title: Sodba Splošnega sodišča (šesti senat) z dne 13. februarja 2012. # Budapesti Erőmű Zrt proti Evropski komisiji. # Državne pomoči - Veleprodajni trg električne energije - Ugodni pogoji, ki jih je madžarsko javno podjetje v okviru pogodb o nakupu električne energije dalo določenim proizvajalcem električne energije - Odločba o uvedbi postopka iz člena 88(2) ES - Odločba s katero je pomoč razglašena za nezdružljivo s skupnim trgom in naložena pridobitev njenega vračila - Nova pomoč - Merilo zasebnega upnika. # Združeni zadevi T-80/06 in T-182/09.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (šesti senat) z dne 13. februarja 2012 – Budapesti Erőmű proti Komisiji
      (Združeni zadevi T-80/06 in T-182/09)
      „Državne pomoči – Veleprodajni trg električne energije – Ugodni pogoji, ki jih je madžarsko javno podjetje v okviru sporazumov o nakupu električne energije odobrilo določenim proizvajalcem
         električne energije – Odločba o uvedbi postopka iz člena 88(2) ES – Odločba, s katero je pomoč razglašena za nezdružljivo s skupnim trgom in je odrejena zagotovitev njenega vračila – Nova pomoč – Merilo zasebnega vlagatelja“

      1.                     Ničnostna tožba – Izpodbojni akti – Akti, ki ustvarjajo pravne učinke – Odločba o začetku formalnega postopka preiskave državnega
            ukrepa, ki se izvaja, skupaj z začasno opredelitvijo kot nove pomoči – Dopustnost (členi 87(1) ES, 88(2) in (3) ES ter 230 ES)
            (Glej točke od 37 do 39 in 41.)
      2.                     Pomoči, ki jih dodelijo države – Obstoječe pomoči in nove pomoči – Pristop nove države članice k Evropski uniji – Razlikovanje
            glede na posebna pravila iz Priloge IV k Aktu o pristopu – Možnost opredelitve ukrepa, ki sprva ni pomenil državne pomoči,
            kot nove pomoči – Ugodni pogoji, dodeljeni nekaterim madžarskim proizvajalcem električne energije – Opredelitev kot nova pomoč
            (člena 87(1) ES ter 88(2) in (3) ES; Akt o pristopu iz leta 2003, Priloga IV; Uredba Sveta št. 659/1999, člen 1) (Glej točke 50,
            51, od 54 do 56 in 59.)
      3.                     Pomoči, ki jih dodelijo države – Pojem – Presoja na podlagi merila zasebnega vlagatelja – Sporazumi o nakupu električne energije,
            s katerimi je proizvajalcem električne energije zagotovljena minimalna količina nakupa, ter plačilo fiksnih stroškov in stroškov
            kapitala – Vključitev (člen 87(1) ES) (Glej točke 65, 66, 69, 71, od 77 do 79 in 82.)
      4.                     Pomoči, ki jih dodelijo države – Vpliv na trgovino med državami članicami – Škodovanje konkurenci – Merila presoje – Sektor,
            ki je bil liberaliziran (člen 87(1) ES) (Glej točke od 95 do 97.)
      5.                     Pomoči, ki jih dodelijo države – Odločba Komisije, s katero je bila ugotovljena nezdružljivost pomoči s skupnim trgom in odrejeno
            njeno vračilo – Možnost Komisije, da nacionalnim organom prepusti nalogo izračuna natančnega zneska, katerega vračilo je treba
            zagotoviti – Navedba metodologije zagotovitve vračila v končni odločbi – Državne pomoči na trgu električne energije (člen 88 ES;
            Uredba Sveta št. 659/1999, člen 14(1)) (Glej točke od 106 do 110, 113 in 115.)
      6.                     Pomoči, ki jih dodelijo države – Preizkus, ki ga opravi Komisija – Sporazumi o nakupu električne energije, s katerimi je proizvajalcem
            električne energije zagotovljena minimalna količina nakupa ter plačilo fiksnih stroškov in stroškov kapitala – Sprejetje enotne
            odločbe za vse sporazume o nakupu po preizkusu podobnosti vseh sporazumov in njihovih posebnosti – Dopustnost (člen 87(1) ES)
            (Glej točke od 129 do 131.)
      7.                     Ničnostna tožba – Razlogi – Zloraba pooblastil – Pojem (člen 230 ES) (Glej točko 140.)
      8.                     Pomoči, ki jih dodelijo države – Odločba Komisije o začetku formalnega postopka preiskave pomoči – Obveznost obrazložitve
            – Obseg (člena 88(2) in (3) ES ter 253 ES; Uredba Sveta št. 659/1999, člen 6) (Glej točko 143.)
      Predmet

               V zadevi T-80/06, predlog za razglasitev ničnosti odločbe Komisije, ki je bila Madžarski vročena z dopisom z dne 9. novembra 2005,
                  o začetku postopka na podlagi člena 88(2) ES glede državne pomoči C 41/2005 (ex NN 49/2005) – „Nasedli stroški“ na Madžarskem,
                  in v zadevi T-182/09, predlog za razglasitev ničnosti Odločbe Komisije 2009/609/ES z dne 4. junija 2008 o državni pomoči C 41/05,
                  ki jo je Madžarska dodelila v obliki sporazumov o nakupu električne energije (UL 2009, L 225, str. 53).

            Izrek

                  1.

                  	Tožbi se zavrneta.

                  2.

