title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 9. novembra 2010.#Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag GmbH & Co. KG proti "Österreich"-Zeitungsverlag GmbH.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Oberster Gerichtshof - Avstrija.#Direktiva 2005/29/ES - Nepoštene poslovne prakse - Nacionalna ureditev, v kateri je določena načelna prepoved poslovnih praks, ki ponudbo nagrad potrošnikom pogojujejo z nakupom blaga ali uporabo storitve.#Zadeva C-540/08.

text:
      Zadeva C-540/08
      Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag GmbH & Co. KG
      proti
      „Österreich“-Zeitungsverlag GmbH
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Oberster Gerichtshof)
      „Direktiva 2005/29/ES – Nepoštene poslovne prakse – Nacionalna ureditev, v kateri je določena načelna prepoved poslovnih praks, ki ponudbo nagrad potrošnikom pogojujejo z nakupom
         blaga ali uporabo storitev“

      Povzetek sodbe
      1.        Približevanje zakonodaj – Nepoštene poslovne prakse podjetij v razmerju do potrošnikov – Direktiva 2005/29
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2005/29)
      2.        Približevanje zakonodaj – Nepoštene poslovne prakse podjetij v razmerju do potrošnikov – Direktiva 2005/29
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2005/29, člen 5(2)(a) in (b))
      1.        Direktivo 2005/29 o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu je treba razlagati tako,
         da nasprotuje nacionalni določbi, ki določa splošno prepoved prodaje z nagradami in katere namen ni le varstvo potrošnikov,
         ampak tudi uresničevanje drugih ciljev.

      Direktiva 2005/29 namreč popolnoma usklajuje pravila o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov, v
         njeni prilogi I pa je naveden izčrpen seznam 31 poslovnih praks, ki se v skladu s členom 5(5) te direktive v vseh okoliščinah
         štejejo za nepoštene. Zato lahko, kot je izrecno pojasnjeno v uvodni izjavi 17 navedene direktive, samo te poslovne prakse
         veljajo za nepoštene, ne da bi bila potrebna presoja posameznih primerov na podlagi členov od 5 do 9 te direktive. Prakse,
         pri katerih se potrošnikom ponujajo nagrade, povezane z nakupom blaga ali uporabo storitev, pa v Prilogi I k tej direktivi
         niso omenjene. Zato ne smejo biti prepovedane v vseh okoliščinah, ampak samo na podlagi posebne analize, s katero je mogoče
         ugotoviti nepoštenost teh praks.

      (Glej točke 27, 34, 35 in 41 ter točko 1 izreka.)
      2.        Možnost sodelovanja v nagradni igri, povezana z nakupom časopisa, ni nepoštena poslovna praksa v smislu člena 5(2) Direktive
         2005/92 o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu samo zato, ker je vsaj za del
         zadevnih potrošnikov odločilni razlog, ki jih spodbuja k nakupu tega časopisa.

      (Glej točko 47 in točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 9. novembra 2010(*)

      „Direktiva 2005/29/ES – Nepoštene poslovne prakse – Nacionalna ureditev, v kateri je določena načelna prepoved poslovnih praks, ki ponudbo nagrad potrošnikom pogojujejo z nakupom
         blaga ali uporabo storitve“

      V zadevi C‑540/08,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Oberster Gerichtshof (Avstrija)
         z odločbo z dne 18. novembra 2008, ki je prispela na Sodišče 4. decembra 2008, v postopku

      Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag GmbH & Co. KG
      proti
      „Österreich“-Zeitungsverlag GmbH,

      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, A. Tizzano (poročevalec), J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, J.-C. Bonichot in A. Arabadžiev,
         predsedniki senatov, E. Juhász, G. Arestis, A. Borg Barthet, sodniki, P. Lindh, sodnica, in T. von Danwitz, sodnik,

      generalna pravobranilka: V. Trstenjak,
      sodni tajnik: K. Malacek, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 19. januarja 2010,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag GmbH & Co. KG S. Korn in G. Korn, odvetnika,
      –        za „Österreich“-Zeitungsverlag GmbH P. Zöchbauer, odvetnik, in W. Zekert, Geschäftsführer,
      –        za avstrijsko vlado C. Pesendorfer in A. Posch, zastopnika,
      –        za belgijsko vlado T. Materne, zastopnik,
      –        za nemško vlado M. Lumma, J. Möller in S. Unzeitig, zastopniki,
      –        za Evropsko komisijo F. Erlbacher in W. Wils, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 24. marca 2010
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 3(1) in 5(2) in (5) Direktive Evropskega parlamenta in
         Sveta 2005/29/ES z dne 11. maja 2005 o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu ter
         o spremembi Direktive Sveta 84/450/EGS, direktiv Evropskega parlamenta in Sveta 97/7/ES, 98/27/ES in 2002/65/ES ter Uredbe
         (ES) št. 2006/2004 Evropskega parlamenta in Sveta (Direktiva o nepoštenih poslovnih praksah) (UL L 149, str. 22, v nadaljevanju:
         Direktiva).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med časopisnima podjetjema Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag GmbH & Co.
         KG (v nadaljevanju: Mediaprint) in „Österreich“-Zeitungsverlag GmbH glede zakonitosti prodaje z nagradami, ki jo organizira
         tožena stranka iz postopka v glavni stvari.

       Pravni okvir
       Pravo Unije
      3        V uvodnih izjavah 6, 8, 9 in 17 Direktive je navedeno:

      „(6)      Ta direktiva […] približuje zakonodaje držav članic o nepoštenih poslovnih praksah, vključno z nepoštenim oglaševanjem, ki
         neposredno škodujejo ekonomskim interesom potrošnikov in na ta način posredno ekonomskim interesom zakonitih konkurentov.
         V skladu z načelom sorazmernosti ta direktiva varuje potrošnike pred učinki takšnih nepoštenih poslovnih praks, če so bistveni,
         vendar upošteva, da je lahko v nekaterih primerih vpliv na potrošnike zanemarljiv. Ne zajema niti ne vpliva na posamezne nacionalne
         zakonodaje o nepoštenih poslovnih praksah, ki škodujejo samo ekonomskim interesom konkurentov ali zadevajo poslovanje med
         trgovci; države članice bodo lahko, če bodo tako želele, še naprej v skladu z zakonodajo Skupnosti urejale takšne prakse,
         pri čemer bodo v celoti upoštevale načelo sorazmernosti. […]

      […]
      (8)      Ta direktiva neposredno ščiti ekonomske interese potrošnikov pred nepoštenimi poslovnimi praksami podjetij v razmerju do potrošnikov.
         […]

      (9)      Ta direktiva ne posega v individualne tožbe posameznikov, oškodovanih zaradi nepoštene poslovne prakse. Prav tako ne posega
         v pravila Skupnosti in nacionalna pravila o pogodbenem pravu, o pravicah intelektualne lastnine, o vidikih zdravja in varnosti
         izdelkov, o pogojih ustanavljanja in sistemih izdajanja dovoljenj, vključno s tistimi, ki se v skladu z zakonodajo Skupnosti
         nanašajo na igralništvo, in ne posega v pravila Skupnosti o konkurenci in nacionalne določbe za njihovo izvajanje. Države
         članice bodo tako lahko ohranile ali uvedle omejitve in prepovedi poslovnih praks zaradi varovanja zdravja in zagotavljanja
         varnosti potrošnikov na svojem ozemlju, ne glede na to, kje se trgovec nahaja, na primer v zvezi z alkoholom, tobakom ali
         farmacevtskimi izdelki. […]

      […]
      (17)      Zaželeno je, da se za zagotovitev večje pravne varnosti opredelijo poslovne prakse, ki veljajo v vseh okoliščinah za nepoštene.
         Priloga I vsebuje torej izčrpen seznam vseh takšnih praks. To so edine poslovne prakse, ki lahko veljajo za nepoštene, ne
         da bi bila potrebna ocena posameznih primerov na podlagi določb iz členov 5 do 9. Seznam se lahko spremeni le s pregledom
         Direktive.“

      4        Člen 1 Direktive določa:

      „Namen te direktive je prispevati k pravilnemu delovanju notranjega trga in doseči visoko raven varstva potrošnikov s približevanjem
         zakonov in drugih predpisov držav članic o nepoštenih poslovnih praksah, ki škodijo ekonomskim interesom potrošnikov.“

      5        Člen 2(d) Direktive določa:

      „V tej direktivi:
      […]
      d)      ‚poslovne prakse podjet[ij] v razmerju do potrošnikov‘ (v nadaljevanju tudi ‚poslovne prakse‘) pomenijo vsako dejanje, opustitev,
         ravnanje, razlag[o] [predstavitev] ali tržne komunikacije, vključno z oglaševanjem in trženjem, s strani trgovca, neposredno
         povezano s promocijo, prodajo ali dobavo izdelka potrošnikom“.

      6        Člen 3 Direktive določa:

      „1.      Ta direktiva se uporablja za nepoštene poslovne prakse podjetij v razmerju do potrošnikov, kakor je določeno v členu 5, pred,
         med in po poslovni transakciji v zvezi z nekim izdelkom.

      2.      Ta direktiva ne posega v pogodbeno pravo in zlasti ne posega v predpise o veljavnosti, sklenitvi ali učinkih pogodb.
      3.      Ta direktiva ne posega v pravila Skupnosti ali nacionalna pravila o vidikih zdravja in varnosti izdelkov.
      […]“
      7        Člen 4 Direktive določa:

      „Države članice ne omejujejo niti svobode opravljanja storitev niti prostega pretoka blaga iz razlogov, ki sodijo na področje,
         ki ga približuje ta direktiva.“

      8        Člen 5 Direktive z naslovom „Prepoved nepoštenih poslovnih praks“ določa:

      „1.      Nepoštene poslovne prakse so prepovedane.
      2.      Poslovna praksa je nepoštena, če:
      a)      nasprotuje zahtevam poklicne skrbnosti,
      in
      b)      v zvezi z izdelkom bistveno izkrivlja ali bi lahko izkrivljala ekonomsko obnašanje povprečnega potrošnika, ki ga izdelek doseže
         ali je nanj usmerjen, ali obnašanje povprečnega člana skupine, če je poslovna praksa usmerjena na določeno skupino potrošnikov.

      […]
      4.      Zlasti so nepoštene tiste poslovne prakse, ki so:
      a)      zavajajoče, kakor je določeno v členih 6 in 7,
      ali
      b)      agresivne, kakor je določeno v členih 8 in 9.
      5.      Priloga I vsebuje seznam poslovnih praks, ki se v vseh okoliščinah štejejo za nepoštene. V vseh državah članicah se uporablja
         isti enotni seznam, ki se lahko spremeni samo s pregledom te direktive.“

       Nacionalno pravo
      9        Člen 9a zveznega zakona o preprečevanju nelojalne konkurence iz leta 1984 (Bundesgesetz gegen den unlauteren Wettbewerb 1984)
         (BGBl. I, 448/1984) v različici, ki izhaja iz BGBl. I, 136/2001 (v nadaljevanju: UWG), določa:

      „(1)      Če kdo v gospodarskem prometu za doseganje večje konkurenčnosti:
      1.      z objavo ali drugimi obvestili, namenjenimi širši javnosti, oglašuje, da potrošnikom poleg proizvodov ali storitev daje brezplačne
         dodatke (nagrade), ali potrošnikom poleg periodičnega tiska ponuja, napoveduje ali daje brezplačne dodatke (nagrade) ali

      2.      podjetjem poleg proizvodov ali storitev ponuja, napoveduje ali daje brezplačne dodatke (nagrade),
      se od njega lahko zahtevata opustitev takega ravnanja in odškodnina. To velja tudi, če se brezplačnost dodatka poskuša prikriti
         s skupnimi cenami za proizvode ali storitve, z navideznimi cenami za dodatek ali kako drugače.

