih predložile stranke, razvidno, da bi bilo to obdobje neaktivnosti objektivno upravičeno ali celo, da bi k temu prispevala pritožnica.

               69

               Kljub temu je iz preudarkov iz točke 64 te sodbe razvidno, da je treba četrti pritožbeni razlog in prvi del petega pritožbenega razloga zavrniti.

               70

               Glede drugega dela petega razloga, s katerim pritožnica Splošnemu sodišču očita, da ni skupaj upoštevalo trajanja upravne in sodne faze, da bi presodilo razumnost teh kot celote, je treba prav tako ugotoviti, da je namenjen znižanju zneska globe, naložene pritožnici.

               71

               Vendar tudi če bi se štelo, da je – v nasprotju z ugotovitvami Splošnega sodišča v izpodbijani sodbi – mogoče ugotoviti kršitev pravice do spoštovanja razumnega roka zaradi dolgega trajanja upravnega in sodnega postopka, v katerem je bila udeležena družba CEPSA, samo ta kršitev ne more biti podlaga za to, da Splošno sodišče ali Sodišče v pritožbenem postopku zniža znesek globe, ki je bila tej družbi naložena zaradi zadevne kršitve (glej v tem smislu sodbo z dne 8. maja 2014, Bolloré/Komisija, C‑414/12 P, EU:C:2014:301, točka 107).

               72

               Posledično je treba drugi del petega pritožbenega razloga zavrniti.

               73

               Zato je treba četrti in peti pritožbeni razlog v celoti zavrniti.

         Šesti pritožbeni razlog: kršitev člena 87(2) Poslovnika Splošnega sodišča v različici, ki se uporablja za spor

               74

               Pritožnica s svojim šestim razlogom trdi, da je Splošno sodišče kršilo člen 87(2) Poslovnika Splošnega sodišča v različici, ki se uporablja za spor, s tem, da je družbi CEPSA naložilo plačilo stroškov, čeprav bi moralo stroške razdeliti med obe stranki, saj ni nobena uspela s svojo argumentacijo.

               75

               V zvezi s tem je treba predloge v zvezi z morebitno nepravilnostjo odločitve Splošnega sodišča o stroških, če so bili vsi ostali pritožbeni razlogi zavrnjeni, v skladu z ustaljeno sodno prakso zavrniti kot nedopustne na podlagi člena 58, drugi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije, v skladu s katerim pritožba ni dovoljena samo glede stroškov in njihove višine (glej v tem smislu sklep Roujansky/Svet, C‑253/94 P, EU:C:1995:4, točki 13 in 14, in sodbo Strack/Komisija, C‑127/13 P, EU:C:2014:2250, točka 151).

               76

               Ker pritožnica s prvimi petimi razlogi ni uspela, je treba zadnji pritožbeni razlog, ki se nanaša na porazdelitev stroškov, razglasiti za nedopusten.

               77

               Zato je treba tožbo v celoti zavrniti.

         Stroški

               78

               Člen 184(2) Poslovnika Sodišča določa, da če pritožba ni utemeljena, o stroških odloči Sodišče.

               79

               V skladu s členom 138(1) tega poslovnika, ki se za pritožbeni postopek uporablja na podlagi njegovega člena 184(1), se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki.

               80

               Ker je Komisija je predlagala, naj se družbi CEPSA naloži plačilo stroškov, in ker ta s svojimi pritožbenimi razlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov pritožbenega postopka.

               Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:

                           1.

                           Pritožba se zavrne.

                           2.

                           Družbi Compañía Española de Petróleos (CEPSA) SA se naloži plačilo stroškov.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: španščina.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 21. januarja 1987. # Vassiliki Stroghili proti Računskemu sodišču Evropskih skupnosti. # Zadeva 204/85.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 1. oktobra 1998. # Langnese-Iglo GmbH proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Konkurenca. # Zadeva C-279/95 P.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 4. oktobra 1991. # B. J. van Dalfsen in drugi proti B. van Loon in T. Berendsen. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Hoge Raad - Nizozemska. # Bruseljska konvencija. # Zadeva C-183/90.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 8. maja 2008.#Ecotrade SpA proti Agenzia delle Entrate - Ufficio di Genova 3.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Commissione tributaria provinciale di Genova - Italija.#Šesta direktiva DDV - Mehanizem obrnjene davčne obveznosti - Pravica do odbitka - Prekluzivni rok - Knjigovodska nepravilnost in nepravilnost obračuna, ki vpliva na transakcije, za katere velja mehanizem obrnjene davčne obveznosti.#Združeni zadevi C-95/07 in C-96/07.

text:
      Združeni zadevi C-95/07 in C-96/07
      Ecotrade SpA
      proti
      Agenzia delle Entrate — Ufficio di Genova 3
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Commissione tributaria provinciale di Genova)
      „Šesta direktiva o DDV – Mehanizem obrnjene davčne obveznosti – Pravica do odbitka – Prekluzivni rok – Knjigovodska nepravilnost in nepravilnost obračuna, ki vpliva na transakcije, za katere velja mehanizem obrnjene davčne obveznosti“
      Povzetek sodbe
      1.        Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost  – Odbitek vstopnega davka
      (Direktiva Sveta 77/388, členi 17, 18(2) in (3) in 21(1)(b))
      2.        Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Odbitek vstopnega davka
      (Direktiva Sveta 77/388, člena 18(1)(d) in 22)
      1.        Členi 17, 18(2) in (3) ter 21(1)(b) Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih, kot
         je bila spremenjena z Direktivo 2000/17, ne nasprotujejo nacionalni zakonodaji, ki davčnemu zavezancu določa prekluzijski
         rok za uveljavljanje pravice do odbitka, če sta spoštovani načelo enakovrednosti, ki zahteva, da rok velja enako za pravico
         do odbitka, ki temelji na notranjem pravu, in za pravico, ki temelji na pravu Skupnost, ter načelo učinkovitosti, v skladu
         s katerim prekluzijski rok v praksi ne onemogoča ali čezmerno otežuje uveljavljanja pravice do odbitka.

      Načelo učinkovitosti ni kršeno zgolj zaradi dejstva, da ima davčna uprava za odmero neplačanega DDV na voljo rok, ki je daljši
         od roka, ki je dodeljen davčnim zavezancem za uveljavljanje pravice do odbitka, ker položaja davčne uprave ni mogoče primerjati
         s položajem davčnega zavezanca in ker dejstvo, da začne prekluzijski rok glede davčne uprave teči pozneje kot prekluzijski
         rok, ki ga ima davčni zavezanec za uveljavljanje pravice do odbitka, ni tako, da bi ogrožalo načelo enakosti.

      (Glej točke 46, 51, 54 in točko 1 izreka.)
      2.        Člena 18(1)(d) in 22 Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih, kot je bila spremenjena
         z Direktivo 2000/17, nasprotujeta praksi spremembe obračunov in odmere davka na dodano vrednost, kot je ta v zadevah v glavni
         stvari, ki nespoštovanje obveznosti, ki po eni strani izhajajo iz formalnosti, ki jih določa nacionalna zakonodaja ob uporabi
         člena 18(1)(d), in po drugi strani iz  knjigovodskih obveznosti in obveznosti obračuna, ki izhajajo iz členov 22(2) in (4),
         kaznuje z zavrnitvijo pravice do odbitka v primeru uporabe mehanizma obrnjene davčne obveznosti.

      Dejstvo, da davčni zavezanec krši formalnosti, ki jih določi država članica na podlagi člena 18(1)(d) Šeste direktive, mu
         namreč ne more odvzeti pravice do odbitka, ker se v skladu z načelom davčne nevtralnosti odobri odbitek vstopnega DDV, če
         so izpolnjene vsebinske zahteve, tudi če nekaterih postopkovnih zahtev davčni zavezanci niso izpolnili.

      Poleg tega, ukrepov, ki jih države članice sprejmejo, da zagotovijo, da davčni zavezanec izpolnjuje obveznosti obračuna in
         plačila ali določijo še druge obveznosti, za katere menijo, da so potrebne za pravilno pobiranje davka in za preprečevanje
         davčnih utaj, ni mogoče uporabiti na način, da bi sistematično lahko izpodbijali pravico do odbitka davka na dodano vrednost.
         Praksa spremembe in odmere, ki kaznuje nespoštovanje knjigovodskih obveznosti in obveznosti obračuna davčnega zavezanca z
         zavrnitvijo pravice do odbitka, pa jasno presega to, kar je potrebno za dosego cilja zagotovitve pravilne uporabe takih obveznosti
         v smislu člena 22(7) Šeste direktive, če pravica Skupnosti ne onemogoča tega, da bi države članice, če bi bilo to potrebno,
         naložile globo ali premoženjsko kazen, ki je sorazmerna teži kršitve, da bi kaznovale nespoštovanje teh obveznosti. Ta praksa
         tudi presega to, kar je potrebno za zagotovitev pravilnega pobiranja DDV in za preprečevanje davčnih utaj v smislu člena 22(7)
         Šeste direktive, ker lahko privede celo do izgube pravice do odbitka, če davčna uprava spremeni obračun šele po poteku prekluzijskega
         roka, ki ga ima na voljo davčni zavezanec, da opravi odbitek.