                  	Budapesti Erőmű Zrt se naloži plačilo stroškov.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (prvi senat) z dne 16. aprila 2008. # Citigroup, Inc. in Citibank, NA proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava figurativne znamke Skupnosti CITI - Prejšnja besedna znamka Skupnosti CITIBANK - Relativni razlog za zavrnitev - Ugled - Člen 8(5) Uredbe (ES) št. 40/94. # Zadeva T-181/05.

text:
      SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (prvi senat)
       z dne 16. aprila 2008(*)

      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne znamke Skupnosti CITI – Prejšnja besedna znamka Skupnosti CITIBANK – Relativni razlog za zavrnitev – Ugled – Člen 8(5) Uredbe (ES) št. 40/94“
      V zadevi T‑181/05,
      Citigroup, Inc., prej Citicorp, s sedežem v New Yorku, New York (Združene države),

      Citibank, NA, s sedežem v New Yorku,

      ki so ju najprej zastopali V. von Bomhard, A. W. Renck in A. Pohlmann, odvetniki, nato von Bomhard, Renck in H. O’Neill, solicitor,

      tožeči stranki,
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopata J. García Murillo in D. Botis, zastopnika,

      tožena stranka,
      druga stranka v postopku pred odborom za pritožbe UUNT, intervenientka pred Sodiščem prve stopnje je
      Citi, SL, s sedežem v Madridu (Španija), ki jo zastopa M. Peris Riera, odvetnik,

      zaradi tožbe zoper odločbo prvega odbora za pritožbe UUNT z dne 1. marca 2005 (zadeva R 173/2004-1), ki se nanaša na postopek
         z ugovorom med družbama Citicorp in Citi SL ter na postopek z ugovorom med družbama Citibank NA in Citi SL,

      SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (prvi senat),
      v sestavi J. D. Cooke, predsednik, I. Labucka, sodnica, in M. Prek, sodnik,
      sodna tajnica: K. Andová, administratorka,
      na podlagi tožbe, vložene v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 10. maja 2005,
      na podlagi odgovora na tožbo UUNT, vloženega v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 6. aprila 2006,
      na podlagi odgovora na tožbo, ki ga je intervenientka vložila v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 6. aprila 2006,
      glede na to, da je družbo Citicorp nadomestila družba Citigroup Inc.,
      na podlagi obravnave z dne 11. julija 2007,
      na podlagi ponovnega odprtja ustnega postopka 21. novembra 2007
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Dejansko stanje
      1        Citi SL, družba španskega prava, je 20. decembra 1999 pri Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT)
         vložila zahtevo za registracijo znamke Skupnosti na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti
         (UL 1994, L 11, str. 1), kot je bila spremenjena.

      2        Znamka, za katero se zahteva registracija, je spodaj prikazani figurativni znak:

      3        Storitve, za katere je bila zahtevana registracija, so iz razreda 36 v smislu Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji
         blaga in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kot je bil revidiran in spremenjen, in ustrezajo naslednjemu
         opisu: „carinarsko posredništvo, ocenjevanje nepremičnin, nepremičninske agencije, upravljanje in ocenjevanje nepremičnin“.

      4         Prijava znamke je bila objavljena v Biltenu znamk Skupnosti št. 98/2000 z dne 11. decembra 2000.

      5        Družba Citicorp, ki se je pozneje, 1. avgusta 2005, združila z družbo Citigroup Inc., ki jo je prevzela, je 12. marca 2001
         vložila ugovor zoper registracijo prijavljene znamke, pri čemer se je sklicevala na naslednje prejšnje znamke in prijave znamk:

      –        nemško besedno znamko CITI, registrirano 17. marca 2000 pod št. 39847157, za „posl[e] v zvezi s posredovanjem nepremičnin“
         in „finančn[e] posl[e]“ iz razreda 36;

      –        prijavo figurativne znamke Skupnosti št. 1084532, vloženo 23. februarja 1999 za „posl[e] v zvezi s posredovanjem nepremičnin“
         in „finančn[e] posl[e]“ iz razreda 36, prikazane spodaj:

      –        besedno znamko Skupnosti CITICORP, registrirano 9. decembra 1998 pod številko št. 65367 za „posl[e] v zvezi s posredovanjem
         nepremičnin“ iz razreda 36.

      6        Družba Citibank NA je isti dan vložila ugovor zoper registracijo prijavljene znamke, pri čemer se je sklicevala na naslednjih
         enajst besednih znamk Skupnosti, ki so vse registrirane za „posl[e] v zvezi s posredovanjem nepremičnin“ in „finančn[e] posl[e]“
         iz razreda 36: CITIBANK, CITIBANKING, CITICARD, CITIGOLD, CITIPHONE, CITIBASICS, CITIBUSINESS, CITIONE, CITIDIRECT, CITINETTING
         in THE CITI NEVER SLEEPS.

      7        UUNT je z dopisom z dne 3. avgusta 2001 stranke obvestil, da sta bila postopka z ugovorom združena ter da se ju bo obravnavalo
         skupaj.

      8        Z odločbo z dne 24. februarja 2004 je oddelek za ugovore ugodil ugovoru, ki sta ga vložili tožeči stranki na podlagi člena
         8(5) Uredbe št. 40/94, zavrnil prijavo znamke Skupnosti in odredil, da stroške nosi intervenientka.

      9        Intervenientka je 2. marca 2004 pri UUNT vložila pritožbo zoper odločbo oddelka za ugovore.

      10      Prvi odbor za pritožbe UUNT je z odločbo z dne 1. marca 2005 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) razveljavil odločbo oddelka
         za ugovore. Ugovoru je ugodil v delu, ki se nanaša na storitve ocenjevanja nepremičnin, nepremičninskih agencij, upravljanja
         in ocenjevanja nepremičnin, zavrnil pa ga je v delu, ki se nanaša na storitve carinarskega posredništva.