      (2)      Odstavek 1 se ne uporablja, če dodatek predstavlja:
      1.      dodatek k proizvodu, ki je običajen za trgovanje, ali pomožno storitev, ki je običajna za trgovanje;
      2.      vzorce;
      3.      promocijske izdelke z razpoznavno in trajno oznako podjetja, ki se oglašuje;
      4.      dodatke majhne vrednosti (nagrade) ali manjše predmete majhne vrednosti, če njihova skupna vrednost presega vrednost posameznih
         danih predmetov;

      5.      določen denarni znesek ali znesek, ki se izračuna na določen način, ki ni priložen proizvodu;
      6.      določeno količino – ali količino, ki se preprosto izračuna od dela celote – istega proizvoda;
      7.      dajanje informacij in nasvetov ali
      8.      podelitev pravice do sodelovanja na nagradnem razpisu (nagradni igri), pri katerem vrednost (ki izhaja iz skupne vrednosti
         nagrad v igri glede na število razdeljenih srečk) posamezne srečke ne presega 0,36 EUR in skupna vrednost nagrad v igri ne
         presega 21.600 EUR; to se lahko stori samo z lastnimi srečkami. Točka 8 se ne uporablja za dodatke k periodičnemu tisku.“

       Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      10      Dnevni časopis Österreich, ki je v lasti tožene stranke v postopku v glavni stvari, je od 25. novembra do 6. decembra 2007 organiziral glasovanje za
         „nogometaša leta“ in povabil javnost, da sodeluje v nagradni igri po internetu ali z glasovalnim kuponom, objavljenim v tem
         časopisu. S sodelovanjem v tej nagradni igri se je pridobila možnost nagrade, in sicer večerja z izbranim nogometašem.

      11      Ker je družba Mediaprint menila, da možnost dobitka, ki je pogojena z nakupom časopisa, pomeni nezakonito nagrado v smislu
         člena 9a(1), točka 1, UWG, je Handelsgericht Wien (gospodarsko sodišče na Dunaju) predlagala, naj toženi stranki v postopku
         v glavni stvari naloži opustitev omenjene prakse. Medtem ko je to sodišče tej zadevi ugodilo, pa je Oberlandesgericht Wien
         (višje deželno sodišče na Dunaju) kot pritožbeno sodišče odločilo, da se lahko prepoved prodaje z nagradami uporabi samo,
         če lahko napovedani dobitek javnost spodbudi k nakupu časopisa. Po mnenju pritožbenega sodišča v zadevnem primeru ni bilo
         takega „učinka privabljanja“, predvsem glede na to, da je javnost v nagradni igri lahko sodelovala tudi po internetu.

      12      Družba Mediaprint je nato zoper to odločbo pri Oberster Gerichtshof vložila predlog za izredno revizijo. V predložitveni odločbi
         je to sodišče najprej navedlo, da člen 9a(1), točka 1, UWG določa splošno prepoved prodaje z nagradami, katere namen je zagotoviti
         tako varstvo potrošnikov kot ohranjanje učinkovite konkurence. Ob tem se sodišče sprašuje, ali Direktiva, katere cilj pa je
         le varstvo potrošnikov in ki ureja izključno razmerja med potrošniki in podjetji, nasprotuje taki določbi.

      13      Ker je Oberster Gerichtshof menilo, da je odločitev, ki jo je treba sprejeti, odvisna od razlage Direktive, je prekinilo odločanje
         in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

      „1.      Ali člena 3(1) in 5(5) Direktive […] ali druge določbe te direktive nasprotujejo nacionalni ureditvi, v skladu s katero napoved,
         ponudba ali dajanje brezplačnih dodatkov k periodičnemu tisku ter napoved brezplačnih dodatkov k drugim proizvodom ali storitvam,
         ne glede na taksativno naštete izjeme, niso dopustni, ne da bi bilo treba v vsakem posameznem primeru preveriti, ali je takšna
         praksa zavajajoča, agresivna ali drugače nepoštena, čeprav se ta ureditev ne uporablja le za varstvo potrošnikov, ampak tudi
         za druge namene, ki ne spadajo na stvarno področje uporabe Direktive, na primer za ohranjanje pluralizma medijev ali varstvo
         šibkejših konkurentov?

      2.      Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, ali gre pri z nakupom časopisa povezani možnosti sodelovanja v nagradni igri že
         samo zato za nepošteno poslovno prakso v smislu člena 5(2) Direktive […], ker je ta možnost sodelovanja vsaj za del zadevne
         javnosti, če ne edini, pa zagotovo odločilni razlog za nakup časopisa?“

      14      Z dopisom, ki je v sodno tajništvo Sodišča prispel 27. julija 2009, je avstrijska vlada na podlagi člena 44(3), drugi stavek,
         Poslovnika Sodišča predlagala, naj o zadevi odloča veliki senat.

       Vprašanji za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      15      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba Direktivo razlagati tako, da nasprotuje nacionalni
         določbi, ki določa splošno prepoved prodaje z nagradami in katere namen ni le varstvo potrošnikov, ampak tudi uresničevanje
         drugih ciljev, kot sta ohranjanje pluralizma medijev in varstvo šibkejših konkurentov.

      16      Da bi odgovorili na to vprašanje, je treba najprej določiti, ali prodaja z nagradami, na katero se nanaša zadevna prepoved
         iz postopka v glavni stvari, pomeni poslovno prakso v smislu člena 2(d) Direktive, tako da zanjo veljajo določbe te direktive.

      17      V zvezi s tem je treba navesti, da člen 2(d) Direktive zelo široko opredeljuje pojem poslovne prakse kot „vsako dejanje, opustitev,
         ravnanje, razlag[o] [predstavitev] ali tržne komunikacije, vključno z oglaševanjem in trženjem, s strani trgovca, neposredno
         povezano s promocijo, prodajo ali dobavo izdelka potrošnikom“.

      18      Vendar so promocijske kampanje, kot so te iz postopka v glavni stvari, ki brezplačno sodelovanje potrošnikov v nagradnem razpisu
         povezujejo z nakupom blaga ali uporabo storitev, nedvomno del poslovne strategije gospodarskega subjekta in so neposredno
         namenjene spodbujanju in pospeševanju njegove prodaje. Iz tega je razvidno, da so poslovne prakse v smislu člena 2(d) Direktive
         in zato spadajo na njeno stvarno področje uporabe (glej sodbo z dne 14. januarja 2010 v zadevi Plus Warenhandelsgesellschaft,
         C-304/08, še neobjavljena v ZOdl., točka 37 in navedena sodna praksa).

      19      Te ugotovitve ni mogoče izpodbijati s stališči družbe Mediaprint, avstrijske in belgijske vlade, ki menijo, da Direktiva ne
         zajema spodbujanja prodaje iz postopka v glavni stvari, saj so bile izrecno obravnavane v predlogu Komisije za uredbo Evropskega
         parlamenta in Sveta (COM(2001) 546 konč.), kakor je bil spremenjen (COM(2002) 585 konč). V zvezi s tem namreč zadošča ugotovitev,
         da ta okoliščina sama po sebi, še zlasti pa upoštevajoč dejstvo, da je bil ta predlog umaknjen leta 2006 in torej ni pripeljal
         do sprejetja uredbe, ne izključuje možnosti, da so take poslovne prakse glede na trenutno stanje prava Unije nepoštene v smislu
         te direktive in zato spadajo na njeno področje uporabe (zgoraj navedena sodba Plus Warenhandelsgesellschaft, točka 33).

      20      Po tej ugotovitvi je treba preveriti še, ali nacionalna določba, kot je člen 9a(1), točka 1, UWG, lahko spada na področje
         uporabe Direktive, čeprav je njen namen, kot je navedlo predložitveno sodišče, širši od namena Direktive, saj njen namen ni
         le varstvo potrošnikov, ampak tudi uresničevanje drugih ciljev.

      21      V zvezi s tem je treba navesti, da – kot je že bilo poudarjeno v točki 17 te sodbe – ima Direktiva še posebej široko stvarno
         področje uporabe, ki zajema vsako poslovno prakso, ki je neposredno povezana s promocijo, prodajo ali dobavo izdelka potrošnikom.
         Kot je razvidno iz uvodne izjave 6 te direktive, so s področja njene uporabe izključene le nacionalne zakonodaje o nepoštenih
         poslovnih praksah, ki škodijo „samo“ ekonomskim interesom konkurentov ali zadevajo poslovanje med trgovci.

      22      To pa očitno ne velja za nacionalno določbo iz postopka v glavni stvari.

      23      Kot navaja predložitveno sodišče, se člen 9a(1), točka 1, UWG izrecno nanaša na varstvo potrošnikov, in ne samo na varstvo
         konkurentov in drugih udeležencev na trgu.

      24      Poleg tega je iz spisa razvidno, da je bil UWG, ki je nacionalni zakon o nelojalni konkurenci, spremenjen z zakonom z dne
         13. decembra 2007 (BGBl. I, 79/2007), ne da bi bil spremenjen omenjeni člen 9a, prav zaradi zagotovitve prenosa Direktive
         v Avstriji. Zato je nacionalni zakonodajalec menil, da ta zakon lahko zagotovi skladnost nacionalnega prava z Direktivo in
         tako lahko, kot je navedeno v uvodni izjavi 8 Direktive, „neposredno ščiti ekonomske interese potrošnikov pred nepoštenimi
         poslovnimi praksami podjetij v razmerju do potrošnikov“ in zagotovi, kot določa zlasti člen 1 Direktive, „visoko raven varstva
         potrošnikov“.

      25      V tem okviru je treba opozoriti, da je avstrijska vlada na obravnavi trdila, da nacionalna določba iz postopka v glavni stvari
         ne spada na področje uporabe Direktive, saj je njen cilj predvsem ohranjanje pluralizma medijev v Avstriji. Tako se je oddaljila
         od presoje predložitvenega sodišča glede ciljev te določbe, kot je razvidna iz točk 12 in 20 te sodbe.

      26      Tudi če je cilj nacionalne določbe iz postopka v glavni stvari predvsem ohranjanje pluralizma medijev v Avstriji, pa je treba
         ugotoviti, da možnost držav članic, da na svojem ozemlju ohranijo ali uvedejo ukrepe, katerih cilj ali učinek je opredelitev
         poslovnih praks kot nepoštenih iz razlogov v zvezi z ohranjanjem pluralizma medijev, ni navedena med odstopanji od področja
         uporabe Direktive, navedenimi v uvodnih izjavah 6 in 9 ter členu 3 te direktive.

      27      V zvezi s tem je treba poudariti, da Direktiva popolnoma usklajuje pravila o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju
         do potrošnikov.

      28      Zato avstrijska vlada ne more utemeljeno trditi, da člen 9a(1), točka 1, UWG ne spada na področje uporabe Direktive, ker se
         nanaša predvsem na cilje v zvezi z ohranjanjem pluralizma medijev.