      (Glej točke 62, 63, od 65 do 68, 72 in točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 8. maja 2008(*)

      „Šesta direktiva o DDV – Mehanizem obrnjene davčne obveznosti – Pravica do odbitka – Prekluzivni rok – Knjigovodska nepravilnost in nepravilnost obračuna, ki vpliva na transakcije, za katere velja mehanizem obrnjene davčne obveznosti“
      V združenih zadevah C‑95/07 in C‑96/07,
      katerih predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Commissione tributaria
         provinciale di Genova (Italija) z odločbama z dne 13. decembra 2006, ki sta prispeli na Sodišče 20. februarja 2007, v postopku

      Ecotrade SpA
      proti
      Agenzia delle Entrate – Ufficio di Genova 3,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi A. Rosas, predsednik senata, U. Lõhmus, A. Ó Caoimh, sodnika, P. Lindh, sodnica, in A. Arabadjiev (poročevalec),
         sodnik,

      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodna tajnica: C. Strömholm, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 16. januarja 2008,
      ob upoštevanju stališč, so jih predložili:
      –        za Ecotrade SpA A. Lovisolo in N. Raggi, odvetnika,
      –        za italijansko vlado I. M. Braguglia, zastopnik, skupaj z G. De Bellisom, avvocato dello Stato,
      –        za ciprsko vlado A. Pantazi-Lambrou, zastopnica,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti A. Aresu in M. Afonso, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 13. marca 2008
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 17, 18(1)(d), 21(1) in 22 Šeste direktive Sveta 77/388/EGS
         z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna
         osnova za odmero (UL L 145, str. 1), kot je bila spremenjena z Direktivo Sveta 2000/17/ES z dne 30. marca 2000 (UL L 84, str. 24,
         v nadaljevanju: Šesta direktiva).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru dveh sporov med Ecotrade SpA (v nadaljevanju: Ecotrade) in Agenzia delle Entrate – Ufficio
         di Genova 3 (v nadaljevanju: Agenzia) zaradi več odločb o odmeri, ki jih je ta izdala, ki zaradi davka na dodano vrednost
         (v nadaljevanju: DDV) vsebujejo spremembe davčnih obračunov, ki jih je opravila ta družba za leti 2000 in 2001.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        Glede pravice do odbitka člen 17(1) in (2)(a) Šeste direktive, kot je bil spremenjen s členom 28f(1) te direktive, določa:

      „1. Pravica do odbitka nastane v trenutku, ko nastane obveznost za obračun odbitnega davka.
      2. Dokler se blago in storitve uporablja za namene njegovih obdavčljivih transakcij, je davčni zavezanec upravičen, da odbije
         od davka, ki ga je dolžan plačati:

      a)      davek na dodano vrednost, ki ga je dolžan ali ga je plačal za blago ali storitve, ki mu jih je ali mu jih bo dobavil drug
         davčni zavezanec, ki je dolžan plačati davek na ozemlju države […]“

      4        V skladu členom 17(6) lahko države članice, dokler Svet Evropske unije ni odločil, kateri izdatki niso upravičeni do odbitka
         davka na dodano vrednost, ohranijo vse izključitve, določene v nacionalnih zakonodajah ob začetku veljavnosti Šeste direktive,
         ob pojasnilu, da v nobenem primeru davek ni odbiten za izdatke, ki niso nedvomno poslovni izdatki, kot so izdatki za luksuzne
         predmete, razvedrilo ali zabavo. Člen 17(7) omogoča državam članicam, da lahko ob pogoju posvetovanj iz člena 29 zaradi cikličnih
         gospodarskih razlogov iz sistema odbitkov v celoti ali delno izvzamejo vse ali nekatere vrste investicijskega ali drugega
         blaga.

      5        V skladu s členom 21(1)(b) Šeste direktive, kot je bil spremenjen s členom 28g, so DDV po notranjem sistemu dolžne plačati
         osebe, za katere storitve iz, med drugim, člena 28b(C) opravijo in izvedejo davčni zavezanci, tuji rezidenti. Člen 28b, na
         katerega je tako napoteno, se nanaša na „opravljanje storitev pri prevozu blaga znotraj Skupnosti“. Ta postopek, ki se sicer
         uporablja za druge storitve, je splošno znan pod imenom „mehanizem obrnjene davčne obveznosti“.

      6        V zvezi s postopki za uveljavljanje pravice do odbitka v okoliščinah, kot so opisane v prejšnji točki, člen 18(1)(d), kot
         je bil spremenjen s členom 28f, točka 2, iste direktive, določa, da mora davčni zavezanec za uveljavljanje svoje pravice do
         odbitka izpolnjevati pogoje, ki jih določi vsaka država članica.

      7        Člen 18(2) in (3) Šeste direktive določa:

      „2. Davčni zavezanec opravi odbitek tako, da od skupnega zneska davka na dodano vrednost, dolgovanega za dano davčno obdobje,
         odšteje skupni znesek davka, za katerega je v istem obdobju nastala pravica do odbitka, ki se lahko uveljavlja v skladu z
         določbami odstavka 1.

      3. Države članice določijo pogoje in postopke, po katerih se lahko davčnemu zavezancu dovoli odbitek, ki ga ni opravil v skladu
         z določbami odstavkov 1 in 2.“

      8        Poleg tega člen 22 Šeste direktive, kot je bil spremenjen s členom 28h, določa številne obveznosti davčnega zavezanca. Med
         njimi je obveznost iz člena 22(2)(a), na podlagi katere vsak davčni zavezanec vodi dovolj podrobno knjigovodstvo, da omogoči
         uporabo davka na dodano vrednost in nadzor davčnega organa in obveznost iz člena 22(4)(a) in (b), v skladu s katero davčni
         zavezanec v predpisanem roku predloži obračun, ki mora vsebovati vse podatke, ki so potrebni za izračun davka, za katerega
         je nastala obveznost obračuna, in odbitkov, ki se opravijo.

      9        Nazadnje, člen 22(7) in (8) določa naslednje:

      „7. Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, da tiste osebe, ki so v skladu s členom 21(1)(a) in (b) dolžne plačati davek
         namesto davčnega zavezanca s sedežem v tujini […], spoštujejo zgornje obveznosti glede obračuna in plačila.

      8. Države članice lahko določijo še druge obveznosti, za katere menijo, da so potrebne za pravilno pobiranje davka in za preprečevanje
         davčnih utaj, ob upoštevanju zahteve po enakem obravnavanju domačih transakcij in transakcij, ki jih opravljajo davčni zavezanci
         med državami članicami, in pod pogojem, da takšne obveznosti v trgovini med državami članicami ne zahtevajo formalnosti pri
         prehodu meja.“

       Nacionalna ureditev
      10      V italijanskem pravu bistvo upoštevnih določb na področju DDV določa, na eni strani, dekret predsednika republike št. 633
         z dne 26. oktobra 1972 o uvedbi in ureditvi davka na dodano vrednost (redni dodatek h GURI št. 292 z dne 11. novembra 1972),
         kot je bil večkrat spremenjen (v nadaljevanju: UPR št. 633/72), in na drugi strani dekret-zakon št. 331 z dne 30. avgusta
         1993 (GURI št. 203 z dne 30. avgusta 1993, v nadaljevanju: dekret-zakon št. 331/93).

      11      Člen 17(3), prvi stavek, UPR št. 633/72 določa:

      „Obveznosti v zvezi z […] dobavo storitev na ozemlju države, ki jo opravi oseba, ki tam nima sedeža, […] morajo izpolniti
         kupci, ki imajo sedež na ozemlju države in ki […] uporabljajo storitve pri opravljanju svoje poslovne ali obrtne dejavnosti
         ali svobodnega poklica.“

      12      Člen 19(1) UPR št. 633/72 določa:

      „[…] Pravica do odbitka davka za kupljeno ali uvoženo blago in storitve nastane v trenutku, ko nastane obveznost za obračun
         davka in se lahko uveljavlja najpozneje v davčnem obračunu za drugo leto, ki sledi letu, v katerem je nastala pravica do dobitka,
         in zanjo veljajo pogoji, ki so veljali v času nastanka pravice.“

      13      V skladu s členom 23 z naslovom „Vknjižba računov“, odstavka 1 in 2, UPR št. 633/72 mora davčni zavezanec v roku petnajstih
         dni izdane račune vpisati v ustrezno knjigo, pri čemer morajo za vsak račun navesti zaporedno številko, datum izdaje, obdavčljivi
         znesek transakcije in znesek DDV, ki mora biti naveden ločeno za vsako stopnjo, ter podjetje,  firmo in sedež podjetja, prejemnika
         blaga ali naročnika storitev, ali v primerih iz člena 17(3) iste uredbe prenosnika ali izvajatelja.