      11      Odbor za pritožbe je v bistvu ugotovil, da člen 8(5) Uredbe št. 40/94 v obravnavanem primeru ni bil uporabljiv. Odbor za pritožbe
         je v nasprotju z oddelkom za ugovore menil, da noben predložen dokaz ne podpira ugotovitve, v skladu s katero je imela skupina
         znamk, pri katerih je bil skupni element „citi“, ugled in v skladu s katero je javnost prejšnjo znamko CITIBANK razumela kot
         del skupine znamk v lasti tožečih strank. Po mnenju odbora za pritožbe naj bi imeli tožeči stranki le eno ugledno znamko,
         in sicer prejšnjo znamko CITIBANK, le za finančne posle. Vendar pa odbor za pritožbe meni, da si navedena znamka in prijavljena
         znamka CITI nista podobni v smislu člena 8(5) Uredbe št. 40/94. Odbor za pritožbe je zato menil, da preizkus zadeve glede
         na to določbo ni potreben.

      12      Odbor za pritožbe pa je v izpodbijani odločbi vztrajal pri zavrnitvi zahteve za registracijo za nepremičninske posle na podlagi
         člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94, zaradi obstoja verjetnosti zmede med prijavljeno znamko in prejšnjo nemško znamko CITI, registrirano
         za finančne in nepremičninske posle. Glede storitev carinarskega posredništva je odbor za pritožbe sprejel zahtevo za registracijo
         znamke ter menil, da si te storitve in storitve, ki so predmet prejšnje znamke CITI, niso podobne.

       Predlogi strank
      13      Tožeči stranki predlagata Sodišču prve stopnje, naj:

      –        razveljavi izpodbijano odločbo;
      –        naloži UUNT in intervenientki plačilo stroškov.
      14      UUNT Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

      –        zavrne prvi in drugi tožbeni razlog tožečih strank;
      –        glede tretjega tožbenega razloga presodi, ali obstaja podobnost med zadevnima znakoma:
      –        če Sodišče prve stopnje ugotovi, da sta si zadevna znaka podobna, naj opravi preizkus drugih pogojev iz člena 8(5) Uredbe
         št. 40/94 in v teh okoliščinah razveljavi izpodbijano odločbo ter odredi, da vsaka stranka nosi svoje stroške; če ni mogoče
         opraviti tega preizkusa, naj razveljavi sporno odločbo in zadevo vrne odboru za pritožbe ter odredi, da vsaka stranka nosi
         svoje stroške;

      –        če Sodišče prve stopnje ugotovi, da so ugotovitve izpodbijane odločbe glede člena 8(5) Uredbe št. 40/94 utemeljene, zavrne
         tožbo in tožečima strankama naloži plačilo stroškov.

      15      UUNT je na obravnavi Sodišču prve stopnje predlagal, naj odredi, da če tožeči stranki v zadevi ne uspeta, nosi vsaka stranka
         svoje stroške.

      16      Intervenientka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

      –        zavrne tožbo;
      –        tožečima strankama naloži plačilo stroškov.
       Pravo
       Dopustnost nekaterih predlogov UUNT
      17      Odbor za pritožbe je v nasprotju s tem, kar sta trdili tožeči stranki, menil, da si znamki CITIBANK in prijavljena znamka
         CITI nista podobni. UUNT pa se v odgovoru na tožbo strinja z navedbami tožečih strank, predstavljenimi v okviru drugega dela
         tretjega tožbenega razloga, da je odbor za pritožbe napačno presodil podobnost zadevnih znakov v smislu člena 8(5) Uredbe
         št. 40/94.

      18      V zvezi s tem je Sodišče prve stopnje glede postopka v zvezi z odločbo odbora za pritožbe, ki je odločil o postopku o ugovoru,
         odločilo, da čeprav UUNT nima potrebnega procesnega upravičenja za vložitev tožbe zoper odločbo odbora za pritožbe, naj nasprotno
         ne bi bil zavezan sistematično braniti vsako izpodbijano odločbo odbora za pritožbe ali obvezno zahtevati zavrnitev vsake
         tožbe zoper tako odločbo (sodbe Sodišča prve stopnje z dne 30. junija 2004 v zadevi GE Betz proti UUNT – Atofina Chemicals
         (BIOMATE) (T‑107/02, ZOdl., str. II‑1845, točka 34); z dne 25. oktobra 2005 v zadevi Peek & Cloppenburg proti UUNT (Cloppenburg)
         (T‑379/03, ZOdl., str. II‑4633, točka 22) in z dne 16. januarja 2007 v zadevi Calavo Growers proti UUNT – Calvo Sanz (Calvo)
         (T‑53/05, ZOdl., str. II‑37, točka 26).

      19      Nič torej ne nasprotuje temu, da se UUNT pridruži predlogu tožeče stranke ali, še več, da se zadovolji s prepustitvijo razumni
         presoji Sodišča prve stopnje, pri čemer predloži vse trditve, ki jih presodi za ustrezne za pojasnitev Sodišču prve stopnje
         (sodba BIOMATE, točka 18 zgoraj, točka 36, in sodba Cloppenburg, točka 18 zgoraj, točka 22).

       Temelj
      20      Tožeči stranki v podporo tožbi navajata tri tožbene razloge. Prvi se nanaša na kršitev člena 73, drugi stavek, Uredbe št.
         40/94, drugi na kršitev člena 73, prvi stavek, in člena 74(1) Uredbe št. 40/94 in tretji na kršitev člena 8(5) Uredbe št. 40/94.

      21      Sodišče prve stopnje meni, da je treba najprej preučiti tretji tožbeni razlog.

      22      Tretji tožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev člena 8(5) Uredbe št. 40/94, je sestavljen iz treh delov, v okviru katerih
         tožeči stranki trdita, da:

      –        odbor za pritožbe ni pravilno presodil ugleda njunih znamk;
      –        je odbor za pritožbe pri presoji podobnosti med znamko CITIBANK in prijavljeno znamko storil napako;
      –        so preostali pogoji iz člena 8(5) Uredbe št. 40/94 v obravnavani zadevi izpolnjeni.
       Trditve strank
      23      Tožeči stranki glede prvega dela tega tožbenega razloga odboru za pritožbe v bistvu očitata, da je napačno ugotovil, da tožeči
         stranki nista dokazali ugleda, ki ga ima njuna skupina znamk z izjemo znamke CITIBANK.