      29      Glede na to je treba preveriti, ali Direktiva nasprotuje prepovedi prodaje z nagradami, kot je ta, ki jo določa člen 9a(1),
         točka 1, UWG.

      30      V zvezi s tem je najprej treba spomniti, da ker Direktiva popolnoma usklajuje pravila o nepoštenih poslovnih praksah podjetij
         v razmerju do potrošnikov, države članice ne smejo, kot izrecno določa člen 4 te direktive, sprejeti ukrepov, ki so bolj omejevalni
         od ukrepov, opredeljenih z navedeno direktivo, niti zaradi doseganja višje ravni varstva potrošnikov (zgoraj navedena sodba
         Plus Warenhandelsgesellschaft, točka 41 in navedena sodna praksa).

      31      Dalje je treba tudi poudariti, da člen 5 Direktive, ki določa prepoved nepoštenih poslovnih praks, določa merila za določitev
         takšne nepoštenosti.

      32      Tako je poslovna praksa v skladu z odstavkom 2 tega člena nepoštena, če nasprotuje zahtevam poklicne skrbnosti in bistveno
         izkrivlja ali bi lahko izkrivljala ekonomsko obnašanje povprečnega potrošnika v zvezi z izdelkom.

      33      Poleg tega člen 5(4) Direktive opredeljuje dve kategoriji nepoštenih poslovnih praks, in sicer „zavajajoče prakse“ in „agresivne
         prakse“, ki izpolnjujejo merila, navedena v členih 6 in 7 ter 8 in 9 Direktive.

      34      Nazadnje je v Prilogi I k Direktivi naveden izčrpen seznam 31 poslovnih praks, ki se v skladu s členom 5(5) te direktive „v
         vseh okoliščinah“ štejejo za nepoštene. Zato lahko, kot je izrecno pojasnjeno v uvodni izjavi 17 navedene direktive, samo
         te poslovne prakse veljajo za nepoštene, ne da bi bila potrebna ocena posameznih primerov na podlagi členov od 5 do 9 Direktive.

      35      Glede nacionalne zakonodaje iz postopka v glavni stvari ni sporno, da prakse, pri katerih se potrošnikom ponujajo nagrade
         povezane z nakupom blaga ali uporabo storitev, v Prilogi I k Direktivi niso omenjene. Zato ne smejo biti prepovedane v vseh
         okoliščinah, ampak samo na podlagi posebne analize, s katero je mogoče ugotoviti nepoštenost teh praks.

      36      Vendar je treba ugotoviti, da člen 9a(1), točka 1, UWG prepoveduje vsakršno poslovno transakcijo, ki povezuje ponudbo nagrade
         z nakupom blaga ali uporabo storitev. Z drugimi besedami, tovrstne transakcije so na splošno prepovedane, ne da bi bilo treba
         glede na okoliščine dejanskega stanja posameznega primera ugotoviti, ali je zadevna poslovna transakcija „nepoštena“ glede
         na merila, določena v členih od 5 do 9 Direktive.

      37      Poleg tega je taka nacionalna ureditev, ki določa bolj omejevalne ukrepe od navedenih v Direktivi, v nasprotju z vsebino člena 4
         Direktive, ki državam članicam izrecno prepoveduje, da bi obdržale ali sprejele take ukrepe, čeprav bi bili namenjeni doseganju
         višje ravni varstva potrošnikov.

      38      V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da Direktiva nasprotuje prepovedi poslovnih ponudb, kakršna je ta, ki jo določa nacionalna
         določba v postopku v glavni stvari, ki povezuje nakup blaga ali uporabo storitev z dajanjem nagrad.

      39      Dejstvo, da člen 9a(2) UWG določa več izjem od omenjene prepovedi prodaje z nagradami, ne more ovreči takega sklepa.

      40      Tudi če bi se s temi izjemami, kot je Sodišče že razsodilo, lahko omejil obseg prepovedi poslovnih praks, ki ponudbo nagrad
         povezuje z nakupom blaga ali uporabo storitev, vseeno velja, da z njo zaradi njene omejenosti in dejstva, da je določena vnaprej,
         ni mogoče nadomestiti analize „nepoštenosti“ poslovne prakse – ki jo je nujno treba opraviti ob upoštevanju okoliščin dejanskega
         stanja posameznega primera – glede na merila, določena v členih od 5 do 9 Direktive, kadar ta praksa kot v zadevi v glavni
         stvari ni navedena v Prilogi I k tej direktivi (glej zgoraj navedeno sodbo Plus Warenhandelsgesellschaft, točka 53 in navedena
         sodna praksa).

      41      Na podlagi navedenega je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba Direktivo razlagati tako, da nasprotuje nacionalni
         določbi, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki določa splošno prepoved prodaje z nagradami in katere namen ni le varstvo
         potrošnikov, ampak tudi uresničevanje drugih ciljev.

       Drugo vprašanje
      42      Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem sprašuje, ali je treba ob pritrdilnem odgovoru na prvo vprašanje prodajo z nagrado
         šteti za nepošteno poslovno prakso v smislu člena 5(2) Direktive že zato, ker je možnost dobitka vsaj za del zadevne javnosti
         odločilni razlog za nakup glavnega proizvoda.

      43      Kot je bilo navedeno v točki 35 te sodbe, je poslovno prakso, ki spada na področje uporabe Direktive, če ni omenjena v Prilogi
         I k tej direktivi, mogoče šteti za nepošteno in torej prepovedano samo na podlagi posebne analize, zlasti ob upoštevanju meril
         iz členov od 5 do 9 Direktive.

      44      Okoliščina, da je možnost sodelovanja v nagradni igri vsaj za del zadevne javnosti odločilni razlog za nakup časopisa, pomeni
         enega od elementov, ki ga nacionalno sodišče lahko upošteva pri taki analizi.

      45      Na podlagi te okoliščine bi namreč nacionalno sodišče lahko ugotovilo, da zadevna poslovna praksa bistveno izkrivlja ali bi
         lahko izkrivljala ekonomsko obnašanje potrošnika v smislu člena 5(2)(b) Direktive.

      46      Vendar prodaje z nagrado nikakor ni mogoče šteti za nepošteno poslovno prakso v smislu Direktive zgolj zaradi te okoliščine.
         V ta namen je treba preveriti tudi, ali zadevna praksa nasprotuje zahtevam poklicne skrbnosti v smislu člena 5(2)(a) Direktive.

      47      V teh okoliščinah je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da z nakupom časopisa povezana možnost sodelovanja v nagradni igri
         ni nepoštena poslovna praksa v smislu člena 5(2) Direktive samo zato, ker je vsaj za del zadevnih potrošnikov odločilni razlog,
         ki jih spodbuja k nakupu tega časopisa.

       Stroški
      48      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      1.      Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 2005/29/ES z dne 11. maja 2005 o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju
            do potrošnikov na notranjem trgu ter o spremembi Direktive Sveta 84/450/EGS, direktiv Evropskega parlamenta in Sveta 97/7/ES,
            98/27/ES in 2002/65/ES ter Uredbe (ES) št. 2006/2004 Evropskega parlamenta in Sveta (Direktiva o nepoštenih poslovnih praksah)
            je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni določbi, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki določa splošno prepoved
            prodaje z nagradami in katere namen ni le varstvo potrošnikov, ampak tudi uresničevanje drugih ciljev.
      2.      Z nakupom časopisa povezana možnost sodelovanja v nagradni igri ni nepoštena poslovna praksa v smislu člena 5(2) Direktive
            2005/92 samo zato, ker je vsaj za del zadevnih potrošnikov odločilni razlog, ki jih spodbuja k nakupu tega časopisa.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča z dne 6. junija 2000. # Roman Angonese proti Cassa di Risparmio di Bolzano SpA. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Pretore di Bolzano - Italija. # Prosto gibanje oseb. # Zadeva C-281/98.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 29. junija 1994. # Fiskano AB proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Ničnostna tožba. # Zadeva C-135/92.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 13. decembra 1989. # Salvatore Grimaldi proti Fonds des maladies professionnelles. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal du travail de Bruxelles - Belgija. # Socialna politika. # Zadeva C-322/88.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 4. septembra 2014.#eco cosmetics GmbH & Co. KG in Raiffeisenbank St. Georgen reg. Gen. mbH proti Virginii Laetitii Barbari Dupuy in Tetyani Bonchyk.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Amtsgericht Wedding.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe – Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Uredba (ES) št. 1896/2006 – Postopek za evropski plačilni nalog – Neobstoj veljavne vročitve – Učinki – Evropski plačilni nalog, ki je razglašen za izvršljiv – Ugovor – Ponovna preučitev v izjemnih primerih – Roki.#Združeni zadevi C‑119/13 in C‑120/13.

text:
               Stranke
               Razlogi za odločitev
               Izrek

            Stranke
            V združenih zadevah C‑119/13 in C‑120/13,
            katerih predmet sta predloga za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ju je vložilo Amtsgericht Wedding (Nemčija) z odločbama z dne 7. januarja in 5. februarja 2013, ki sta na Sodišče prispeli 14. marca 2013, v postopkih
            eco cosmetics GmbH & Co. KG
            proti
            Virginie Laetitii Barbari Dupuy  (C‑119/13),
            in
            Raiffeisenbank St. Georgen reg. Gen. mbH
            proti
            Tetyani Bonchyk  (C‑120/13),
            SODIŠČE (tretji senat),
            v sestavi M. Ilešič, predsednik senata, C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh, sodnika, C. Toader (poročevalka), sodnica, in E. Jarašiūnas, sodnik,
            generalni pravobranilec: Y. Bot,
            sodni tajnik: A. Calot Escobar,
            na podlagi pisnega postopka,
            ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
            – za V. Dupuy M. Stawska-Höbel, odvetnica,
            – za nemško vlado T. Henze in J. Kemper, agenta,
            – za grško vlado F. Dedousi in M. Skorila, agentki,
            – za italijansko vlado G. Palmieri, agentka, skupaj z L. D’Ascio, avvocato dello Stato,
            – za Evropsko komisijo A.-M. Rouchaud‑Joët in B. Eggers, agentki,
            po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 9. aprila 2014
            izreka naslednjo