      14      Člen 25(1) UPR št. 633/72 z naslovom „Vknjižba prejetih računov“ zahteva od davčnih zavezancev, naj zaporedno oštevilčijo
         račune in carinske sezname za kupljeno ali uvoženo blago in storitve ob opravljanju svojih dejavnosti, skupaj z računi, ki
         so izdani v skladu s členom 17(3) te uredbe, in jih vknjižijo v ustrezno knjigo, preden naredijo periodično plačilo ali letni
         obračun, v katerem davčni zavezanec uveljavlja pravico do odbitka DDV, ki se nanaša na te račune.

      15      V skladu s členom 47(1) dekreta-zakona št. 331/93 z naslovom „Vknjižba transakcij Skupnosti“ morajo biti računi, ki spadajo
         med drugim med storitve pri prevozu blaga znotraj Skupnosti in storitve, ki so s tem povezane, vpisani v mesecu njihovega
         prejema ali pozneje, vendar v vsakem primeru v petnajstih dneh od prejema, ločeno v knjigo izdanih računov iz člena 23(1)
         in (2) UPR št. 633/72 in v knjigo prejetih računov iz člena 25(1) te uredbe z navedbo meseca njihovega prejema ali izdaje.

      16      Nazadnje, člen 57(1), prvi stavek, UPR št. 633/72 določa:

      „Odločbe o spremembi in odmeri davka […] morajo biti izdane do 31. decembra četrtega leta po letu, v katerem je bil davčni
         obračun predložen, sicer se zadevna pravica izgubi.“

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      17      Ecotrade je italijanska delniška družba, ki se ukvarja s trgovanjem z granulirano žlindro in drugimi sestavinami, zlasti sintetičnega
         mavca in pepela za proizvodnjo cementa.

      18      Družba Ecotrade je v letih 2000 in 2001 gospodarskim subjektom, ki nimajo sedeža v Italiji, zaupala prevoz teh materialov
         iz Italije v druge države članice Evropske unije. V računih, ki so jih ti subjekti izdali družbi Ecotrade za storitve, so
         te storitve opisale kot „zakup plovila“ ali kot „prevoz“ (v nadaljevanju: zadevne transakcije). Na nobenem od računov ni bil
         naveden znesek DDV in na nekaterih računih je bilo navedeno, da so bile te transakcije oproščene davka.

      19      Družba Ecotrade je zato menila, da za zadevne transakcije ni treba plačati DDV. Zato je račune, ki se nanašajo na te transakcije,
         vpisala le v knjigo prejetih računov, ne pa tudi v knjigo izdanih računov, in to ob oprostitvi DDV. DDV, ki se nanaša na te
         transakcije, torej ni vpisan v davčnih obračunih, ki jih je sprejela družba Ecotrade za leti 2000 in 2001.

      20      Ob davčnem inšpekcijskem nadzoru je Agenzia menila, da gre pri zadevnih transakcijah za storitve pri prevozu blaga znotraj
         Skupnosti, za katere se plačuje DDV, in da se zanje uporablja mehanizem obrnjene davčne obveznosti, česar družba Ecotrade
         z izjemo enega računa ni izpodbijala. Agenzia je prav tako ugotovila, da ta družba ni spoštovala knjigovodskih zahtev v zvezi
         s tem mehanizmom obrnjene davčne obveznosti, ker so bili zadevni računi vpisani le v knjigo prejetih računov, ne pa v knjigo
         izdanih računov.

      21      Zato je Agenzia z več obvestili o izterjavi pričela s spremembami davčnih obračunov v zvezi z DDV za leti 2000 in 2001, v
         katerih je opomnila na neprijavljene dajatve v skupnem znesku 321.000 eurov in naložila kazni v višini približno 361.000 eurov.

      22      Zaradi tega je Agenzia menila, da je družba Ecotrade izgubila pravico do odbitka DDV, ker je ni uveljavljala v dveh letih
         od trenutka, ko je nastala obveznost za obračun odbitnega davka, kot je določeno v členu 19(1), drugi stavek, UPR št. 633/72,
         medtem ko rok, v katerem lahko davčna uprava pobere DDV, ki se nanaša na zadevne storitve, še ni potekel, saj so lahko na
         podlagi člena 57(1) te uredbe odločbe o spremembi in odmeri davka izdane v štirih letih od predložitve davčnih obračunov v
         zvezi z izpodbijanimi davki.

      23      Družba Ecotrade je 13. februarja 2005 vložila več tožb pri Commissione tributaria provinciale di Genova, v katerih je izpodbijala
         zadevna obvestila o izterjavi in predlagala, naj se razglasijo za nične. V utemeljitev knjigovodske prakse, ki jo je upoštevala,
         je ta družba navedla, da so bili računi v zvezi z zadevnimi transakcijami redno vpisovani v knjigo prejetih računov, vendar
         da zaradi tega, ker so bili napačno šteti kot oproščeni od DDV, ti računi niso bili vpisani v knjigo izdanih računov. Ta nepravilnost
         naj nikakor ne bi smela ogroziti uveljavljanja pravice do odbitka, saj ni nastal noben dolg do davčne uprave. Zato naj v obravnavanem
         primeru ne bi veljala nobena časovna omejitev pravice do odbitka.

      24      Agenzia je pri predložitvenem sodišču odgovorila, da bi morala družba Ecotrade za zadevne transakcije izdati račun sama sebi,
         izračunati dolgovani DDV, ga vpisati v knjigo izdanih računov in v knjigo prejetih računov, tako da bi imela dobropis DDV
         v namene odbitka vstopnega davka. V skladu s to metodo DDV, ki je vknjižen na debitni strani dejansko ne plača naročnik, ker
         ga nevtralizira ustrezajoč DDV, vknjižen na kreditni strani. Pravico do odbitka pa je treba uveljaviti, preden zastara. Zato
         bi morala družba Ecotrade, ki ni delovala v skladu s knjigovodskim postopkom, določenim v nacionalni zakonodaji, plačati dolgovani
         DDV, ob tem pa naj bi zaradi zastaranja izgubila pravico njegovega odbitka.

      25      V teh okoliščinah je Commissione tributaria provinciale di Genova prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo
         ti vprašanji, ki se v obeh zadevah C-95/07 in C-96/07 glasita enako:

      „1.      Ali pravilna razlaga členov 17, 21(1) in 22 Šeste direktive […] nasprotuje nacionalni ureditvi, v obravnavanem primeru členu 19
         UPR št. 633, ki uveljavljanje pravice do odbitka [DDV], ki ga zavezanec dolguje pri opravljanju dejavnosti, pogojuje z upoštevanjem
         (dvoletnega) roka, njegovo neupoštevanje pa sankcionira z zastaranjem same pravice, zlasti v primerih, v katerih zavezanost
         za DDV iz nakupa blaga ali storitve izhaja iz uporabe postopka obrnjene davčne obveznosti, ki upravi omogoča izterjavo plačila
         davka z uporabo daljšega roka (štiriletnega, na podlagi člena 57 UPR št. 633/72) od tistega, ki je za odbitek določen v korist
         podjetnika, ki pa je z njegovim potekom zastaral?

      2.      Ali pravilna razlaga člena 18(1)(d) Šeste direktive […] nasprotuje nacionalni ureditvi, ki pri urejanju ‚formalnosti‘, določenih
         v tem členu po postopku obrnjene davčne obveznosti, urejenem s členom 17(3) v povezavi s členoma 23 in 25 UPR št. 633/72,
         za uveljavljanje pravice do odbitka, določene v členu 17 te direktive, lahko vključuje (le v škodo zavezanca) upoštevanje
         časovne omejitve, kot je določena v členu 19 UPR št. 633/72?“

      26      Predsednik Sodišča je s sklepom z dne 27. aprila 2007 zaradi pisnega in ustnega postopka in sodbe združil zadevi C-95/07 in
         C-96/07.

       Vprašanji za predhodno odločanje
       Stališča, predložena Sodišču
      27      Družba Ecotrade navaja, da Šesta direktiva za pravico do odbitka ne določa nobene časovne omejitve, ker je celotni režim DDV,
         ki temelji na načelu nevtralnosti, zasnovan tako, da davčnemu zavezancu v vseh primerih zagotavlja to temeljno pravico, ki
         je značilna za vse davčne sisteme DDV. Poleg tega nacionalne ureditve iz postopka v glavni stvari ni mogoče upravičiti s sklicevanjem
         na člena 17(6) in (7) ter 22(7) in (8) te direktive, ki naj ne bi veljala v zadevi v glavni stvari.