      24      Tožeči stranki v okviru drugega dela trdita, da bi preizkus podobnosti med prejšnjo znamko CITIBANK in prijavljeno znamko
         CITI moral privesti do ugotovitve, da ti znamki potrošnike vodita do ugotovitve vezi med storitvami, ki jih zajemata.

      25      Po mnenju tožečih strank je odbor za pritožbe napačno razlagal merila, ki urejajo podobnost znakov v okviru člena 8(5) Uredbe
         št. 40/94. Odbor za pritožbe bi moral preučiti, ali je stopnja podobnosti med znamko z ugledom in prijavljenim znakom imela
         za posledico, da je upoštevna javnost med njima ugotovila vez v smislu točk 29 in 30 sodbe Sodišča z dne 23. oktobra 2003
         v zadevi Adidas-Salomon in Adidas Benelux (C‑408/01, Recueil, str. I‑12537, v nadaljevanju: sodba Adidas). Vendar naj odbor
         za pritožbe ne bi uporabil tega merila, temveč naj bi opravil običajno primerjavo nasprotujočih si znamk.

      26      Tožeči stranki poleg tega izpodbijata domnevo odbora za pritožbe, v skladu s katero je imela upoštevna javnost zelo povišano
         stopnjo pozornosti. Po eni strani naj finančni posli na splošno ne bi predpostavljali takšne stopnje pozornosti, ker naj bi
         združevali različne vrste storitev, vključno z najenostavnejšimi dejavnostmi. Po drugi strani naj bi odbor za pritožbe upošteval
         le potrošnika, na katerega se nanaša prejšnja znamka, medtem ko bi moral upoštevati potrošnika, na katerega se nanašajo storitve
         iz prijave znamke, in sicer „carinarsko posredništvo“ in „nepremičninske agencije“.

      27      Javnost naj bi se spominjala predvsem ugledne znamke CITIBANK, bolj zaradi njene razlikovalne predpone „citi“, kot pa zaradi
         opisne končnice „bank“. Tožeči stranki poudarjata, da predpone „citi“ ni mogoče šteti za opisen element, ker ta beseda v angleškem
         jeziku ne obstaja. Ugled znamke CITIBANK je lahko povezan le s predpono „citi“, to je njenim glavnim in razlikovalnim elementom,
         saj naj bi bil del „bank“ le opisen.

      28      Odbor za pritožbe naj ne bi upošteval dejstva, da se je ugled znamke CITIBANK dobro uveljavil zlasti v državah članicah, kjer
         se običajno ne govori angleško, kot sta Španija in Grčija. Besede „citi“ naj se v teh državah ne bi takoj razumelo kot pojma,
         ki ustreza besedi „city“ („ciudad“ v španščini ali „polis“ v grščini).

      29      Po mnenju tožečih strank bi moral odbor za pritožbe poleg tega upoštevati dejstvo, da je zaradi svojega ugleda znamka CITIBANK
         v javnosti – ki jo razume kot znamko, ki pripada družbi Citibank – pridobila drug pomen. Javnost naj ne bi nikoli pomislila
         na „banko v mestu“, temveč naj bi takoj pomislila na Citibank, dobro poznano banko, katere posebno ime je Citi.

      30      Tožeči stranki vztrajata, da med zadevnimi storitvami in velikim tveganjem – da bi prijavljena znamka brez upravičenega razloga
         izkoristila ugled prejšnjih znamk ali jih oškodovala – obstaja očitna povezava.

      31      Poudarjata, da v zvezi s „carinarskim posredništvom“ posredniki ponujajo vrsto storitev, ki se lahko štejejo za finančne storitve,
         ker zadovoljujejo finančne potrebe potrošnikov. Te storitve naj bi zajemale denarne transakcije za račun drugih podjetij in
         ne za račun agentov, kar je značilna dejavnost ponudnikov finančnih storitev, kot sta tožeči stranki. Potrošniki bi lahko
         enostavno povezali storitve „carinarskega posredništva “ in finančne storitve.

      32      Tožeči stranki glede storitev v zvezi z nepremičninami trdita, da obstaja tudi vez med storitvami v zvezi z nepremičninami
         in finančnimi storitvami, zlasti kar zadeva posojila in hipoteke za nakup nepremičnin.

      33      Tožeči stranki v okviru tretjega dela tega tožbenega razloga trdita, da so preostali pogoji iz člena 8(5) Uredbe št. 40/94
         v obravnavani zadevi izpolnjeni.

      34      Prvič, prijavljeni znak naj bi brez upravičenega razloga izkoristil ugled skupine znamk CITI in ugled znamke CITIBANK. Miselna
         povezava prijavljene znamke s finančnimi in bančnimi storitvami tožečih strank bi vodila do domneve o zaupnosti in varni naložbi,
         ki bi se lahko pokazala za zmotno in ki bi lahko imela za neupravičeno posledico prenos podobe. Tožeči stranki v zvezi s tem
         poudarjata, da je znamka CITIBANK ena najbolj cenjenih znamk na svetu in da kakovost znamk, ki vsebujejo besedo „citi“, dokazujejo
         številne nagrade, prejete za izvrstne storitve družbe Citigroup.

      35      Drugič, uporaba prijavljenega znaka bi imela za posledico zmanjšanje ugleda in razlikovalnega učinka znamk CITI. Ob zaznavi
         prijavljenega znaka bi potrošniki zaradi velikega ugleda znamk tožečih strank takoj pomislili na njune finančne storitve.
         Zato bi bil razlikovalni učinek teh znamk manjši in javnost pojma „citi“ ne bi več povezovala z znamkami tožečih strank.