            Razlogi za odločitev
            Sodbo
            1. Predloga za sprejetje predhodne odločbe se nanašata na razlago Uredbe (ES) št. 1896/2006 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2006 o uvedbi postopka za evropski plačilni nalog (UL L 399, str. 1).
            2. Ta predloga sta bila vložena v okviru dveh sporov, in sicer, prvič, med družbo eco cosmetics GmbH & Co. KG (v nadaljevanju: eco cosmetics) s sedežem v Nemčiji in V. Dupuy s prebivališčem v Franciji ter, drugič, med družbo Raiffeisenbank St. Georgen reg. Gen. mbH, s sedežem v Avstriji in T. Bonchyk s prebivališčem v Nemčiji, glede postopka za evropski plačilni nalog.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. V uvodnih izjavah 13, 19 in od 23 do 25 Uredbe št. 1896/2006 je navedeno:
            „(13)	V vlogi za evropski plačilni nalog bi morala biti tožeča stranka obvezana predložiti podatke, ki zadostujejo za jasno opredelitev zahtevka in njegove utemeljitve, tako da se tožena stranka lahko na podlagi teh podatkov odloči, ali bo zahtevku ugovarjala ali ne.
            […]
            (19) 	Zaradi razlik v civilnih postopkih med državami članicami in predvsem v pravilih, ki urejajo vročanje pisanj, bi bilo treba določiti posebno in podrobno opredelitev minimalnih standardov, ki naj se uporabljajo v postopku za evropski plačilni nalog. Zlasti se noben način, ki temelji na pravni domnevi o izpolnitvi teh standardov, ne bi smel šteti kot zadosten za vročitev evropskega plačilnega naloga.
            […]
            (23) Tožena stranka lahko predloži ugovor na standardnem obrazcu, ki je določen s to uredbo. Vendar bi morala sodišča upoštevati tudi ugovore, ki so predloženi v drugačni pisni obliki, iz katere je jasno razvidna vsebina ugovora.
            (24) Pravočasen ugovor bi moral zaključiti postopek za evropski plačilni nalog in privesti do neposrednega prehoda zadeve na običajni civilni postopek, razen če je tožeča stranka izrecno zahtevala, da se postopek v tem primeru zaključi. Za namene te uredbe se pojma običajni civilni postopek ne bi smelo nujno razlagati v smislu nacionalne zakonodaje.
            (25) Po izteku roka za predložitev ugovora bi morala imeti tožena stranka v določenih izjemnih primerih pravico, da zahteva ponovno preučitev evropskega plačilnega naloga. Taka ponovna preučitev v izjemnih primerih ne bi smela pomeniti, da bi imela tožena stranka dvakrat možnost vložiti ugovor zoper zahtevek. Med postopkom ponovne preučitve naj se vsebino zahtevka presoja le v delu, ki zadeva razloge, povezane z izjemnimi okoliščinami, ki jih je uveljavljala tožena stranka. Druge izjemne okoliščine bi lahko vključevale primer, ko evropski plačilni nalog temelji na neresničnih podatkih, navedenih v obrazcu za vlogo.“
            4. V uvodni izjavi 27 uredbe je navedeno, da mora „[…] postopke za izvršbo evropskega plačilnega naloga še naprej urejati nacionalno pravo.“
            5. Člen 1(1)(a) Uredbe št. 1896/2006 določa:
            „1. Namen te uredbe je:
            a) z uvedbo postopka za evropski plačilni nalog poenostaviti, pospešiti in zmanjšati stroške sodnih postopkov v čezmejnih zadevah v zvezi z nespornimi denarnimi zahtevki“.
            6. Člen 6 te uredbe, naslovljen „Pristojnost“, v odstavku 1 določa:
            „Pri uporabi te uredbe se pristojnost določi v skladu z ustreznimi pravili prava Skupnosti, zlasti v skladu z Uredbo [Sveta] (ES) št. 44/2001 [z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 42)].“
            7. Člen 12(3) in (5) Uredbe št. 1896/2006 določa:
            „3. V evropskem plačilnem nalogu se toženo stranko pouči o možnosti, da:
            a) tožeči stranki plača znesek iz naloga;
            ali
            b)  v roku 30 dni po dnevu, ko mu [ji] je bil nalog vročen, pošlje ugovor na sodišče izvora.
            […]
            5. Sodišče zagotovi, da se nalog toženi stranki vroči v skladu z nacionalnim pravom na način, ki izpolnjuje minimalne standarde iz členov 13, 14 in 15.“
            8. Člen 13 Uredbe št. 1896/2006, naslovljen „Vročitev z dokazilom o prejemu s strani tožene stranke“, določa:
            „Evropski plačilni nalog se lahko toženi stranki vroči v skladu z nacionalnim pravom države, v kateri se mora opraviti vročitev, na enega izmed naslednjih načinov:
            a) z osebno vročitvijo s potrdilom o prejemu, ki vključuje datum prejema in ga podpiše tožena stranka;
            b) z osebno vročitvijo, ki jo potrjuje dokument, podpisan s strani pristojne osebe, ki je opravila vročitev, z navedbo, da je tožena stranka prejela pisanje ali da je brez ustreznega razloga zavrnila njegov sprejem, ter z navedbo datuma vročitve;
            c) z vročitvijo po pošti s potrdilom o prejemu, ki vključuje datum prejema ter ga tožena stranka podpiše in vrne;
            d) z vročitvijo v elektronski obliki, kot je na primer telefaks ali elektronska pošta, s potrdilom o prejemu, ki vključuje datum prejema in ga podpiše in vrne tožena stranka.“
            9. Člen 14(1) in (2) te uredbe, naslovljen „Vročitev brez dokazila o prejemu s strani tožene stranke“, določa:
            „1. Evropski plačilni nalog se toženi stranki lahko vroči v skladu z nacionalnim pravom države, v kateri se mora opraviti vročitev, tudi na enega od naslednjih načinov:
            a) z osebno vročitvijo na osebnem naslovu tožene stranke osebam, ki s toženo stranko živijo v istem gospodinjstvu ali so tam zaposlene;
            b) v primeru samozaposlene tožene stranke ali pravne osebe z osebno vročitvijo v poslovnih prostorih tožene stranke osebam, ki so zaposlene pri toženi stranki;
            c) z oddajo naloga v poštni nabiralnik tožene stranke;
            d) z deponiranjem naloga na poštnem uradu ali pri pristojnem javnem organu in oddajo pisnega obvestila o tem deponiranju v poštni nabiralnik tožene stranke, če pisno obvestilo jasno označuje naravo pisanja kot sodnega pisanja ali pravni učinek pisnega obvestila kot opravo vročitve in začetek teka rokov;
            e)  s poštno vročitvijo brez dokazila iz odstavka 3, če ima tožena stranka svoj naslov v državi članici izvora;
            f) v elektronski obliki z avtomatično potrditvijo dostave, če je tožena stranka to metodo vročanja vnaprej izrecno sprejela.
            2. Za namene te uredbe je vročanje po odstavku 1 nedopustno, če obstojijo kakršni koli dvomi glede naslova tožene stranke.“
            10. Člen 15 iste uredbe, naslovljen „Vročitev zastopniku“, določa:
            „Vročitev po členu 13 ali 14 se lahko opravi tudi zastopniku tožene stranke.“
            11. Člen 16 Uredbe št. 1896/2006 določa:
            „1. Tožena stranka lahko vloži ugovor zoper evropski plačilni nalog pri sodišču izvora na standardnem obrazcu F, kot je določen v Prilogi VI, ki ga prejme skupaj z evropskim plačilnim nalogom.
            2. Ugovor se pošlje v 30 dneh od vročitve naloga toženi stranki.
            3. Tožena stranka v ugovoru zgolj izjavi, da ugovarja zahtevku, brez navedbe razlogov za ugovor.
            […]“
            12. Člen 17(1) navedene uredbe določa:
            „Če se ugovor vloži v roku iz člena 16(2), se postopek nadaljuje pred pristojnimi sodišči države članice izvora v skladu s pravili običajnega civilnega postopka, razen če je tožeča stranka izrecno zahtevala, da se postopek v takem primeru zaključi.
            […]“
            13. Člen 18 iste uredbe, naslovljen „Izvršljivost“, določa:
            „1. Če v roku iz člena 16(2), vendar ob upoštevanju primernega obdobja za zagotovitev zadostnega časa za dospetje ugovora, pri sodišču izvora ni bil vložen ugovor, sodišče izvora z uporabo standardnega obrazca G, kot je določen v Prilogi VII, nemudoma razglasi evropski plačilni nalog za izvršljiv. Sodišče preveri datum vročitve.
            2. Brez poseganja v odstavek 1 formalne zahteve za izvršljivost ureja pravo države članice izvora.
            3. Sodišče pošlje izvršljivi evropski plačilni nalog tožeči stranki.“
            14. Člen 20 Uredbe št. 1896/2006, naslovljen „Ponovna preučitev v izrednih primerih“, določa:
            „1. Po izteku roka iz člena 16(2) ima tožena stranka pravico pred pristojnim sodiščem države članice izvora zahtevati ponovno preučitev evropskega plačilnega naloga, če:
            a) i)	je bil plačilni nalog vročen na enega od načinov iz člena 14,
             in
             ii) vročitev brez njene krivde ni bila opravljena pravočasno, da bi ji omogočila pripraviti obrambo,
            b) tožena stranka ni mogla ugovarjati zahtevku zaradi višje sile ali izrednih okoliščin, ki so nastopile brez njene krivde,
            pod pogojem, da v vseh navedenih primerih ravna brez odlašanja.
            2. Po izteku roka iz člena 16(2) ima tožena stranka ob upoštevanju zahtev te uredbe tudi pravico pred pristojnim sodiščem države članice izvora zahtevati ponovno preučitev evropskega plačilnega naloga, če je bil plačilni nalog očitno napačno izdan ali zaradi drugih izjemnih okoliščin.
            3. Če sodišče zavrne vlogo tožene stranke, ker ni podan noben od razlogov za ponovno preučitev iz odstavkov 1 in 2, evropski plačilni nalog ostane veljaven.
            Če sodišče odloči, da je ponovna preučitev utemeljena iz enega od razlogov iz odstavkov 1 in 2, je evropski plačilni nalog ničen.“
            15. Člen 21(1) te uredbe določa:
            „Brez poseganja v določbe te uredbe ureja postopke izvršbe pravo države članice izvršbe.
            Evropski plačilni nalog, ki je postal izvršljiv, se izvrši v drugih državah članicah pod enakimi pogoji kot izvršljiva odločba, izdana v državi članici izvršbe.“
            16. Člen 26 te uredbe, naslovljen „Razmerje do nacionalnega procesnega prava“, določa:
            „Vsa procesna vprašanja, ki v tej uredbi niso posebej obravnavana, ureja nacionalno pravo.“
            Nemško pravo
            17. V nemškem pravu postopek v zvezi s plačilnim nalogom ureja zakonik o civilnih postopkih (Zivilprozessordnung).
            Spora o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
            Zadeva C‑119/13
            18. eco cosmetics, družba nemškega prava, je pri predložitvenem sodišču predlagala izdajo evropskega plačilnega naloga zoper V. Dupuy s prebivališčem v Franciji.
            19. Amtsgericht Wedding (Okrajno sodišče v Weddingu) je v skladu s členom 12 Uredbe št. 1896/2006 22. marca 2010 tej vlogi ugodilo in izdalo evropski plačilni nalog ter ga dalo v vročitev kot priporočeno mednarodno pošiljko s povratnico. Kot je razvidno iz povratnice, je bil ta nalog vročen 31. marca 2010 na naslovu, ki ga je navedla družba eco cosmetics. Iz povratnice ni mogoče razbrati drugih podrobnosti o vročitvi.
            20. Predložitveno sodišče je 20. maja 2010 ta nalog razglasilo za izvršljiv.