      28      V zvezi s „formalnostmi“, ki jih določajo države članice ob uporabi člena 18(1)(d) Šeste direktive in jih mora davčni zavezanec
         izpolnjevati, da lahko uveljavlja pravico do odbitka v mehanizmu obrnjene davčne obveznosti, družba Ecotrade zatrjuje, da
         te formalnosti ne bi smele biti nesorazmerne ali nezdružljive s splošnim mehanizmom DDV. Zato spoštovanje teh formalnosti
         ne sme povzročiti dokončne izgube pravice do odbitka davčnega zavezanca. V vsakem primeru naj omejitev pravice do odbitka
         v italijanskem pravu ne bi bila sorazmerna zaradi tega, ker ima davčna uprava za spremembo napačnih obračunov na voljo daljši
         rok, kot je ta, ki je dodeljen davčnemu zavezancu, da zahteva odbitek.

      29      Italijanska in ciprska vlada zatrjujeta, da rok, določen za uveljavljanje pravice do odbitka, pomeni formalnost, ki jo lahko
         države članice določijo na podlagi člena 18(1)(d) in (3) ter člena 22(8) Šeste direktive. Ta člen 18 naj ne bi vseboval nobene
         določbe, ki bi nasprotovala diskrecijski pravici držav članic, da določijo časovne omejitve odbitka. V skladu s členom 18(2),
         ki se nanaša na „isto obdobje“, bi moralo biti uveljavljanje pravice čimprej mogoče, tako da če davčni zavezanec v tem obdobju
         ne uveljavlja pravice do odbitka, so lahko njegovi možnosti, da to stori v poznejšem obdobju, dodani pogoji, ki jih države
         članice določijo na podlagi člena 18(3).

      30      Poleg tega te vlade menijo, da rok, ki ga je uprava določila za odmero davka, zaradi objektivnih in praktičnih razlogov ne
         more biti enak roku, ki ga ima davčni zavezanec za uveljavljanje pravice do odbitka, ker uprava potrebuje čas, da po vložitvi
         davčnega obračuna preveri njegovo vsebino.

      31      Poleg tega italijanska vlada priznava, da morajo države članice spoštovati načelo učinkovitosti, tako da uveljavljanja pravice
         do odbitka ne onemogočijo ali čezmerno otežijo. Vendar pa poudarja, da je v zvezi s tem rok dveh let vsekakor primeren.

      32      Komisija Evropskih skupnosti navaja, da bi moral biti odbitek opravljen ob spoštovanju določenih davčnih rokov. Njegovega
         uveljavljanja zato ni mogoče neskončno dolgo odlašati. Iz tega sklepa, da določitev prekluzijskih rokov za uveljavljanje pravice
         do odbitka ni nezdružljiva s cilji, ki jim sledi Šesta direktiva, pod pogojem, da ti roki niso manj ugodni kot roki, določeni
         za uveljavljanje podobnih pravic na davčnem področju (načelo enakovrednosti), in niso taki, da bi praktično onemogočili ali
         čezmerno otežili uveljavljanje pravic, ki jih podeljuje pravni red Skupnosti (načelo učinkovitosti). Iz tega sklepa, da načelo
         enakovrednosti ni spoštovano zaradi tega, ker ureditev iz zadeve v glavni stvari določa davčni upravi rok štirih let, da izvede
         spremembe in odmere, pri tem pa določa le rok dveh let za odbitek že plačanega DDV. Glede spoštovanja načela učinkovitosti
         Komisija poudarja, da bi lahko dveletni prekluzijski rok za uveljavljanje pravice do odbitka iz istih razlogov uveljavljanje
         te pravice čezmerno otežil.

      33      Poleg tega Komisija meni, da bi bilo vsekakor čezmerno in nesorazmerno, če bi se zadevna država članica nameravala neupravičeno
         okoristiti le zaradi neizvedbe knjigovodskih formalnosti, čeprav bi ji bilo treba priznati možnost, da ustrezno kaznuje zadevne
         nepravilnosti.

      34      V primeru, da bi Sodišče odločilo, da člen 19 UPR št. 633/72 ni združljiv s Šesto direktivo, ciprska vlada predlaga, naj sodba,
         ki bo izrečena, velja le ex-nunc.

       Odgovor Sodišča
      35      Uvodoma je treba poudariti, da predložitveno sodišče želi izvedeti, ali členi 17, 18(1)(d), 21(1) in 22 Šeste direktive nasprotujejo
         nacionalni zakonodaji, kot je ta iz zadeve v glavni stvari, ki v primeru uporabe mehanizma obrnjene davčne obveznosti uveljavljanje
         pravice do odbitka DDV pogojuje z upoštevanjem prekluzijskega roka, ki je krajši, kot ga ima na voljo davčna uprava, da pobere
         davke.

      36      Vsekakor iz predložitvene odločbe izhaja, da bistvo spora o glavni stvari izhaja iz knjigovodske nepravilnosti družbe Ecotrade,
         in sicer napačnega vpisa zadevnih transakcij v eno samo knjigo prejetih računov za oprostitev od DDV, ker so zaradi take nepravilnosti
         napačni tudi davčni obračuni te družbe v zvezi z DDV, kar je privedlo Agenzio do spremembe teh obračunov. Ta položaj se jasno
         razlikuje od položaja, v katerem davčni zavezanec, ki se zaveda obdavčljivosti dobave, zaradi zamude ali malomarnosti ne zahteva
         odbitka vstopnega davka v roku, določenem z nacionalno zakonodajo.

      37      V zvezi s tem je treba opozoriti, da mora Sodišče v skladu z ustaljeno sodno prakso nacionalnemu sodišču dati vse elemente
         razlage prava Skupnosti, ki jih to lahko uporabi pri razsojanju predložene zadeve, ne glede na to, ali se je nanje posebej
         sklicevalo v vprašanjih (glej zlasti sodbe z dne 2. februarja 1994 v zadevi Verband Sozialer Wettbewerb, imenovani „Clinique“,
         C-315/92, Recueil, str. I-317, točka 7; z dne 4. marca 1999 v zadevi Consorzio per la tutela del formaggio Gorgonzola, C-87/97,
         Recueil, str. I-1301, točka 16; z dne 7. septembra 2004 v zadevi Trojani, C-456/02, ZOdl., str. I-7573, točka 38, in z dne
         12. maja 2005 v zadevi RAL (Channel Islands) in drugi, C-452/03, ZOdl., str. I-3947, točka 25).

      38      Prvo in drugo vprašanje, ki ju je treba preučiti skupaj, je zato treba preoblikovati v tem smislu, da predložitveno sodišče
         sprašuje, na prvem mestu, ali členi 17, 18(2) in (3) in 21(1)(b) Šeste direktive nasprotujejo po eni strani uvedbi prekluzijskega
         roka za uveljavljanje pravice do odbitka DDV, kot ga določa nacionalna zakonodaja v zadevi v glavni stvari v primeru uporabe
         mehanizma obrnjene davčne obveznosti (v nadaljevanju: zastaralni rok), in če, na drugem mestu, člena 18(1)(d) in 22 te direktive
         nasprotujeta praksi sprememb obračunov in odmere DDV, s katero se knjigovodska nepravilnost in nepravilnost obračuna, kot
         je ta v zadevi v glavni stvari, kaznuje z zavrnitvijo pravice do odbitka v primeru uporabe tega mehanizma obrnjene davčne
         obveznosti (v nadaljevanju: praksa spremembe in odmere davka).

       Prekluzijski rok
      39      Najprej je treba poudariti, da se lahko davčni zavezanec, ki je kot prejemnik storitev zavezan za plačilo DDV, sklicuje na
         pravico do odbitka iz člena 17(2)(a) Šeste direktive (glej sodbo z dne 1. aprila 2004 v zadevi Bockemühl, C-90/02, Recueil,
         str. I-3303, točka 37). Po ustaljeni sodni praksi je pravica do odbitka, ki jo določa člen 17, sestavni del mehanizma DDV
         in se načeloma ne sme omejiti (glej sodbi z dne 21. marca 2000 v zadevi Gabalfrisa in drugi, od C-110/98 do C-147/98, Recueil,
         str. I-1577, točka 43, in zgoraj navedeno Bockemühl, točka 38).

      40      Iz ustaljene sodne prakse pa tudi izhaja, da se pravica do odbitka lahko uveljavlja takoj za vse davke, ki se nanašajo na
         vstopne transakcije (glej zlasti sodbe z dne 21. septembra 1988 v zadevi Komisija proti Franciji, 50/87, Recueil, str. 4797,
         točke od 15 do 17; zgoraj navedeno Ghent Coal Terminal, z dne 15. januarja 1998 v zadevi Ghent Coal Terminal, C‑37/95, Recueil,
         str. I‑1, točka 15; zgoraj navedeno Gabalfrisa in drugi, točka 43, in zgoraj navedeno Bockemühl, točka 38).