      36      Tretjič, tožeči stranki trdita, da obstaja veliko tveganje, da bi prijavljeni znak oškodoval ugled znamk CITI. V zvezi s tem
         poudarjata, da so predpisi, ki veljajo za finančne storitve, strožji od predpisov glede „nepremičninskih agencij“ in storitev
         v zvezi z nepremičninami. Z zagotavljanjem storitev manjše kakovosti kot je tista, ki se zahteva za finančne storitve, bi
         intervenientka oškodovala ugled znamk CITI.

      37      Četrtič, tožeči stranki trdita, da intervenientka glede upravičene uporabe prijavljene znamke ni predložila nobenega dokaza.

      38      UUNT v okviru prvega dela tega tožbenega razloga poleg tega trdi, da je imela prejšnja znamka CITIBANK velik ugled za finančne
         posle.

      39      UUNT dodaja, da bolj kot sta pomembna razlikovalni učinek in ugled neke znamke, lažje je sprejeti trditev o obstoju škode,
         ker je velik ugled bolj občutljiv na škodo ali na poskuse neupravičenega izkoriščanja in ker so ugledne znamke bolj prepoznavne,
         tudi kadar so v kombinaciji z drugimi elementi.

      40      UUNT glede drugega dela tega tožbenega razloga meni, da odbor za pritožbe ni ustrezno presodil podobnosti med nasprotujočima
         si znamkama v smislu člena 8(5) Uredbe št. 40/94.

      41      UUNT poudarja, da sta dve znamki podobni, kadar je ena vključena v drugo v celoti ali kadar med njima obstaja vsaj delna enakost
         v zvezi z enim ali več upoštevnimi vidiki (sodba Sodišča prve stopnje z dne 23. oktobra 2002 v zadevi Matratzen Concord proti
         UUNT – Hukla Germany (MATRATZEN), T‑6/01, Recueil, str. II‑4335, točka 30). To naj bi še bolj držalo takrat, kadar skupni
         element prevladuje v primerjavi z razlikovalnim elementom zaradi prevlade v velikosti ali položaju ali zaradi primerjalno
         večjega razlikovalnega učinka.

      42      UUNT meni, da je prejšnji znamki CITIBANK in prijavljeni znamki skupen element „citi“, ki je v obeh primerih fonetično enak
         in tudi postavljen na začetek. Glede tega naj ne bi bilo ničesar, kar bi lahko nasprotovalo uporabi splošnega pravila, v skladu
         s katerim da javnost večji pomen začetku besede kot njeni končnici, zlasti kadar je, kot v obravnavani zadevi, končnica prejšnje
         znamke opis storitev, za katere je varovana. Oblikovni značaj, ki je uporabljen v prijavljeni znamki, naj ne bi privlačil
         pozornosti tako, da bi bistveno spremenil njeno vidno zaznavanje.

      43      Zato naj bi bilo več kot verjetno, da bi javnost, ko bi se soočila s prijavljenim znakom, v njem brez težav prepoznala bistveni
         del prejšnje znamke CITIBANK, in to še toliko bolj, ker bo besedo „bank“ večina javnosti večine držav Evropske unije razumela
         kot opisno besedo za storitve, ki jih označuje in glede katerih ima ugled. Oddelek za ugovore naj bi tako pravilno ugotovil,
         da naj bi potrošniki lahko opazili uporabo pojma „citi“, ki je skupen zadevnim znamkam, kadar bi bili soočeni s prijavljeno
         znamko, in da naj bi zato obvezno ugotovili vez s prejšnjo znamko CITIBANK.

      44      UUNT v zvezi s tretjim delom tožbenega razloga meni, da bi Sodišče prve stopnje, čeprav izpodbijana odločba ni obravnavala
         preostalih pogojev uporabe člena 8(5) Uredbe št. 40/94, lahko meritorno preučilo zadevo v celoti. UUNT opozarja, da upravni
         spis vsebuje stališča strank glede drugih pogojev in da se je oddelek za ugovore v zvezi s tem že izrekel. Poleg tega naj
         ne bi bilo mogoče ločiti vprašanja ugleda in podobnosti nasprotujočih si znamk od vprašanja morebitne škode ali izkoriščanja
         brez upravičenega razloga.

      45      UUNT trdi, da bi se primerjanje zadevnih storitev lahko pokazalo kot ustrezno za ugotovitev, ali obstaja tveganje, da pride
         do zmanjšanja pomena, oslabitve ali izkoriščanja. Bančne in finančne storitve, ki ju zajema prejšnja znamka CITIBANK, in storitve
         carinarskega posredništva, ki jih zajema prijavljena znamka CITI, naj bi bile očitno povezane, ker naj bi bile oboje vezane
         „na posle“. Storitve carinarskega posredništva in finančne storitve naj bi bile bistvene za določene trgovinske posle, kot
         sta uvoz-izvoz ali mednarodni prevoz proizvodov. Po mnenju UUNT sta skupini strank tožečih strank oziroma intervenientke v
         velikem delu enaki, v smislu da stranke intervenientke lahko poznajo ali so vsaj slišale za banko tožeče stranke glede na
         to, da morajo ta podjetja v okviru svojih dejavnosti izdajati bančne akreditive ali druge bančne instrumente.

      46      UUNT glede na zgoraj navedeno ugotavlja, prvič, da naj bi uporaba besede „citi“ v zvezi s storitvami, ki imajo določeno povezavo
         s storitvami, za katere naj bi prejšnja znamka CITIBANK pridobila nesporni ugled, in sicer finančnimi posli, izkoriščala razlikovalni
         učinek in ugled te znamke.