            21. V. Dupuy je z dopisom odvetnika z dne 28. julija 2010 ugovarjala zoper zadevni plačilni nalog. Predložitveno sodišče je z dopisom z dne 5. avgusta 2010 opozorilo, da je ugovor prepozen in da je v tej fazi mogoče vložiti le zahtevo za ponovno preučitev na podlagi člena 20 Uredbe št. 1896/2006.
            22. Dva meseca kasneje je V. Dupuy z dopisom z dne 7. oktobra 2010 predložila zahtevo za ponovno preučitev, ne da bi podala podrobnejše vsebinske navedbe. Šest mesecev kasneje je z dopisom odvetnika z dne 13. aprila 2011 obrazložila svojo zahtevo za ponovno preučitev.
            23. V. Dupuy zlasti trdi, da ji evropski plačilni nalog, ki je bil izdan zoper njo, nikoli ni bil vročen. Navaja, da se je že oktobra 2009 odselila z naslova, ki ga je navedla družba eco cosmetics, in da je jo je o tem nalogu obvestila njena banka šele 23. julija 2010.
            Zadeva C‑120/13
            24. Raiffeisenbank St. Georgen reg. Gen. mbH, banka avstrijskega prava, je pri predložitvenem sodišču predlagala izdajo evropskega plačilnega naloga zoper T. Bonchyk s prebivališčem v Nemčiji.
            25. Amtsgericht Wedding je 2. septembra 2010 izdalo predlagani evropski plačilni nalog in ga dvakrat brez uspeha dalo vročiti po pošti na naslova, ki ju je navedla ta banka.
            26. Pozneje je ista banka navedla nov naslov, na katerem je bil zadevni evropski plačilni nalog vročen 1. februarja 2011, in sicer tako, da je bil oddan v poštni nabiralnik.
            27. Amtsgericht Wedding je 10. marca 2011 ta nalog razglasilo za izvršljiv.
            28. T. Bonchyk je v telefaksu z dne 1. junija 2011 podala ugovor zoper zanjo izdani evropski plačilni nalog. Navedla je, da je za ta nalog izvedela zgolj slučajno in da na naslovu, na katerem je bila vročitev tega naloga opravljena, ne prebiva več od leta 2009.
            29. Amtsgericht Wedding je z dopisom z dne 17. junija 2011 T. Bonchyk pojasnilo, da je njen ugovor prepozen in da lahko v tej fazi kvečjemu zahteva ponovno preučitev tega naloga v skladu s členom 20 Uredbe št. 1896/2006. T. Bonchyk je z dopisom odvetnika z dne 24. junija 2011 predložila zahtevo za ponovno preučitev.
            30. V teh okoliščinah je Amtsgericht Wedding prekinilo odločanje in Sodišču zastavilo vprašanja, ki so v zadevah C‑119/13 in C‑120/13 ista, razen drugega vprašanja za predhodno odločanje, ki je zastavljeno le v zadevi C‑119/13, in sicer:
            „1. Ali je treba Uredbo št. 1896/2006 […] razlagati tako, da lahko tožena stranka vloži zahtevo za sodno ponovno preučitev evropskega plačilnega naloga, tudi če ji nalog ni bil vročen ali ji ni bil pravilno vročen? Ali je mogoče pri tem smiselno uporabiti predvsem odstavek 1 ali odstavek 2 člena 20 Uredbe št. 1896/2006?
            2. Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen:
            Ali mora tožena stranka, če ji plačilni nalog ni bil vročen ali ji ni bil pravilno vročen, pri vložitvi zahteve za ponovno preučitev spoštovati roke? Ali je treba pri tem uporabiti predvsem določbo člena 20(3) Uredbe št. 1896/2006?
            3. Prav tako, če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen:
            Katere procesnopravne posledice nastanejo, če je zahtevi za ponovno preučitev ugodeno? Je mogoče pri tem smiselno uporabiti predvsem člena 20(3) ali 17(1) Uredbe št. 1896/2006?“
            31. S sklepom predsednika Sodišča z dne 8. aprila 2013 sta bili zadevi C‑119/13 in C‑120/13 združeni za pisni in ustni postopek ter izdajo skupne sodbe.
            Vprašanja za predhodno odločanje
            Prvo vprašanje
            32. Predhodno je treba opozoriti, da mora v okviru postopka sodelovanja med nacionalnimi sodišči in Sodiščem iz člena 267 PDEU to podati nacionalnemu sodišču koristen odgovor, ki mu omogoča rešitev spora, o katerem odloča. Za to mora Sodišče po potrebi preoblikovati predložena vprašanja. Naloga Sodišča je namreč razložiti vse določbe prava Unije, ki jih nacionalna sodišča potrebujejo za odločanje v sporih, ki so jim predloženi, čeprav te določbe niso izrecno navedene v vprašanjih, ki jih Sodišču postavijo ta sodišča (sodba Worten, C‑342/12, EU:C:2013:355, točka 30 in navedena sodna praksa).
            33. Zato, čeprav se zastavljena vprašanja formalno gledano nanašajo v glavnem na razlago člena 20 Uredbe št. 1896/2006, ta okoliščina ne preprečuje, da Sodišče poda vse elemente razlage prava Unije, ki bi lahko bili koristni za razsojo v zadevah v glavni stvari. Glede tega mora Sodišče iz vseh elementov, ki jih je predložilo nacionalno sodišče, zlasti iz obrazložitve predložitvenih odločb, izluščiti elemente prava Unije, ki jih je treba razložiti ob upoštevanju predmeta sporov (sodba Worten, EU:C:2013:355, točka 31 in navedena sodna praksa).
            34. Konkretno je iz spisov pri Sodišču razvidno, da predložitveno sodišče v okoliščinah zadev v glavni stvari ne izključuje uporabe postopka z ugovorom iz členov 16 in 17 Uredbe št. 1896/2006. Poleg tega grška in italijanska vlada menita, da se v okoliščinah zadev v glavni stvari uporabljata le ti določbi.
            35. Tudi razlaga členov 18 in 19 te uredbe je v okviru zadev v glavni stvari upoštevna, saj je predložitveno sodišče evropska plačilna naloga razglasilo za izvršljiva.
            36. Da bi se predložitvenemu sodišču dal koristen odgovor, je v teh okoliščinah treba prvo vprašanje preoblikovati tako, da se v bistvu nanaša na to, ali je treba Uredbo št. 1896/2006 razlagati tako, da se postopki iz členov od 16 do 20 te uredbe uporabljajo, kadar se izkaže, da plačilni nalog ni bil vročen v skladu z minimalnimi standardi iz členov od 13 do 15 te uredbe.
            37. Glede tega je treba najprej poudariti, da je iz členov 12(5) in od 13 do 15 Uredbe št. 1896/2006 razvidno, da mora biti vsak nalog, ki spada na področje uporabe te uredbe, vročen tako, da je – ob uporabi enega od načinov, opisanih v omenjenih členih od 13 do 15 – ta vročitev skladna z minimalnimi standardi, ki jih določa ta uredba. Kot je v točkah od 36 do 41 sklepnih predlogov poudaril generalni pravobranilec, bi bilo v primeru kršitve teh minimalnih standardov ravnovesje med cilji, ki jim sledi Uredba št. 1896/2006, in sicer hitrost in učinkovitost na eni strani ter spoštovanje pravice do obrambe na drugi, porušeno.
            38. Glede, prvič, morebitne uporabe postopka z ugovorom iz členov 16 in 17 Uredbe št. 1896/2006 je treba navesti, da – kot je razvidno iz uvodne izjave 24 te uredbe – ugovor običajno pomeni zaključek postopka za evropski plačilni nalog, s čimer pride do neposrednega prehoda zadeve na običajni civilni postopek.
            39. Ko so zahtevki, ki so podlaga za evropski plačilni nalog, prerekani z ugovorom, se namreč posebni postopek, ki ga ureja Uredba št. 1896/2006, ne uporablja več, ker je v skladu s členom 1(1)(a) te uredbe njen cilj le „poenostaviti, pospešiti in zmanjšati stroške sodnih postopkov v čezmejnih zadevah v zvezi z nespornimi denarnimi zahtevki“.
            40. V zvezi s tem je treba spomniti, da lahko na podlagi člena 16 Uredbe št. 1896/2006 tožena stranka vloži ugovor zoper evropski plačilni nalog pri sodišču izvora na standardnem obrazcu F, ki ga prejme skupaj s standardnim obrazcem E, ki vsebuje nalog. Ugovor mora poslati v 30 dneh od vročitve naloga.
            41. Če pa evropski plačilni nalog ni bil vročen na način, skladen z minimalnimi standardi iz členov od 13 do 15 Uredbe št. 1896/2006, tožena stranka ne prejme standardnih obrazcev, omenjenih v točki 40 te sodbe, in torej ni pravilno obveščena o obstoju in podlagi evropskega plačilnega naloga, ki je bil zoper njo izdan. V takem primeru tožena stranka nima nujno vseh koristnih informacij, ki bi ji omogočale odločitev, ali temu nalogu ugovarja.
            42. Tak položaj ne more biti skladen s pravico do obrambe, tako da v okoliščinah, kot so te, obravnavane v postopku v glavni stvari, ni mogoče predvideti uporabe postopka z ugovorom iz členov 16 in 17 Uredbe št. 1896/2006.
            43. Drugič, treba je navesti, da v primeru neobstoja vročitve, ki bi bila skladna z minimalnimi standardi iz členov od 13 do 15 Uredbe št. 1896/2006, rok za vložitev ugovora iz člena 16(2) te uredbe ne začne teči, tako da je veljavnost postopkov, ki so odvisni od poteka tega roka, kot je razglasitev izvršljivosti iz člena 18 te uredbe ali zahteva za ponovno preučitev iz člena 20 te uredbe, vprašljiva, čeprav so bili že uvedeni.
            44. Glede, natančneje, postopka ponovne preučitve je treba opozoriti, da do njega pride, kot je določeno v samem naslovu člena 20 Uredbe št. 1896/2006, le „v izrednih primerih“, ki so taksativno našteti v tem členu, pri čemer neobstoj vročitve ni eden izmed teh izrednih primerov.
            45. V vsakem primeru je treba opozoriti, da v skladu s členom 26 Uredbe št. 1896/2006 vsa procesna vprašanja, ki v tej uredbi niso posebej obravnavana, „ureja nacionalno pravo“, zaradi česar je v takem primeru analogna uporaba te uredbe izključena.
            46. Kar zadeva konkretni primer, pa Uredba št. 1896/2006 ne določa ničesar glede morebitnih pravnih sredstev tožene stranke, kadar se šele po razglasitvi izvršljivosti evropskega plačilnega naloga izkaže, da ta nalog ni bil vročen na način, skladen z minimalnimi standardi iz členov od 13 do 15 te uredbe.
            47. Iz tega sledi, da v takem primeru ta procesna vprašanja v skladu s členom 26 Uredbe št. 1896/2006 še naprej ureja nacionalno pravo.
            48. Vsekakor pa je treba poudariti, da – kot je razvidno iz točke 43 te sodbe – evropski plačilni nalog, kadar ni bil vročen na način, skladen z minimalnimi standardi iz členov od 13 do 15 Uredbe št. 1896/2006, ne sme biti predmet postopka izvršitve iz člena 18 te uredbe. Iz tega sledi, da je treba razglasitev izvršljivosti takega plačilnega naloga šteti za neveljavno.
            49. Glede na prej navedene preudarke je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba Uredbo št. 1896/2006 razlagati tako, da se postopki iz členov od 16 do 20 te uredbe ne uporabljajo, kadar se izkaže, da plačilni nalog ni bil vročen na način, skladen z minimalnimi standardi iz členov od 13 do 15 te uredbe. Kadar se taka nepravilnost pokaže šele po razglasitvi izvršljivosti evropskega plačilnega naloga, mora imeti tožena stranka možnost uveljavljati to nepravilnost, ki povzroči, če je ustrezno izkazana, neveljavnost te razglasitve izvršljivosti.
            Drugo in tretje vprašanje
            50. Ob upoštevanju odgovora na prvo vprašanje na drugo in tretje vprašanje ni treba odgovoriti.
            Stroški
            51. Ker je ta postopek za stranke v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopkih pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