      41      Kot namreč izhaja iz besedila člena 18(2) Šeste direktive, se pravica do odbitka načeloma lahko uveljavlja v istem obdobju,
         kot je to, v katerem je nastala.

      42      Vendar se lahko davčnemu zavezancu na podlagi člena 18(3) Šeste direktive dovoli odbitek, čeprav pravice ni uveljavljal v
         obdobju, v katerem je nastala. V tem primeru pa je njegova pravica do odbitka podvržena nekaterim pogojem in postopkom, ki
         jih določijo države članice.

      43      Iz tega izhaja, da lahko države članice zahtevajo, naj se pravica do odbitka uveljavlja bodisi v obdobju, v katerem je nastala,
         bodisi v daljšem obdobju, s pridržkom spoštovanja nekaterih pogojev in postopkov, določenih v njihovi nacionalni zakonodaji.

      44      Poleg tega bi možnost uveljavljanja pravice do odbitka brez kakršnih koli omejitev nasprotovala načelu pravne varnosti, ki
         zahteva, da se davčnega položaja davčnega zavezanca glede njegovih pravic in obveznosti nasproti davčni upravi ne more neskončno
         dolgo izpodbijati.

      45      Zato ni mogoče sprejeti trditve, da pravice do odbitka ni mogoče pogojiti z nobenim prekluzijskim rokom.

      46      Dodati je treba, da prekluzijski rok, posledica poteka katerega je kaznovanje premalo skrbnega davčnega zavezanca, ki ni zahteval
         odbitka vstopnega davka, tako, da ta izgubi pravico do odbitka, ne more šteti za nezdružljivo s sistemom, uvedenim s Šesto
         direktivo, če po eni strani ta rok velja enako za pravico do odbitka, ki temelji na notranjem pravu, in pravico, ki temelji
         na pravu, Skupnosti (načelo enakovrednosti), in po drugi strani, da v praksi ne onemogoča ali čezmerno otežuje uveljavljanja
         pravice do odbitka (načelo učinkovitosti, v tem smislu glej sodbi z dne 11. oktobra 2007 v zadevi Lämmerzahl, C-241/06, ZOdl.,
         str. I-8415, točka 52, in z dne 27. februarja 2003 v zadevi Santex, C-327/00, Recueil, str. I-1877, točka 55).

      47      Glede načela enakovrednosti iz spisa ne izhaja in se pri Sodišču tudi ni zatrjevalo, da prekluzijski rok, določen v členu
         19(1) UPR št. 663/72, ne spoštuje tega načela.

      48      V zvezi z načelom učinkovitosti je treba poudariti, da prekluzijski rok dveh let, kot je ta v zadevi v glavni stvari, sam
         po sebi ne more v praksi onemogočiti ali čezmerno otežiti uveljavljanja pravice do odbitka, saj člen 18(2) Šeste direktive
         omogoča državam članicam, da od davčnega zavezanca zahtevajo, naj uveljavlja pravico do odbitka v istem obdobju kot je to,
         v katerem je ta pravica nastala.

      49      Preučiti je treba tudi, ali tega sklepanja ne more ovreči dejstvo, da ima v skladu z nacionalno zakonodajo davčna uprava za
         izterjavo dolgovanega DDV na voljo daljši rok, kot da imajo davčni zavezanci, da zahtevajo njegov odbitek.

      50      V zvezi s tem je treba poudariti, da pozna davčna uprava podatke, potrebne za določitev zneska izterljivega DDV in zneska
         odbitkov, ki jih je treba izvesti, šele takrat, ko dobi davčni obračun davčnega zavezanca. V primeru nepravilnosti obračuna
         ali če se izkaže, da je ta nepopoln, lahko davčna uprava šele od tega trenutka naprej spreminja ta obračun in, če je to potrebno,
         odmeri neplačani davek (glej v tem smislu sodbo z dne 19. novembra 1998 v zadevi SFI, C-85/97, Recueil, str. I-7447, točka
         32).

      51      Zato položaja davčne uprave ni mogoče primerjati s položajem davčnega zavezanca (sodba SFI, točka 32). Kot je Sodišče že presodilo,
         dejstvo, da začne prekluzijski rok glede davčne uprave teči pozneje kot prekluzijski rok, ki ga ima davčni zavezanec za uveljavljanje
         pravice do odbitka, ni tako, da bi ogrožalo načelo enakosti (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo SFI, točka 33).

      52      Zato prekluzijski rok, kot je ta iz zadeve v glavni stvari, ne onemogoča in ne otežuje čezmerno uveljavljanja pravice do odbitka
         zaradi samega dejstva, da ima davčna uprava za odmero neplačanega DDV na voljo rok, ki je daljši od roka, ki je dodeljen davčnemu
         zavezancu za uveljavljanje take pravice.

      53      To sklepanje ostaja veljavno, kadar se tako kot v zadevah v glavni stvari uporablja mehanizem obrnjene davčne obveznosti.
         Člen 18(2) in (3) Šeste direktive se namreč tudi uporablja za tak sistem. To nedvomno izhaja iz besedila teh določb, ki obe
         izrecno napotujeta na člen 18(1), ki se v točki (d) nanaša na primer mehanizma obrnjene davčne obveznosti.

      54      Ob upoštevanju navedenega je treba predložitvenemu sodišču odgovoriti, da členi 17, 18(2) in (3) ter 21(1)(b) Šeste direktive
         ne nasprotujejo nacionalni zakonodaji, ki določa prekluzijski rok za uveljavljanje pravice do odbitka, kot je ta v zadevi
         v glavni stvari, če sta načeli enakovrednosti in učinkovitosti spoštovani. Načelo učinkovitosti ni kršeno zgolj zaradi dejstva,
         da ima davčna uprava za odmero neplačanega DDV na voljo rok, ki je daljši od roka, ki je dodeljen davčnim zavezancem za uveljavljanje
         pravice do odbitka.

       Praksa spremembe in odmere
      55      Preučiti je treba vprašanje, ali Šesta direktiva nasprotuje praksi spremembe in odmere, s katero se kaznuje knjigovodska nepravilnost,
         ki jo, kot je bilo opozorjeno v točki 36 te sodbe, tvori napačen vpis zadevnih transakcij v eno samo knjigo prejetih računov
         za oprostitev od DDV, zaradi te nepravilnosti pa so napačni tudi davčni obračuni družbe Ecotrade v zvezi z DDV, tako da se
         zavrne pravica do odbitka v primeru uporabe mehanizma obrnjene davčne odgovornosti.

      56      Glede tega je treba pojasniti, da je bila v skladu z mehanizmom obrnjene davčne obveznosti, določenim v členu 21(1)(b) Šeste
         direktive, družba Ecotrade kot prejemnik storitev, ki jih opravljajo davčni zavezanci s sedežem v tujini, zavezana za plačilo
         DDV za opravljene transakcije, in sicer vstopni DDV, hkrati pa je bila načeloma upravičena odbiti natančno ta davek tako,
         da državni blagajni ni dolgovan noben znesek.

      57      Vendar ko se uporablja mehanizem obrnjene davčne obveznosti kakor v zadevah v glavni stvari, je po členu 18(1)(d) Šeste direktive
         dovoljeno državam članicam, da določijo formalnosti, ki jih mora davčni zavezanec izpolnjevati za uveljavljanje pravice do
         odbitka.

      58      Iz uporabe take formalnosti, ki je bila v italijanskem pravu določena zlasti s členom 47(1) dekreta-zakona št. 331/93, izhaja,
         da bi morala družba Ecotrade sama sebi izdati račun, ki se nanaša na zadevne transakcije, in ločeno vpisati ta račun ter račun,
         ki ga je izdal izvajalec zadevnih storitev, v knjigo izdanih računov in v knjigo prejetih računov, tako da bi imela dobropis
         DDV, ki bi natančno ustrezal dolgovanemu davku.

      59      Poleg tega mora v skladu s členom 22(2) in (4) Šeste direktive vsak davčni zavezanec voditi dovolj podrobno knjigovodstvo,
         da omogoči uporabo DDV in njegov nadzor s strani davčne uprave in predložiti obračun, ki mora vsebovati vse podatke, ki so
         potrebni za izračun davka, za katerega je nastala obveznost obračuna in odbitkov, ki se opravijo. Da zagotovijo, da vsak davčni
         zavezanec izpolnjuje te obveznosti, člen 22(7) države članice pooblašča, da v ta namen sprejmejo potrebne ukrepe, tudi v primeru
         mehanizma obrnjene davčne obveznosti.