      47      Drugič, UUNT glede obstoja tveganja za zmanjševanja pomena zaradi motenja meni, da je zaradi velikega ugleda znamke CITIBANK
         na področju finančnih poslov javnost dejansko ustvarila edinstveno vez med pojmom „citi“ in dejavnostmi tožečih strank, za
         katero obstaja tveganje, da bo oslabela zaradi hitrega naraščanja drugih znamk CITI v okviru in na področju drugih dejavnosti.
         Intervenientka naj ne bi dokazala, da beseda „citi“ ni povezana izključno s tožečima strankama ali da gre za običajen element.

      48      Poleg tega naj intervenientka ne bi dokazala obstoja utemeljenega razloga za uporabo prijavljene znamke. Uporaba znamke CITI
         v Španiji s strani intervenientke naj ne bi pomenila utemeljenega razloga, ker naj, po eni strani, obseg geografskega varstva
         španske znamke ne bi ustrezal obsegu, ki ga pokriva prijavljena znamka, in, po drugi strani, ker naj bi bila pravna utemeljenost
         registracije španske znamke izpodbijana pred nacionalnimi sodišči.

      49      Intervenientka v okviru prvega dela tega tožbenega razloga trdi, da je pojem skupine znamk, kot ga je razložil odbor za pritožbe,
         pravilen ter da je odbor za pritožbe pravilno ugotovil, da tožeči stranki nista dokazali, da imajo zadevne znamke, z izjemo
         znamke CITIBANK, potreben ugled. Poudarja, da odbor za pritožbe poleg tega ne izpodbija ugleda znamke CITIBANK.

      50      Intervenientka v okviru drugega dela tega tožbenega razloga meni, da je, v nasprotju s tem, kar trdita tožeči stranki, odbor
         za pritožbe za ugotovitev podobnosti med nasprotujočima si znamkama v okviru člena 8(5) Uredbe št. 40/94 (točke od 40 do 43
         izpodbijane odločbe) uporabil ustrezna merila ter razumel, da je bil zadevni preizkus manj strog od preizkusa na podlagi člena
         8(1)(b) Uredbe št. 40/94. Poleg tega naj bi bilo glede na pomembnost finančnih storitev očitno, da jim potrošnik teh storitev
         namenja višjo stopnjo pozornosti.

      51      Besedo „citi“ bi lahko šteli za opisni element, ker se izgovarja natančno tako kot beseda „city“. Po mnenju intervenientke
         se je namreč najprej sama družba Citibank imenovala Citybank. Poleg tega naj javnost ne bi mislila, da je posebno ime banke
         Citi. Predvsem naj bi obstajalo več znamk CITI, katerih imetnici nista tožeči stranki in ki nimajo nič skupnega z znamko CITIBANK.

      52      Odbor za pritožbe naj poleg tega ne bi napravil napake v zvezi z ugledom znamke CITIBANK v državah, v katerih se običajno
         ne govori angleško, saj se dejansko lahko domneva, da javnost besedo „city“ razume kot mesto, tudi v Španiji. Intervenientka
         meni, da na podlagi dejavnikov, ki jih je določilo Sodišče – in sicer narave teh storitev, njihovega namena, uporabe in konkurenčnosti
         oziroma dopolnilnih lastnosti – ni nikakršne podobnosti med storitvami, zajetimi z nasprotujočima si znamkama (sodba Sodišča
         z dne 29. septembra 1998 v zadevi Canon, C‑39/97, Recueil, str. I‑5507, točka 23).

      53      Storitev „carinarskega posredništva“ (in sicer edinih storitev, za katere je odbor za pritožbe dovolil začetek postopka za
         registracijo znamke) ni mogoče šteti za finančne storitve. Nesmiselna posledica razlogovanja tožečih strank naj bi bila, da
         so vsi poklici povezani s finančnimi storitvami, zato ker pogosto pride to tega, da kakršen koli strokovnjak opravi denarno
         transakcijo za račun svoje stranke.

      54      Intervenientka v okviru tretjega dela tega tožbenega razloga trdi, da preostali pogoji iz člena 8(5) Uredbe št. 40/94 v obravnavani
         zadevi niso izpolnjeni.

      55      Prvič, prijavljena znamka naj ne bi brez upravičenega razloga izkoristila nobene izmed znamk tožečih strank. Intervenientka
         v zvezi s tem poudarja, da je leta 1995 vložila zahtevo za registracijo prve znamke CITI, več let preden je znamka CITIBANK
         postala znana v Španiji in prav tako preden so bile vložene zahteve za registracijo drugih znamk, na katerih temelji ugovor
         v obravnavani zadevi. Poleg tega naj tožeči stranki ne bi dokazali, da bi se lahko domnevno pozitivna podoba njune znamke
         prenesla na druge proizvode. Intervenientka se v zvezi s tem sklicuje na odločbo tretjega odbora za pritožbe UUNT z dne 25. aprila 2001
         v zadevi HOLLYWOOD proti Hollywood (zadeva R 283/1999-3). Zlasti naj med storitvami, ki jih zajemajo zadevne znamke, ne bi
         obstajala povezava.

      56      Drugič, tveganja za zmanjševanje pomena zaradi motenja glede na neobstoj povezave med prijavljeno znamko CITI in prejšnjo
         znamko CITIBANK naj ne bi bilo.

      57      Tretjič, brez take povezave med tema znamkama naj ne bi bilo potencialne škode za ugled znamke CITIBANK. Poleg tega naj tožeči
         stranki ne bi dokazali obstoja tveganja za nastanek tovrstne škode v obravnavanem primeru, zlasti naj ne bi dokazali, da bi
         lahko storitve „carinarskega posredništva“, ki niso imele nobenega negativnega prizvoka, lahko povzročile škodo finančnim
         storitvam.