            Izrek
            Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
            Uredbo (ES) št. 1896/2006 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2006 o uvedbi postopka za evropski plačilni nalog je treba razlagati tako, da se postopki iz členov od 16 do 20 te uredbe ne uporabljajo, kadar se izkaže, da plačilni nalog ni bil vročen na način, skladen z minimalnimi standardi iz členov od 13 do 15 te uredbe.
            Kadar se taka nepravilnost pokaže šele po razglasitvi izvršljivosti evropskega plačilnega naloga, mora imeti tožena stranka možnost uveljavljati to nepravilnost, ki povzroči, če je ustrezno izkazana, neveljavnost te razglasitve izvršljivosti.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 6. oktobra 2009.#Asturcom Telecomunicaciones SL proti Cristina Rodríguez Nogueira.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Juzgado de Primera Instancia nº 4 de Bilbao - Španija.#Direktiva 93/13/EGS - Potrošniške pogodbe - Nedovoljena arbitražna klavzula - Ničnost - Pravnomočna arbitražna odločba - Izvršba - Pristojnost nacionalnega izvršilnega sodišča, da po uradni dolžnosti preizkusi ničnost nedovoljene arbitražne klavzule - Načeli enakovrednosti in učinkovitosti.#Zadeva C-40/08.

text:
      Zadeva C-40/08
      Asturcom Telecomunicaciones SL
      proti
      Cristini Rodríguez Nogueira
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Juzgado de Primera Instancia nº 4 de Bilbao)
      „Direktiva 93/13/EGS – Potrošniške pogodbe – Nedovoljena arbitražna klavzula – Ničnost – Pravnomočna arbitražna odločba – Izvršba – Pristojnost nacionalnega izvršilnega sodišča, da po uradni dolžnosti preizkusi ničnost nedovoljene arbitražne klavzule – Načeli enakovrednosti in učinkovitosti“
      Povzetek sodbe
      Približevanje zakonodaj – Nedovoljeni pogoji v potrošniških pogodbah – Direktiva 93/13
      (Direktiva Sveta 93/13, člen 6(1))
      Direktivo 93/13/EGS o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah je treba razlagati tako, da mora nacionalno sodišče, ki
         odloča o predlogu za izvršbo na podlagi pravnomočne arbitražne odločbe, izdane v odsotnosti potrošnika – če razpolaga z za
         to potrebnimi pravnimi in dejanskimi elementi – po uradni dolžnosti preizkusiti neveljavnost arbitražne klavzule iz pogodbe,
         sklenjene med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom, če lahko v skladu z nacionalnimi postopkovnimi pravili ta preizkus
         opravi v okviru podobnih pravnih sredstev nacionalnega prava. Če to velja, mora to sodišče ugotoviti vse posledice, ki lahko
         v skladu z nacionalnim pravom zaradi tega nastanejo, zato da zagotovi, da navedena klavzula za tega potrošnika ni zavezujoča.

      V zvezi s to presojo je treba poudariti, da je glede na značilnosti in pomen javnega interesa, na katerem temelji varstvo,
         ki je z Direktivo 93/13 zagotovljeno potrošnikom, treba člen 6 te direktive šteti za določbo, ki je enakovredna nacionalnim
         pravilom, ki imajo v nacionalnem pravnem redu status določb javnega reda.

      (Glej točki 52, 59 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 6. oktobra 2009(*)

      „Direktiva 93/13/EGS – Potrošniške pogodbe – Nedovoljena arbitražna klavzula – Ničnost – Pravnomočna arbitražna odločba – Izvršba – Pristojnost nacionalnega izvršilnega sodišča, da po uradni dolžnosti preizkusi ničnost nedovoljene arbitražne klavzule – Načeli enakovrednosti in učinkovitosti“
      V zadevi C‑40/08,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Juzgado de Primera Instancia n° 4
         de Bilbao (Španija) z odločbo z dne 29. januarja 2008, ki je prispela na Sodišče 5. februarja 2008, v postopku

      Asturcom Telecomunicaciones SL
      proti
      Cristini Rodríguez Nogueira,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, M. Ilešič, A. Tizzano (poročevalec), E. Levits in J.‑J. Kasel, sodniki,
      generalna pravobranilka: V. Trstenjak,
      sodni tajnik: R. Grass,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Asturcom Telecomunicaciones SL P. Calderón Plaza in P. García Ibaceta, odvetnika,
      –        za špansko vlado J. López‑Medel Bascones, zastopnik,
      –        za madžarsko vlado K. Veres, R. Somssich in M. Fehér, zastopniki,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti W. Wils in R. Vidal Puig, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 14. maja 2009
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih
         pogojih v potrošniških pogodbah (UL L 95, str. 29).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru predloga za izvršbo na podlagi pravnomočne arbitražne odločbe, ki ga je vložila družba Asturcom
         Telecomunicaciones SL (v nadaljevanju: Asturcom) proti C. Rodríguez Nogueira zaradi plačila zneskov, dolgovanih na podlagi
         pogodbe o opravljanju storitev mobilne telefonije, ki jo je navedena družba sklenila z njo.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        Člen 6(1) Direktive 93/13 določa:

      „Države članice določijo, da nedovoljeni pogoji, uporabljeni v pogodbi, ki jo s potrošnikom sklene prodajalec ali ponudnik,
         kakor je določeno z nacionalnim pravom, niso zavezujoči za potrošnika in da pogodba še naprej zavezuje obe stranki na podlagi
         teh pogojev, če je nadaljnji obstoj mogoč brez nedovoljenih pogojev.“

      4        Člen 7(1) navedene direktive določa:

      „Države članice zagotovijo, da v interesu potrošnikov in konkurentov obstajajo ustrezna in učinkovita sredstva za preprečevanje
         nadaljnje uporabe nedovoljenih pogojev v pogodbah, ki jih s potrošniki sklenejo prodajalci ali ponudniki.“

      5        Priloga k isti direktivi vsebuje okvirni seznam pogojev, ki jih je mogoče šteti za nedovoljene. V točki 1(q) te priloge so
         mednje uvrščeni pogoji, katerih cilj ali učinek je „izključitev ali omejitev potrošnikove pravice do sprožitve pravnega postopka
         ali drugega pravnega sredstva, zlasti z zahtevo, da potrošnik naslovi spore izključno na arbitražo, za katero ne veljajo pravne
         določbe, omejitvijo dokazov, ki so mu na voljo ali s prenosom dokaznega bremena, ki ga po veljavnem pravu nosi prodajalec
         ali ponudnik“.

       Nacionalna ureditev
      6        V španskem pravu je bilo varstvo potrošnikov pred nedovoljenimi pogoji najprej zagotovljeno s splošnim zakonom 26/1984 o varstvu
         potrošnikov in uporabnikov (Ley General 26/1984 para la Defensa de los Consumidores y Usuarios) z dne 19. julija 1984 (BOE
         št. 176 z dne 24. julija 1984, v nadaljevanju: zakon 26/1984).

      7        Zakon 26/1984 je bil nato spremenjen z zakonom 7/1998 o splošnih pogojih pogodb (Ley 7/1998 sobre Condiciones Generales de
         la Contratación) z dne 13. aprila 1998 (BOE št. 89 z dne 14. aprila 1998, v nadaljevanju: zakon 7/1998), s katerim je bila
         Direktiva 93/13 prenesena v notranje pravo.

      8        Z zakonom 7/1998 je bil zakonu 26/1984 med drugim dodan člen 10a, ki v odstavku 1 določa, da „[s]e za nedovoljene štejejo
         klavzule določbe, o katerih se stranki nista dogovorili posamično in ki v nasprotju z zahtevo dobre vere v škodo potrošnika
         povzročijo precejšnje neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank. V vsakem primeru se za nedovoljene klavzule
         štejejo določbe, navedene v prvi dodatni določbi tega zakona. […]“.

      9        Člen 8 zakona 7/1998 določa:

      „1. Splošni pogoji, s katerimi so v škodo stranke, ki pristopi k pogodbi, kršene določbe zakona ali drugih prisilnih predpisov
         ali prepovedi, so nični, razen če je v njih določena drugačna sankcija za kršitev.

      2. Natančneje, nični so nedovoljeni splošni pogoji v potrošniških pogodbah, pri čemer so to v vsakem primeru ti, ki jih določata
         člen 10a in prva dodatna določba splošnega zakona 26/1984 […]“

      10      V času nastanka dejanskega stanja v postopku v glavni stvari je arbitražni postopek urejal zakon o arbitraži 60/2003 (Ley
         60/2003 de Arbitraje) z dne 23. decembra 2003 (BOE št. 309 z dne 26. decembra 2003, v nadaljevanju: zakon 60/2003).

      11      Člen 8(4) in (5) zakona 60/2003 je določal:

      „4. V skladu s členom 545(2) zakona o civilnem postopku je za odločanje o izvršbi pristojno prvostopenjsko sodišče kraja,
         v katerem je bila razglašena sodba […]

      5. Tožba za razveljavitev arbitražne odločbe se vloži pri Audiencia Provincial v kraju, kjer je bila odločba izdana.“
      12      Člen 22(1) in (2) zakona 60/2003 je določal:

      „1. Arbitražno sodišče lahko samo odloči o svoji pristojnosti in v povezavi s tem o obstoju ali veljavnosti arbitražnega sporazuma
         ali o katerem koli drugem ugovoru, katerega utemeljenost bi preprečila odločitev v zadevi. Pri tem se arbitražni sporazum,
         ki je del pogodbe, šteje za sporazum, ki ni odvisen od drugih določb pogodbe. Odločitev arbitražnega sodišča, ki ugotovi ničnost
         pogodbe, sama po sebi ne povzroči ničnosti arbitražnega sporazuma.

      2. Ugovori v smislu zgornjega odstavka se podajo najpozneje z odgovorom na tožbo. Stranka lahko poda ugovor tudi, če je imenovala
         arbitra ali če je pri tem sodelovala. Ugovor, da je arbitražno sodišče prekoračilo svoja pooblastila, se poda, kakor hitro
         je v arbitražnem postopku obravnavano vprašanje, glede katerega naj bi bila prekoračena pooblastila.

      Arbitražno sodišče lahko pozneje podanim ugovorom ugodi samo, če je bila zamuda upravičena.“
      13      Člen 40 istega zakona je določal:

      „Zoper arbitražno odločbo se lahko vloži predlog za sodno razveljavitev po določbah tega poglavja.“
      14      Člen 41(1) zakona 60/2003 je določal:

      „Arbitražno odločbo je mogoče razveljaviti le, če stranka, ki zahteva razveljavitev, navede in dokaže, da:
      […]
      f)      arbitražna odločba nasprotuje javnemu redu.
      […]“
      15      V skladu s členom 41(4) tega zakona se tožba za razveljavitev vloži v dveh mesecih od vročitve arbitražne odločbe.