      60      Iz tega sledi, da v zadevah v glavni stvari obstaja položaj, ko družba Ecotrade krši svoje obveznosti, ki po eni strani izhajajo
         iz formalnosti, ki jih določa nacionalna zakonodaja ob uporabi člena 18(1)(d) Šeste direktive, in po drugi strani knjigovodskih
         obveznosti in obveznosti obračuna, ki izhajajo iz členov 22(2) in (4) iste direktive (v nadaljevanju: kršitev knjigovodskih
         obveznosti).

      61      Preučiti je treba, ali je mogoče tako kršitev veljavno kaznovati tako, da se zavrne pravica do odbitka v primeru veljave mehanizma
         obrnjene davčne obveznosti.

      62      V zvezi z obveznostmi, ki izhajajo iz člena 18(1)(d) Šeste direktive, čeprav ta določba omogoča državam članicam, da določijo
         formalnosti glede uveljavljanja pravice do odbitka v primeru mehanizma obrnjene davčne obveznosti, pa njihova kršitev davčnemu
         zavezancu ne more odvzeti pravice do odbitka.

      63      Čeprav je namreč nesporno, da je mehanizem obrnjene davčne obveznosti veljal v zadevah v glavni stvari, pa načelo davčne nevtralnosti
         zahteva, naj se odobri odbitek vstopnega DDV, če so izpolnjene vsebinske zahteve, tudi če nekaterih postopkovnih zahtev davčni
         zavezanci niso izpolnili (glej po analogiji sodbo z dne 27. septembra 2007 v zadevi Collée, C-146/05, ZOdl., str. I‑7861,
         točka 31).

      64      Zato če ima davčna uprava na voljo podatke, potrebne za ugotovitev, da je davčni zavezanec kot prejemnik zadevnih storitev
         zavezan za plačilo DDV, ne more – glede njegove pravice, da ta davek odbije – naložiti dodatnih zahtev, ki bi lahko imele
         za posledico to, da bi bilo uveljavljanje te pravice popolnoma nemogoče (glej zgoraj navedeno sodbo Bockemühl, točka 51).

      65      Enako je v primeru člena 22(7) in (8) Šeste direktive, na podlagi katerega države članice sprejmejo potrebne ukrepe, da zagotovijo,
         da davčni zavezanec izpolnjuje obveznosti obračuna in plačila ali določijo še druge obveznosti, za katere menijo, da so potrebne
         za pravilno pobiranje davka in za preprečevanje davčnih utaj.

      66      Če bi namreč te določbe dovoljevale državam članicam, da sprejmejo nekatere ukrepe, pa ti ne smejo preseči tega, kar je potrebno
         za dosego ciljev, navedenih v prejšnji točki. Takih ukrepov torej ni mogoče uporabiti na način, da bi sistematično lahko izpodbijali
         pravico do odbitka DDV, ki je temeljno načelo skupnega sistema DDV, vzpostavljenega z zakonodajo Skupnosti na tem področju
         (glej sodbi z dne 18. decembra 1997 v zadevi Molenheide in drugi, C-286/94, C-340/95, C-401/95 in C-47/96, Recueil, str. I-7281,
         točka 47, in zgoraj navedeno Gabalfrisa in drugi, točka 52).

      67      Praksa spremembe in odmere, kakršna je ta v zadevi v glavni stvari, ki kaznuje nespoštovanje knjigovodskih obveznosti in obveznosti
         obračuna davčnega zavezanca z zavrnitvijo pravice do odbitka, pa jasno presega to, kar je potrebno za dosego cilja zagotovitve
         pravilne uporabe takih obveznosti v smislu člena 22(7) Šeste direktive, če pravica Skupnosti ne onemogoča tega, da bi države
         članice, če bi bilo to potrebno, naložile globo ali premoženjsko kazen, ki je sorazmerna teži kršitve, da bi kaznovale nespoštovanje
         teh obveznosti.

      68      Ta praksa tudi presega to, kar je potrebno za zagotovitev pravilnega pobiranja DDV in za preprečevanje davčnih utaj v smislu
         člena 22(8) Šeste direktive, ker lahko privede celo do izgube pravice do odbitka, če davčna uprava spremeni obračun šele po
         poteku prekluzijskega roka, ki ga ima na voljo davčni zavezanec, da opravi odbitek (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo
         Gabalfrisa in drugi, točki 53 in 54).

      69      Take prakse spremembe in odmere pa tudi ni mogoče utemeljiti na podlagi člena 17(6) in (7) Šeste direktive. Ti določbi se
         namreč ne moreta uporabljati v primeru, kot je ta v zadevah v glavni stvari, ker urejata sam obstoj pravice do odbitka in
         ne postopkov njenega uveljavljanja. Člen 17(6) velja le za izdatke, ki niso nedvomno poslovni izdatki, kot so izdatki za luksuzne
         predmete, razvedrilo ali zabavo, nesporno pa je, da se taki izdatki ne obravnavajo v zadevi v glavni stvari. Glede možnosti,
         ki jo imajo države članice na podlagi tega odstavka 7, zadošča poudariti, da se lahko te sklicujejo le na okoliščino, da so
         predhodno imele možnost posvetovanja iz člena 29 te direktive (glej v tem smislu sodbi z dne 8. januarja 2002 v zadevi Metropol
         in Stadler, C-409/99, Recueil, str. I-81, točke od 61 do 63, in z dne 14. septembra 2006 v zadevi Stradasfalti, C-228/05,
         ZOdl., str. I-8391, točka 29), a, kot kaže iz spisa, ni tako glede Italijanske republike.

      70      Poleg tega iz predložitvene odločbe ne izhaja, in pred Sodiščem tudi ni bilo zatrjevano, da je nespoštovanje knjigovodskih
         obveznosti posledica slabe vere ali goljufije družbe Ecotrade.

      71      Vsekakor je dobrovernost davčnega zavezanca glede vprašanja, ki ga je treba dati predložitvenemu sodišču, upoštevna le, če
         zaradi ravnanja tega davčnega zavezanca obstaja tveganje izgube davčnih prihodkov za zadevno državo članico (glej v tem smislu
         zgoraj navedeno sodbo Collée, točki 35 in 36). Vendar ni mogoče šteti, da kršitev knjigovodskih obveznosti, kot je ta iz zadeve
         v glavni stvari, povzroči tveganje izgube davčnih prihodkov, ker, kot je bilo opozorjeno v točki 56 te sodbe, v okviru uporabe
         mehanizma obrnjene davčne obveznosti načeloma ni dolgovan noben znesek v državno blagajno. Iz teh razlogov te kršitve tudi
         ni mogoče enačiti s transakcijo z namenom goljufije ali z zlorabo določb Skupnosti, če ta transakcija ni bila opravljena z
         namenom pridobitve neupravičene davčne ugodnosti (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Collée, točka 39).

      72      Zato je treba predložitvenemu sodišču odgovoriti, da člena 18(1)(d) in 22 Šeste direktive nasprotujeta praksi spremembe obračunov
         in odmere DDV, kot je ta v zadevah v glavni stvari, ki nespoštovanje obveznosti, ki po eni strani izhajajo iz formalnosti,
         ki jih določa nacionalna zakonodaja ob uporabi člena 18(1)(d), in po drugi strani knjigovodskih obveznosti in obveznosti obračuna,
         ki izhajajo iz členov 22(2) in (4), kaznuje z zavrnitvijo pravice do odbitka v primeru uporabe mehanizma obrnjene davčne obveznosti.

      73      Glede na odgovor, dan v točki 54 te sodbe, ni treba odločiti o predlogu ciprske vlade, naj se časovno omejijo učinki te sodbe.