      58      Četrtič, intervenientka v zvezi z utemeljeno uporabo prijavljene znamke trdi, da je ta znamka enaka dvema prejšnjima znamkama,
         ki ju je španski urad za znamke že odobril.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      59      Člen 8(5) Uredbe št. 40/94 določa, da „poleg tega znamka ob ugovarjanju imetnika prejšnje znamke v smislu odstavka 2 ne bo
         registrirana, če je enaka ali podobna prejšnji znamki in naj bi bila registrirana za blago ali storitve, ki niso podobne tistim,
         za katere je registrirana prejšnja znamka, če prejšnja znamka Skupnosti uživa ugled v Skupnosti in če ima prejšnja nacionalna
         znamka ugled v zadevni državi članici, in če bi uporaba znamke, za katero je vložena prijava, brez upravičenega razloga izkoristila
         ali oškodovala razlikovalni značaj ali ugled prejšnje znamke“.

      60      Ker storitve iz prijave znamke niso podobne storitvam, za katere je registrirana znamka CITIBANK, zahteva uporaba člena 8(5)
         Uredbe št. 40/94 v obravnavanem primeru izpolnitev treh pogojev, in sicer, prvič, enakost ali podobnost zadevnih znamk, drugič,
         obstoj ugleda prejšnje znamke in, tretjič, obstoj tveganja, da bi se z uporabo prijavljene znamke brez upravičenega razloga
         izkoristil razločevalni učinek ali ugled prejšnje znamke ali da bi prijavljena znamka slednjima škodovala.

      61      Ker so ti trije pogoji kumulativni, neizpolnitev enega izmed njih zadostuje za to, da določb člena 8(5) Uredbe št. 40/94 ni
         mogoče uporabiti (sodbi Sodišča prve stopnje z dne 25. maja 2005 v zadevi Spa Monopole proti UUNT – Spa-Finders Travel Arrangements
         (SPA‑FINDERS) (T‑67/04, ZOdl., str. II‑1825, točka 30), in z dne 16. maja 2007 v zadevi La Perla proti UUNT – Worldgem Brands
         (NIMEI LA PERLA MODERN CLASSIC) (T‑137/05, neobjavljena v ZOdl., točka 26)).

      –       Prvi del tožbenega razloga
      62      Sodišče prve stopnje ugotavlja, da tožeči stranki v bistvu trdita, da je drugi pogoj, določen v členu 8(5) Uredbe št. 40/94
         izpolnjen glede vseh znamk, zajetih v skupino znamk, na katero se sklicujeta. Tožeči stranki odboru za pritožbe očitata, da
         ni upošteval pojma skupine znamk, s tem ko je od njiju zahteval, da dokažeta, da je bilo več znamk iz skupine znamk nedvomno
         znanih.

      63      Kot je poudarila intervenientka iz izpodbijane odločbe in zlasti iz njene točke 20 izhaja, da odbor za pritožbe ni dvomil
         o ugledu znamke CITIBANK. V teh okoliščinah in glede na dejstvo, da se stranki strinjata z ugotovitvijo, da znamka CITIBANK
         uživa ugled, je treba ugotoviti, da je drugi pogoj, določen v členu 8(5) Uredbe št. 40/94 izpolnjen, ne da bi bilo treba preveriti,
         ali je izpolnjen tudi v zvezi z drugimi znamkami. Iz tega izhaja, da glede drugih znamk iz skupine znamk ni treba odločati
         o trditvah v zvezi z dokazi o zahtevanem ugledu.

      –       Drugi del tožbenega razloga
      64      V zvezi s pogojem glede enakosti ali podobnosti zadevnih znamk iz sodne prakse Sodišča v zvezi z razlago člena 5(2) Prve direktive
         Sveta z dne 21. decembra 1988 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami (UL L 40, str. 1) (katerega
         vsebina je v bistvu enaka vsebini člena 8(5) Uredbe št. 40/94) izhaja, da za izpolnitev pogoja glede podobnosti ni treba dokazati
         da obstaja v zadevni javnosti verjetnost zmede med prejšnjo znamko, ki uživa ugled, in prijavljeno znamko. Zadostuje, da stopnja
         podobnosti med tema znamkama učinkuje tako, da zadevna javnost med njima ustvari povezavo (zgoraj v točki 25 navedena sodba
         Adidas, točka 31).

      65      Obstoj take vezi je treba presojati globalno, ob upoštevanju vseh dejavnikov, ki so pomembni za obravnavani primer (zgoraj
         v točki 25 navedena sodba Adidas, točka 30). Primerjava znakov mora glede vidne, slišne ali pojmovne podobnosti zadevnih znamk
         temeljiti na celotnem vtisu znamk, upoštevajoč zlasti njihove razlikovalne in prevladujoče elemente (zgoraj v točki 61 navedena
         sodba NIMEI LA PERLA MODERN CLASSIC, točka 35).

      66      Na vidni ravni ima obstoj besednega elementa „citi“ v obeh zadevnih znamkah za posledico določeno podobnost med njima. Poleg
         tega dejstvo, da je prijavljena znamka CITI v celoti vključena v znamko CITIBANK in da je njen začetni del, krepi to podobnost
         na vidni ravni (glej v tem smislu zgoraj v točki 41 navedeno sodbo MATRATZEN, točke 44, 48 in 50, ter zgoraj v točki 61 navedeni
         sodbi SPA-FINDERS, točka 33, in NIMEI LA PERLA MODERN CLASSIC, točka 46).

      67      Sodišče prve stopnje meni, da je na vidni ravni prav element „citi“ tisti, ki tvori najbolj prevladujoč in razlikovalen element
         znamke CITIBANK, saj ima učinek razlikovanja bančnih dejavnosti tožečih strank od dejavnosti vseh drugih bank.

      68      Na fonetični ravni je Sodišče prve stopnje ugotovilo, da imata zadevni znamki dva skupna zloga „ci-ti“ in se razlikujeta le
         po zlogu „bank“.