      16      Člen 43 zakona 60/2003 je določal:

      „Pravnomočna arbitražna odločba ima med strankama učinek pravnomočne sodbe sodišča, zoper njo pa je mogoče v skladu z določbami
         zakona o civilnem postopku, ki veljajo za pravnomočne odločbe, vložiti le revizijo.“

      17      Člen 44 istega zakona je določal:

      „Za izvršbo na podlagi arbitražnih odločb veljajo določbe zakona o civilnem postopku in tega poglavja.“
      18      V skladu s členom 517(2), točka 2, zakona 1/2000 o civilnem postopku (Ley 1/2000 de Enjuiciamiento Civil) z dne 7. januarja
         2000 (BOE št. 7 z dne 8. januarja 2000, v nadaljevanju: zakon 1/2000) so arbitražne odločbe oziroma odločbe arbitražnih sodišč
         izvršljive.

      19      Člen 559(1) zakona 1/2000 tako določa:

      „Dolžnik lahko izvršbi nasprotuje zaradi teh kršitev postopka:
      1.       dolžnik ni pasivno legitimiran oziroma ustrezno zastopan;
      2.      upnik ni aktivno legitimiran oziroma ustrezno zastopan ali ne utemelji aktivne legitimacije;
      3.       popolna ničnost sklepa o izvršbi, ker ta ne vsebuje odločbe ali arbitražne odločbe, s katero je ugodeno zahtevku, predložen
         dokument ne izpolnjuje zakonskih pogojev za izvršljivost ali kršitev določb člena 520 tega zakona ob izvršitvi;

      4.       če je izvršilni naslov arbitražna odločba, ki je ne overi notar, dejstvo, da ni verodostojna.“
       Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      20      C. Rodríguez Nogueira je 24. maja 2004 z družbo Asturcom sklenila pogodbo o opravljanju storitev mobilne telefonije. Ta pogodba
         je vsebovala arbitražno klavzulo, na podlagi katere je bila za vse spore v zvezi z izpolnitvijo pogodbe pristojna arbitraža
         Asociación Europea de Arbitraje de Derecho y Equidad (Evropsko združenje za arbitražno odločanje in odločanje na podlagi pravičnosti,
         v nadaljevanju: AEADE). Sedež tega arbitražnega organa je v Bilbau, kar pa v pogodbi ni bilo navedeno.

      21      C. Rodríguez Nogueira nekaterih računov ni poravnala, pogodbo pa je odpovedala pred iztekom najkrajšega dogovorjenega roka
         trajanja, zato je družba Asturcom proti njej pri AEADE vložila predlog za uvedbo arbitražnega postopka.

      22      Z arbitražno odločbo z dne 14. aprila 2005 je bilo C. Rodríguez Nogueira naloženo plačilo 669,69 EUR.

      23      Ker C. Rodríguez Nogueira zoper to arbitražno odločbo ni vložila tožbe za razveljavitev, je ta odločba postala pravnomočna.

      24      Družba Asturcom je 29. oktobra 2007 pri Juzgado de Primera Instancia n° 4 de Bilbao vložila predlog za izvršbo na podlagi
         navedene arbitražne odločbe.

      25      To sodišče v predložitveni odločbi ugotavlja, da arbitražni sporazum, ki izhaja iz pogodbe o opravljanju storitev, ni dovoljen,
         zlasti ker je imel potrošnik zaradi prihoda na sedež arbitražnega organa stroške, večje od zneska, ki je predmet spora v glavni
         stvari. Dalje, po mnenju istega sodišča je ta sedež precej oddaljen od stalnega prebivališča potrošnika in v pogodbi ni naveden.
         Nazadnje, ta organ tudi sam pripravlja pogodbe, ki jih nato uporabijo podjetja, ki delujejo na področju telekomunikacij.

      26      Vendar predložitveno sodišče poudarja, da zakon 60/2003 arbitražnih sodišč ne zavezuje, da po uradni dolžnosti pazijo na ničnost
         arbitražnih klavzul, in da zakon 1/2000 nima nobene določbe o presoji nedovoljenih arbitražnih klavzul s strani sodišča, pristojnega
         za odločanje o predlogu za izvršbo na podlagi pravnomočne arbitražne odločbe.

      27      V teh okoliščinah je Juzgado de Primera Instancia n° 4 de Bilbao, ker je dvomilo o skladnosti nacionalne zakonodaje s pravom
         Skupnosti, zlasti glede notranjih procesnih pravil, prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:

      „Ali varstvo potrošnikov, ki ga zagotavlja [Direktiva 93/13], pomeni, da sodišče, ki odloča o predlogu za izvršbo na podlagi
         pravnomočne arbitražne odločbe, izdane v odsotnosti potrošnika, po uradni dolžnosti preizkusi ničnost arbitražnega sporazuma
         in posledično razveljavi arbitražno odločbo, če meni, da arbitražni sporazum vsebuje nedovoljeno arbitražno klavzulo v škodo
         potrošnika?“

       Vprašanje za predhodno odločanje
      28      Predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba Direktivo 93/13 razlagati tako, da mora nacionalno sodišče, ki odloča
         o predlogu za izvršbo na podlagi pravnomočne arbitražne odločbe, izdane v odsotnosti potrošnika, po uradni dolžnosti preizkusiti
         neveljavnost arbitražne klavzule iz pogodbe, sklenjene med prodajalcem ali ponudnikom in tem potrošnikom, in razveljaviti
         to odločbo.

      29      Da bi lahko odgovorili na postavljeno vprašanje, je treba najprej opozoriti, da sistem varstva, ki ga uvaja Direktiva 93/13,
         temelji na zamisli, da je potrošnik v razmerju do prodajalca ali ponudnika v podrejenem položaju glede pogajalske sposobnosti
         in ravni obveščenosti, zaradi česar pristopi k pogojem, ki jih je predhodno postavil prodajalec ali ponudnik in na vsebino
         katerih ne more vplivati (sodbi z dne 27. junija 2000 v združenih zadevah Océano Grupo Editorial in Salvat Editores, od C‑240/98 do C‑244/98,
         Recueil, str. I‑4941, točka 25, in z dne 26. oktobra 2006 v zadevi Mostaza Claro, C‑168/05, ZOdl., str. I‑10421, točka 25).

      30      V zvezi s podrejenim položajem člen 6(1) navedene direktive določa, da nedovoljeni pogoj za potrošnike ni zavezujoč. Kot izhaja
         iz sodne prakse, gre za zavezujočo določbo, ki želi formalno ravnotežje med pravicami in obveznostmi sopogodbenikov zamenjati
         z dejanskim ravnotežjem, tako da se med njimi ponovno vzpostavi enakost (zgoraj navedena sodba Mostaza Claro, točka 36, in
         sodba z dne 4. junija 2009 v zadevi Pannon GSM, C‑243/08, še neobjavljena v ZOdl., točka 25).

      31      Da bi se zagotovilo varstvo, ki je zahtevano z Direktivo 93/13, je Sodišče prav tako večkrat poudarilo, da je neenak položaj
         med potrošnikom in prodajalcem ali ponudnikom mogoče izravnati samo s pozitivnim posredovanjem zunaj kroga pogodbenih strank
         (zgoraj navedeni sodbi Océano Grupo Editorial in Salvat Editores, točka 27, in Mostaza Claro, točka 26).

      32      Sodišče je glede na ta načela razsodilo, da mora nacionalno sodišče po uradni dolžnosti preizkusiti nedovoljenost pogodbene
         klavzule (zgoraj navedena sodba Mostaza Claro, točka 38).

      33      Vendar se ta zadeva razlikuje od tiste, v kateri je bila izdana zgoraj navedena sodba Mostaza Claro, saj je C. Rodríguez Nogueira
         v različnih postopkih, povezanih s sporom med njo in družbo Asturcom, ostala popolnoma pasivna in zlasti ni vložila tožbe
         za razveljavitev arbitražne odločbe, ki jo je sprejelo AEADE, da bi izpodbijala nedovoljeno arbitražno klavzulo, tako da je
         ta odločba zdaj postala pravnomočna.

      34      V teh okoliščinah je treba ugotoviti, ali zahteva po zamenjavi formalnega ravnotežja, ki ga pogodba določa med pravicami in
         obveznostmi sopogodbenikov, z dejanskim ravnotežjem, tako da se med njimi ponovno vzpostavi enakost, zavezuje izvršilno sodišče
         k zagotavljanju popolnega varstva potrošnika, tudi če ni vložil tožbe zaradi uveljavljanja svojih pravic, ne glede na nacionalne
         postopkovne predpise, s katerimi se izvaja načelo pravnomočnosti.

      35      V zvezi s tem je treba opozoriti na pomen načela pravnomočnosti v pravnem redu Skupnosti in v nacionalnih pravnih redih.

      36      Sodišče je namreč že pojasnilo, da je za zagotavljanje stabilnosti prava in pravnih razmerij ter učinkovitosti sojenja pomembno,
         da sodnih odločb, ki so postale pravnomočne po tem, ko so bila izčrpana vsa razpoložljiva pravna sredstva, ali po tem, ko
         so se iztekli roki zanje, ni več mogoče izpodbijati (sodbe z dne 30. septembra 2003 v zadevi Köbler, C‑224/01, Recueil, str.
         I‑10239, točka 38, z dne 16. marca 2006 v zadevi Kapferer, C‑234/04, ZOdl., str. I‑2585, točka 20, in z dne 3. septembra 2009
         v zadevi Fallimento Olimpiclub, C‑2/08, še neobjavljena v ZOdl., točka 22).

      37      Zato v skladu s sodno prakso Sodišča pravo Skupnosti nacionalnega sodišča ne obvezuje, da ne uporabi nacionalnih postopkovnih
         pravil, po katerih odločba postane pravnomočna, čeprav bi se s tem lahko odpravila kršitev kakršne koli določbe prava Skupnosti,
         ki jo povzroči zadevna odločba (glej zlasti sodbo z dne 1. junija 1999 v zadevi Eco Swiss, C‑126/97, Recueil, str. I‑3055,
         točki 47 in 48, ter zgoraj navedeni sodbi Kapferer, točka 21, in Fallimento Olimpiclub, točka 23).

      38      Kadar na tem področju ni skupnostne ureditve, so pravila za izvajanje načela pravnomočnosti določena v nacionalnem pravnem
         redu držav članic na podlagi načela postopkovne samostojnosti držav članic. Toda ta pravila ne smejo biti manj ugodna od tistih,
         ki urejajo podobne nacionalne položaje (načelo enakovrednosti), niti ne smejo biti urejena tako, da bi dejansko onemogočila
         ali pretirano otežila izvrševanje pravic, ki jih podeljuje pravni red Skupnosti (načelo učinkovitosti) (glej zlasti zgoraj
         navedeni sodbi Kapferer, točka 22, in Fallimento Olimpiclub, točka 24).

      39      Glede, najprej, načela učinkovitosti je treba spomniti, da je Sodišče že razsodilo, da je treba vsak primer, v katerem se
         zastavi vprašanje, ali neka nacionalna postopkovna določba onemogoča ali pretirano otežuje uporabo prava Skupnosti, preizkusiti
         ob upoštevanju položaja te določbe v celotnem postopku ter poteka postopka in njegovih posebnosti pred različnimi nacionalnimi
         sodišči. V zvezi s tem je treba po potrebi upoštevati osnovna načela nacionalnega pravnega sistema, kot so načelo varstva
         pravice do obrambe, načelo pravne varnosti in učinkovit potek postopka (sodba z dne 14. decembra 1995 v zadevi Peterbroeck,
         C‑312/93, Recueil, str. I‑4599, točka 14, in zgoraj navedena sodba Fallimento Olimpiclub, točka 27).