       Stroški
      74      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      1)      Členi 17, 18(2) in (3) ter 21(1)(b) Šeste direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic
            o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero, ), kot je bila spremenjena z Direktivo
            Sveta 2000/17/ES z dne 30. marca 2000, ne nasprotujejo nacionalni zakonodaji, ki določa prekluzijski rok za uveljavljanje
            pravice do odbitka, kot je ta v zadevi v glavni stvari, če sta načeli enakovrednosti in učinkovitosti spoštovani. Načelo učinkovitosti
            ni kršeno zgolj zaradi dejstva, da ima davčna uprava za odmero neplačanega DDV na voljo rok, ki je daljši od roka, ki je dodeljen
            davčnim zavezancem za uveljavljanje pravice do odbitka.
      2)      Vendar člena 18(1)(d) in 22 Šeste direktive 77/388, kot je bila spremenjena z Direktivo 2000/17, nasprotujeta praksi spremembe
            obračunov in odmere davka na dodano vrednost, kot je ta v zadevah v glavni stvari, ki nespoštovanje obveznosti, ki po eni
            strani izhajajo iz formalnosti, ki jih določa nacionalna zakonodaja ob uporabi člena 18(1)(d), in po drugi strani knjigovodskih
            obveznosti in obveznosti obračuna, ki izhajajo iz členov 22(2) in (4), kaznuje z zavrnitvijo pravice do odbitka v primeru
            uporabe mehanizma obrnjene davčne obveznosti.
      Podpisi
      *Jezik postopka: italijanščina.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 5. julija 2012.#Michel Bourgès‑Maunoury in Marie‑Louise Heintz žena M. Bourgès‑Maunouryja proti Direction des services fiscaux d’Eure‑et‑Loir.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo tribunal de grande instance de Chartres.#Privilegiji in imunitete Evropskih skupnosti – Oprostitev nacionalnih davkov od dohodkov, ki jih izplačuje Unija – Upoštevanje dohodkov, ki jih izplačuje Unija, pri izračunu zgornjega praga obdavčitve z davkom na premoženje.#Zadeva C‑558/10.

text:
               Stranke
               Razlogi za odločitev
               Izrek

            Stranke
            V zadevi C-558/10,
            katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo tribunal de grande instance de Chartres (Francija) z odločbo z dne 24. novembra 2010, ki je prispela na Sodišče 29. novembra 2010, v postopku
            Michel Bourgès-Maunoury ,
            Marie-Louise Heintz , žena M. Bourgès-Maunouryja ,
            proti
            Direction des services fiscaux d’Eure-et-Loir ,
            SODIŠČE (tretji senat),
            v sestavi K. Lenaerts, predsednik senata, R. Silva de Lapuerta, sodnica, E. Juhász, T. von Danwitz in D. Šváby (poročevalec), sodniki,
            generalni pravobranilec: P. Cruz Villalón,
            sodna tajnica: A. Impellizzeri, administratorka,
            na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 23. novembra 2011,
            ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
            – za M. Bourgès-Maunouryja in M.-L. Heintz, ženo Bourgès-Maunouryja, T. Davidian, odvetnik,
            – za francosko vlado G. de Bergues in A. Adam, zastopnika,
            – za belgijsko vlado J.-C. Halleux in M. Jacobs, zastopnika,
            – za nizozemsko vlado C. Wissels in M. de Ree, zastopnici,
            – za Evropsko komisijo F. Clotuche-Duvieusart, I. Martínez del Peral in R. Lyal, zastopniki,
            po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 16. februarja 2012
            izreka naslednjo
            Sodbo

            Razlogi za odločitev
            1. Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 13, drugi odstavek, Protokola o privilegijih in imunitetah Evropskih skupnosti, ki je bil prvotno priložen k Pogodbi o ustanovitvi enotnega Sveta in enotne Komisije Evropskih skupnosti (UL 1967, 152, str. 13), nato pa na podlagi Amsterdamske pogodbe k Pogodbi ES (v nadaljevanju: Protokol).
            2. Ta predlog je bil vložen v okviru spora med M. Bourgès-Maunouryjem in njegovo ženo, M.-L. Heintz, ter direction des services fiscaux d’Eure-et-Loir (davčni urad v Eure-et-Loir) zaradi upoštevanja dohodkov, ki jih izplačuje Unija, pri izračunu zgornjega praga solidarnostnega davka na premoženje (v nadaljevanju: SDP).
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. Člen 13 Protokola v različici, ki je veljala v času dejanskega stanja, ki se obravnava v sporu o glavni stvari, je določal:
            „Uradniki in drugi uslužbenci Skupnosti so dolžni plačevati davek v korist Skupnosti od plač, mezd in prejemkov, ki jih prejemajo od Skupnosti, v skladu s pogoji in postopki, ki jih določi Svet na predlog Komisije.
            Oproščeni so nacionalnih davkov od plač, mezd in prejemkov, ki jih plačujejo Skupnosti.“
            Francosko pravo
            4. SDP, ki je bil uveden z zakonom št. 88-1149 z dne 23. decembra 1988 o financah za leto 1989 (JORF z dne 28. decembra 1988, str. 16320), je bil urejen z določbami členov od 885 A do 885 X code général des impôts (splošni davčni zakonik, v nadaljevanju: CGI) v različici, ki je veljala v času dejanskega stanja v sporu o glavni stvari.
            5. Člen 885 A CGI je določal:
            „Kadar vrednost premoženja presega prag prvega davčnega razreda po členu 885 U, so z letnim davkom na premoženje obdavčene:
            1. fizične osebe, ki so davčni rezidenti Francije, za premoženje, ki ga imajo v Franciji ali zunaj Francije
            […]
            2. fizične osebe, ki niso davčni rezidenti Francije, za premoženje, ki ga imajo v Franciji.
            Razen v primerih, določenih v členu 6(4)(a) in (b), so zakonci obdavčeni skupaj.
            Pogoji za obdavčitev se presojajo 1. januarja vsako leto.
            […]“
            6. SDP spremlja mehanizem zgornjega praga, opisan v členu 885 Va CGI. Ta člen je določal:
            „[SDP] davčnega zavezanca, ki je francoski davčni rezident, se zmanjša za razliko med skupnim zneskom tega davka in davkov, ki jih je treba v Franciji in tujini plačati od dohodkov in dobička preteklega leta, izračunanih pred vračunanjem dobropisov davka in razbremenilnih davčnih odbitkov, na eni strani, ter 85 % skupnega zneska dohodkov brez poslovnih stroškov v preteklem letu po odbitku samo tistih kategorij izgube, ki se smejo odbiti po členu 156 [CGI], in dohodkov, oproščenih davka na dohodek, ustvarjenih v istem letu v Franciji ali zunaj Francije, ter dobička, od katerega se lahko dokončno odtegne davek, na drugi strani. Navedeno zmanjšanje ne sme preseči 50 % zneska dajatve na podlagi člena 885 V, ali če je ta znesek presežen, zneska davka, ki ustreza obdavčljivemu premoženju, ki je enako zgornjemu pragu tretjega davčnega razreda po členu 885 U.
            Višje vrednosti se določijo brez upoštevanja pragov, odbitkov in oprostitev iz tega zakonika.
            Zaradi izvajanja prvega odstavka se davek na dohodek, kadar se nanaša na dohodke oseb, katerih premoženje se ne všteva v davčno osnovo [SDP] davčnega zavezanca, zmanjša glede na odstotek dohodka teh oseb v razmerju do celotnega dohodka.“
            Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
            7. M. Bourgès-Maunoury in M.-L. Heintz sta nekdanja uradnika Unije in na tej podlagi dobivata nadomestila za dokončno prenehanje delovnega razmerja ali starostno pokojnino.
            8. M. Bourgès-Maunoury in M.-L. Heintz, ki imata stalno prebivališče v Franciji in sta zavezanca za plačilo SDP, sta za leta od 2002 do 2004, 2006 in 2007 vložila davčne napovedi za SDP, ne da bi k drugim dohodkom vključila nadomestila in pokojnino, ki jih prejemata od Unije, za izračun zgornjega praga iz člena 885 Va CGI.
            9. Ker nista zaprosila za določitev zgornjega praga SDP za leto 2005, sta 7. julija 2006 vložila popravljeno napoved, da bi bila deležna tega zgornjega praga brez upoštevanja prejemkov, ki jima jih izplačuje Unija.
            10. Ker je davčni urad v Eure-et-Loir ta zahtevek zavrnil, sta M. Bourgès-Maunoury in M.-L. Heintz 27. decembra 2006 pri tribunal de grande instance de Chartres zoper zavrnilno odločbo vložila tožbo. Na podlagi člena 24 Kadrovskih predpisov za uradnike Evropskih skupnosti sta tudi zaprosila za pomoč Komisijo Evropskih skupnosti v tej zadevi, ki jima je bila odobrena z odločbo z dne 6. marca 2007.
            11. Tribunal de grande instance de Chartres je s sodbo z dne 10. oktobra 2007 predlog M. Bourgès-Maunouryja in M.-L. Heintz zavrnilo.
            12. Cour d’appel de Versailles je s sodbo z dne 27. novembra 2008 to sodbo razveljavilo v delu, v katerem je bil zavrnjen njun predlog v zvezi z letom 2005.
            13. Cour de cassation je s sodbo z dne 19. januarja 2010 zavrnilo pritožbo francoskega davčnega urada zoper to sodbo cour d’appel de Versailles.
            14. Vzporedno je davčni urad v Eure-et-Loir z odločbo z dne 1. septembra 2008 izvedel popravek SDP, za katerega sta bila zavezana M. Bourgès-Maunoury in M.-L. Heintz za leta od 2002 do 2004, 2006 in 2007, ker bi morali biti dohodki, ki jima jih je izplačala Unija, upoštevani pri izračunu zgornjega praga SDP.
            15. Davčni urad Eure-et-Loir je 19. januarja 2009 zoper zakonca Bourgès-Maunoury izdal dve odločbi o izterjavi zneskov SDP, dolgovanih za ta leta. Pritožba zoper ti odločbi, ki sta jo slednja vložila 4. februarja 2009, je bila z odločbo tega urada z dne 18. februarja 2009 zavrnjena.
            16. M. Bourgès-Maunoury in M.-L. Heintz sta 16. aprila 2009 vložila tožbo zoper to zavrnilno odločbo pri tribunal de grande instance de Chartres, sklicujoč se na zgoraj navedene sodbe cour d’appel de Versailles in Cour de cassation. Davčni urad v Eure-et-Loir je odgovoril, da je iz sodne prakse sodišča Evropske unije razvidno, da ne sme biti posledica davčne oprostitve, ki jo uživajo uradniki Unije, to, da bi se štelo, da ne prejemajo nobenega dohodka.
            17. Predložitveno sodišče meni, da lahko iz člena 885 Va CGI izhaja le to, da se v okviru izračuna zneska znižanja SDP upoštevajo vsi dohodki fizične osebe, vključno s tistimi, ki izvirajo iz Unije, tako da bo ta davek višji, če se za določitev njegovega zgornjega praga upoštevajo nacionalni dohodki fizične osebe in tisti iz Skupnosti.
            18. Predložitveno sodišče poleg tega poudarja, da je Cour de cassation v svoji sodbi, omenjeni v točki 13 te sodbe, razsodilo, da iz člena 885 Va CGI izhaja, da se posredno obdavčijo dohodki izvora iz Skupnosti tožečih strank iz postopka v glavni stvari.
            19. V teh okoliščinah je tribunal de grande instance de Chartres, ki dvomi o razlagi člena 13, drugi odstavek, Protokola, prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
            „Ali člen 13, drugi odstavek, poglavja V Protokola […] nasprotuje temu, da se pri izračunu zgornjega praga obdavčitve z davkom na premoženje upoštevajo vsi dohodki davčnega zavezanca, tudi skupnostni?“
            Vprašanje za predhodno odločanje
            20. Predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 13, drugi odstavek, Protokola razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki v okviru zgornjega praga davka, kot je SDP, upošteva dohodke, vključno s pokojnino in nadomestilom za dokončno prenehanje delovnega razmerja, ki jih Unija izplačuje svojim uradnikom in uslužbencem ali svojim nekdanjim uradnikom in uslužbencem.
            21. Glede načel, katerih uporaba bo omogočila odgovor na postavljeno vprašanje, je Sodišče v sodbi z dne 16. decembra 1960 v zadevi Humblet proti État belge (6/60, Recueil, str. 1125, 1156 in 1157) poudarilo, da samo oprostitev plačila nacionalnega davka za nadomestila, ki jih izplačuje Unija, omogoča institucijam Unije, da učinkovito izvajajo svoje izključne pristojnosti za določitev dejanskega zneska dohodkov svojih uradnikov in da bi bila taka pristojnost izključena, če bi države članice ohranile pravico, da te prihodke obdavčijo v skladu s svojim davčnim sistemom. Tako je bilo ugotovljeno, da Pogodbe izključujejo dohodke, ki jih Unija izplačuje uradnikom, iz davčne suverenosti držav članic in da je bila ta izključna pristojnost Unije, da določa dejanske zneske dohodkov uradnikov, nujna za krepitev neodvisnosti upravnega osebja Unije od nacionalnih organov, hkrati pa tudi za zagotavljanje enakega obravnavanja uradnikov z različnim državljanstvom.
            22. Protokol tako določa jasno razliko med nacionalnimi dohodki, za katere so pristojne nacionalne davčne uprave držav članic, na eni strani in dohodki, ki jih izplačuje Unija svojim uradnikom ali uslužbencem, za morebitno obdavčitev katerih je izključno pristojna Unija, na drugi strani. Ta razdelitev davčnih pristojnosti med države članice in Unijo mora izključiti vsako obdavčitev s strani držav članic – ne samo neposredno, ampak tudi posredno – dohodkov, ki jih izplačuje Unija in za katere niso pristojne države članice (zgoraj navedena sodba Humblet proti État belge, str. 1158; sodbe z dne 24. februarja 1988 v zadevi Komisija proti Belgiji, 260/86, Recueil, str. 955, točka 10; z dne 22. marca 1990 v zadevi Tither, C-333/88, Recueil, str. I-1133, točka 12, in z dne 14. oktobra 1999 v zadevi Vander Zwalmen in Massart, C-229/98, Recueil, str. I-7113, točka 21).
            23. Tako kot je razvidno iz točke 2(a) izreka zgoraj navedene sodbe Humblet proti État belge, je Sodišče razsodilo, da člen 13 Protokola prepoveduje državam članicam uvedbo kakršne koli obdavčitve, popolne ali delne, dohodkov uradnika ali uslužbenca Unije, ki jih izplačuje Unija.
            24. V obravnavanem primeru je položaj primerljiv s položajem, ki je bil podlaga za zgoraj navedeno sodbo Humblet proti État belge, ker so dohodki, ki jih izplačuje Unija svojim uradnikom ali uslužbencem, prav tako posredno obdavčeni (glej zgoraj navedeno sodbo Humblet proti État belge, str. 1159).
            25. V zvezi z zakonodajo, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, je namreč treba ugotoviti, da upoštevanje zneska dohodkov, ki jih izplačuje Unija, pri izračunu zgornjega praga 85 % vseh dohodkov, kakor je določeno v členu 885 Va CGI, zvišuje skupni znesek dohodkov davčnega zavezanca in zato najvišji znesek obdavčitve iz naslova SDP, kar povzroči zvišanje končne stopnje obdavčenja v škodo uradnika ali uslužbenca Unije, kot je med drugim poudarilo cour d’appel de Versailles v sodbi z dne 27. novembra 2008, omenjeni v točki 12 te sodbe.
            26. Zato je posledica uporabe člena 885 Va CGI obdavčitev davčnih zavezancev, kar povzroči posredno obdavčenje dohodkov, ki jim jih izplačuje Unija, kakor je ugotovilo Cour de cassation v sodbi, navedeni v točki 13 te sodbe.
            27. Okoliščina, ki jo je navedel davčni urad v Eure-et-Loir v sporu o glavni stvari, da se dohodki, ki jih izplačuje Unija, ne upoštevajo na podlagi davčne osnove, ampak samo v okviru mehanizma zgornjega praga obdavčitve s SDP, ne more ovreči te presoje.
            28. Pobiranje nacionalnega davka, kot je SDP, ob upoštevanju – za določitev končnega zneska – dohodkov, ki jih izplačuje Unija in ki so oproščeni plačila nacionalnih davkov, je namreč primerljivo s posredno obdavčitvijo teh dohodkov, kar je kršitev člena 13, drug odstavek, Protokola.
            29. Podobno okoliščina, da je namen mehanizma zgornjega praga SDP omejiti učinek zaplembe le-tega in zajeti dejansko zmožnost davčnega zavezanca, da prispeva, ni taka, da bi v nasprotju s členom 13, drugi odstavek, Protokola dopustila posredno obdavčenje dohodkov, ki jih izplačuje Unija svojim uradnikom ali uslužbencem.
            30. V interesu pravne varnosti je treba ugotoviti, da je glede na to, da država članica dohodkov, ki jih izplačuje in obdavčuje Unija, ne sme obdavčiti ne neposredno ne posredno in da so izvzeti iz davčne suverenosti držav članic, tudi oseba, ki prejema take dohodke, izvzeta iz obveznosti njihove prijave organom države članice.
            31. Nazadnje je treba poudariti, da lahko država članica za davek, kot je SDP, določi mehanizem zgornjega praga, samo če se s takim mehanizmom spoštuje pravo Unije, zlasti člen 13 Protokola.
            32. Zato je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 13, drugi odstavek, Protokola razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki v okviru zgornjega praga davka, kot je SDP, upošteva dohodke, vključno s pokojnino in nadomestilom za dokončno prenehanje delovnega razmerja, ki jih Unija izplačuje svojim uradnikom in uslužbencem ali svojim nekdanjim uradnikom in uslu žbencem.
            Stroški
            33. Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

            Izrek
            Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
            Člen 13, drugi odstavek, Protokola o privilegijih in imunitetah Evropskih skupnosti, ki je bil prvotno priložen k Pogodbi o ustanovitvi enotnega Sveta in enotne Komisije Evropskih skupnosti, nato pa na podlagi Amsterdamske pogodbe k Pogodbi ES, je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki v okviru zgornjega praga davka, kot je davek na premoženje, upošteva dohodke, vključno s pokojnino in nadomestilom za dokončno prenehanje delovnega razmerja, ki jih Evropska unija izplačuje svojim uradnikom in uslužbencem ali svojim nekdanjim uradnikom in uslužbencem.