      40      V obravnavanem primeru je zadevna arbitražna odločba postala pravnomočna, ker potrošnik ni vložil tožbe za razveljavitev te
         odločbe v roku, ki je za to določen.

      41      Glede tega je treba poudariti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso določitev razumnih prekluzivnih rokov za vložitev pravnih
         sredstev zaradi pravne varnosti skladna s pravom Skupnosti (glej v tem smislu sodbe z dne 16. decembra 1976 v zadevi Rewe‑Zentralfinanz
         in Rewe‑Zentral, 33/76, Recueil, str. 1989, točka 5, z dne 10. julija 1997 v zadevi Palmisani, C‑261/95, Recueil, str. I‑4025,
         točka 28, in z dne 12. februarja 2008 v zadevi Kempter, C‑2/06, ZOdl., str. I‑411, točka 58). Ti roki namreč dejansko ne onemogočajo
         ali čezmerno otežujejo uveljavljanja pravic, ki jih priznava pravni red Skupnosti (glej v tem smislu sodbo z dne 24. septembra
         2002 v zadevi Grundig Italiana, C‑255/00, Recueil, str. I‑8003, točka 34).

      42      Preizkusiti je torej treba razumnost dvomesečnega roka, določenega v členu 41(4) zakona 60/2003, ob izteku katerega postane
         arbitražna odločba pravnomočna, če ni bila vložena razveljavitvena tožba.

      43      V obravnavanem primeru je treba ugotoviti, prvič, da, kot je Sodišče že poudarilo, šestdesetdnevnega roka za vložitev tožbe
         ni mogoče grajati samega po sebi (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Peterbroeck, točka 16).

      44      Tak prekluzivni rok je razumen v tem smislu, da omogoča presojo, ali obstajajo razlogi za izpodbijanje arbitražne odločbe,
         in, če je potrebno, pripravo tožbe za njeno razveljavitev. Glede tega je treba poudariti, da v tej zadevi nikakor ni bilo
         zatrjevano, da so nacionalni postopkovni predpisi, ki urejajo vložitev tožb za razveljavitev arbitražne odločbe, in zlasti
         dvomesečni rok, ki je za to določen, nerazumni.

      45      Drugič, pojasniti je treba, da začne na podlagi člena 41(4) zakona 60/2003 zastaralni rok teči z vročitvijo arbitražne odločbe.
         Tako v postopku v glavni stvari ni mogoče, da bi bil potrošnik v položaju, kjer bi zastaralni rok začel teči in bi se celo
         iztekel, ne da bi se potrošnik sploh zavedal, da ga zavezuje nedovoljena arbitražna klavzula.

      46      V teh okoliščinah je tak rok za vložitev tožbe v skladu z načelom učinkovitosti, saj sam po sebi dejansko ne onemogoča ali
         čezmerno otežuje uveljavljanja pravic potrošnikov na podlagi Direktive 93/13 (glej v tem smislu sodbo z dne 27. februarja
         2003 v zadevi Santex, C‑327/00, Recueil, str. I‑1877, točka 55).

      47      V okoliščinah, kakršne so v postopku v glavni stvari, na podlagi načela učinkovitosti nikakor ni mogoče zahtevati, da nacionalno
         sodišče ne samo nadomesti postopkovno opustitev s strani potrošnika, ki ne pozna svojih pravic – kot v zgoraj navedeni zadevi
         Mostaza Claro – temveč tudi v celoti nadomesti popolno pasivnost potrošnika, ki se tako kot tožena stranka v postopku v glavni
         stvari niti ni udeležil arbitražnega postopka niti ni vložil tožbe za razveljavitev arbitražne odločbe, ki je s tem postala
         pravnomočna.

      48      Ob upoštevanju zgornjih preudarkov je treba ugotoviti, da postopkovna pravila, določena v španskem sistemu varstva potrošnikov
         pred nedovoljenimi pogodbenimi pogoji, ne onemogočajo ali pretirano otežujejo izvrševanje pravic, ki jih imajo potrošniki
         v skladu z Direktivo 93/13.

      49      Drugič, kar zadeva načelo enakovrednosti, se s tem načelom zahteva, da pogoji, ki so v nacionalnem pravu določeni zato, da
         se po uradni dolžnosti upošteva pravilo prava Skupnosti, ne smejo biti manj ugodni kot pogoji, določeni zato, da se po uradni
         dolžnosti uporabijo enakovredna pravila nacionalnega prava (glej v tem smislu zlasti sodbo z dne 14. decembra 1995 v združenih
         zadevah van Schijndel in van Veen, C‑430/93 in C‑431/93, Recueil, str. I‑4705, točki 13 in 17 ter navedena sodna praksa).

      50      Naloga nacionalnega sodišča, ki edino pozna podrobna postopkovna pravila v zvezi s pravnimi sredstvi nacionalnega prava, je
         – zato da preveri, ali je v zadevi, ki mu je bila predložena, navedeno načelo upoštevano – da preuči predmet in bistvene elemente
         domnevno podobnih nacionalnih pravnih sredstev (glej zlasti sodbo z dne 16. maja 2000 v zadevi Preston in drugi, C‑78/98,
         Recueil, str. I‑3201, točki 49 in 56). Vendar lahko Sodišče zaradi presoje, ki jo mora opraviti nacionalno sodišče, temu sodišču
         zagotovi določene elemente v zvezi z razlago prava Skupnosti (glej zgoraj navedeno sodbo Preston, točka 50).

      51      Vendar, kot je bilo opozorjeno v točki 30 te sodbe, je treba poudariti, da je člen 6(1) Direktive 93/13 zavezujoča določba.
         Poleg tega je treba poudariti, da je v skladu s sodno prakso Sodišča ta direktiva kot celota glede na člen 3(1)(t) ES sredstvo,
         ki je nujno za dokončanje nalog, ki so zaupane Evropski skupnosti, in zlasti za zvišanje ravni in kakovosti življenja v Skupnosti
         (zgoraj navedena sodba Mostaza Claro, točka 37).

      52      Glede na značilnosti in pomen javnega interesa, na katerem temelji varstvo, ki je z Direktivo 93/13 zagotovljeno potrošnikom,
         je treba ugotoviti, da je treba člen 6 te direktive šteti za določbo, ki je enakovredna nacionalnim pravilom, ki imajo v nacionalnem
         pravnem redu status določb javnega reda.

      53      Iz tega je razvidno, da mora nacionalno sodišče, ki mu je predložen predlog za izvršbo na podlagi arbitražne odločbe – če
         mora v skladu z nacionalnim pravom po uradni dolžnosti preizkusiti neskladnost arbitražne klavzule z nacionalnimi pravili
         javnega reda – po uradni dolžnosti preizkusiti tudi nedovoljenost tega pogoja glede na člen 6 navedene direktive, če razpolaga
         z za to potrebnimi pravnimi in dejanskimi elementi (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Pannon GSM, točka 32).

      54      Tako dolžnost ima tudi nacionalno sodišče, če je v okviru nacionalnega sistema sodišč pristojno, da po uradni dolžnosti preizkusi
         neskladnost takega pogoja z nacionalnimi pravili javnega reda (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi van Schijndel in van
         Veen, točke 13, 14 in 22, in Kempter, točka 45).

      55      Vendar je po navedbah španske vlade v obravnavanem primeru sodišče, ki je pristojno za izvršbo na podlagi pravnomočne arbitražne
         odločbe, pristojno tudi za to, da po uradni dolžnosti preizkusi ničnost arbitražne klavzule iz pogodbe, sklenjene med potrošnikom
         in prodajalcem ali ponudnikom, ker je ta klavzula v nasprotju z nacionalnimi pravili javnega reda. Taka pristojnost naj bi
         bila poleg tega dovoljena v več novejših sodbah Audiencia Provincial de Madrid in Audiencia Nacional.

      56      Zato je naloga predložitvenega sodišča, da preveri, ali to velja v sporu, ki mu je bil predložen.

      57      Nazadnje je treba v zvezi s posledicami ugotovitve izvršilnega sodišča, da je v pogodbi, sklenjeni med prodajalcem ali ponudnikom
         in potrošnikom, nedovoljena arbitražna klavzula, poudariti, da se s členom 6(1) Direktive 93/13 zahteva, da države članice
         določijo, da nedovoljeni pogoji niso zavezujoči za potrošnika „kakor je določeno z nacionalnim pravom“.

      58      Naloga predložitvenega sodišča je zato, kot je v pisnih stališčih predlagala madžarska vlada, da v skladu z nacionalnim pravom
         ugotovi vse posledice, ki jih lahko ima nedovoljena arbitražna klavzula za arbitražno odločbo, če navedena klavzula za potrošnika
         ni zavezujoča.

      59      Glede na vse navedeno je treba na zastavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba Direktivo 93/13 razlagati tako, da mora nacionalno
         sodišče, ki odloča o predlogu za izvršbo na podlagi pravnomočne arbitražne odločbe, izdane v odsotnosti potrošnika – če razpolaga
         z za to potrebnimi pravnimi in dejanskimi elementi – po uradni dolžnosti preizkusiti neveljavnost arbitražne klavzule iz pogodbe,
         sklenjene med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom, če lahko v skladu z nacionalnimi postopkovnimi pravili ta preizkus
         opravi v okviru podobnih predlogov nacionalnega prava. Če to velja, mora to sodišče ugotoviti vse posledice, ki lahko v skladu
         z nacionalnim pravom zaradi tega nastanejo, zato da zagotovi, da navedena klavzula za tega potrošnika ni zavezujoča.

       Stroški
      60      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      Direktivo Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah je treba razlagati tako, da
            mora nacionalno sodišče, ki odloča o predlogu za izvršbo na podlagi pravnomočne arbitražne odločbe, izdane v odsotnosti potrošnika
            – če razpolaga z za to potrebnimi pravnimi in dejanskimi elementi – po uradni dolžnosti preizkusiti neveljavnost arbitražne
            klavzule iz pogodbe, sklenjene med prodajalcem ali ponudnikom in potrošnikom, če lahko v skladu z nacionalnimi postopkovnimi
            pravili ta preizkus opravi v okviru podobnih pravnih sredstev nacionalnega prava. Če to velja, mora to sodišče ugotoviti vse
            posledice, ki lahko v skladu z nacionalnim pravom zaradi tega nastanejo, zato da zagotovi, da navedena klavzula za tega potrošnika
            ni zavezujoča.
      Podpisi
      * Jezik postopka: španščina.


Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 4. septembra 2014.#Evropska komisija proti Zvezni republiki Nemčiji.#Neizpolnitev obveznosti države – Člen 63 PDEU – Prosti pretok kapitala – Davek na darila in dediščine – Nacionalna zakonodaja, ki določa oprostitev v večjem znesku, če so zapustnik ob svoji smrti, darovalec ali prejemnik prebivali na ozemlju te države članice – Predmet tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti – Omejitev – Utemeljitev.#Zadeva C‑211/13).


Sodba Sodišča z dne 20. novembra 1975. # Camilla Borella proti Landesversicherungsanstalt Schwaben. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Sozialgericht Augsburg - Nemčija. # Zadeva 49-75.