      69      Glede primerjave zadevnih znamk na pojmovni ravni je treba poudariti, da beseda „citi“ sama zase namreč ne vsebuje nobenega
         pojmovnega pomena, temveč zgolj umeten zapis angleške besede „city“. Ta vidik je skupen obema zadevnima znamkama. Opisnega
         elementa „bank“ na pojmovni ravni ni mogoče šteti za prevladujoč element znamke CITIBANK. Ker je veliko bank, katerih ime
         se konča z elementom „bank“ (Comdirectbank, HypoVereinsbank, Commerzbank, itd.), je začetni del njihovega imena tisti, po
         katerem se razlikujejo ena od druge.

      70      Očitno je, da besedni element „citi“ v spomin prikliče angleško besedo „city“. Besedi sta fonetično enaki in vidno podobni.
         Tako se postavlja vprašanje, ali ima element „citi“ razlikovalni učinek in ali napeljuje misel predvsem na mesto. V zvezi
         s tem je treba poudariti, da se je banka Citibank najprej imenovala City Bank of New York in da tožeči stranki pogosto uporabljata
         njuno znamko THE CITI NEVER SLEEPS.

      71      Vendar pa je zapis besede „citi“ drugačen od zapisa angleške besede „city“ in potrošnik finančnih storitev ne izbere teh storitev,
         ne da bi videl zapisano ime zadevne finančne institucije. Razen tega zadevna javnost v obravnavanem primeru vključuje milijone
         oseb, ki ne govorijo angleško. Poleg tega, in kot je na to opozoril UUNT, ni banke, ki bi svoje storitve ponujala le v mestnih
         območjih. Sprva imenovana City Bank of New York se je pozneje preimenovala v Citibank s pomočjo svojega razvoja in širitve.

      72      Iz navedenega izhaja, da element „citi“ ima razlikovalni učinek.

      73      Tako ugotovljena podobnost med zadevnima znamkama zadostuje za to, da lahko javnost ustvari vez med njima, kot se zahteva
         na podlagi člena 8(5) Uredbe št. 40/94, pri čemer je treba v zvezi s tem opozoriti, da se za to ne zahteva verjetnost zmede.
         Zato Sodišče prve stopnje meni, da je odbor za pritožbe napravil napako, s tem ko je ugotovil, da zadevni znamki nista bili
         dovolj podobni, da bi bila lahko ugotovljena taka vez, kot se zahteva za uporabo člena 8(5) Uredbe št. 40/94.

      74      Iz tega izhaja, da je ob ugotovitvi, da zadevni znamki nista bili podobni, odbor za pritožbe kršil člen 8(5) Uredbe št. 40/94,
         kar je zadosten razlog za ugoditev tej tožbi. Vendar pa glede na želje, ki so jih stranke izrazile na obravnavi, Sodišče prve
         stopnje meni, da je treba z namenom celostne obravnave preučiti tretji del tožbenega razloga.

      –       Tretji del tožbenega razloga
      75      V zvezi s tretjim izmed pogojev, naštetih v členu 8(5) Uredbe št. 40/94, je treba preučiti tri različne vrste tveganj, in
         sicer uporabo prijavljene znamke brez upravičenega razloga, ki naj bi, prvič, povzročila škodo razlikovalnemu učinku prejšnje
         znamke, drugič, oškodovala ugled prejšnje znamke ali, tretjič, neupravičeno izkoristila razlikovalni učinek ali ugled prejšnje
         znamke (zgoraj v točki 61 navedena sodba SPA‑FINDERS, točke od 43 do 53; glej po analogiji tudi sklepne predloge generalnega
         pravobranilca Jacobsa k zgoraj v točki 25 navedeni sodbi Adidas, Recueil, str. I‑12540, točke od 36 do 39).

      76      V skladu s členom 8(5) Uredbe št. 40/94 za uporabo te določbe zadostuje že obstoj ene same vrste zgoraj navedenih treh vrst
         tveganj (sodba Sodišča prve stopnje z dne 22. marca 2007 v zadevi SIGLA proti UUNT – Elleni Holding (VIPS), T‑215/03, še neobjavljena
         v ZOdl., točka 36).

      77      Imetniku prejšnje znamke ni treba dokazati obstoja dejanskega in sedanjega oškodovanja njegove znamke, temveč mora predložiti
         dokaze, ki omogočajo prima facie ugotovitev gotovega tveganja za izkoriščanje ali oškodovanje brez upravičenega razloga v prihodnosti (zgoraj v točki 61 navedena
         sodba SPA-FINDERS, točka 40).

      78      Tak sklep je mogoč predvsem na podlagi logičnih sklepanj, ki izhajajo iz analize možnosti in ob upoštevanju običajne prakse
         v upoštevni gospodarski panogi ter vseh drugih okoliščin obravnavanega primera.

      79      Izkoriščanje razlikovalnega učinka ali ugleda brez upravičenega razloga je treba razumeti v smislu, da vključuje primere očitnega
         izkoriščanja in parazitizma znane znamke ali namen izkoristiti njen ugled (zgoraj v točki 61 navedena sodba SPA-FINDERS, točka
         51).

      80      Nazadnje, bolj kot sta pomembna razlikovalni učinek in ugled znamke, toliko lažje se prizna obstoj škode prejšnji znamki na
         podlagi člena 8(5) Uredbe št. 40/94 (zgoraj v točki 61 navedena sodba SPA-FINDERS, točka 41).

      81      Kot je bilo že poudarjeno, ugled znamke CITIBANK v Evropski skupnosti v sektorju bančnih storitev ni sporen. Na tej podlagi
         je ta ugled povezan z značilnostmi bančnega sektorja, in sicer s plačilno sposobnostjo, poštenostjo in finančno podporo zasebnih
         in poslovnih strank pri njihovi poklicni in investicijski dejavnosti.

      82      Kot je to ugotovil UUNT, obstaja očitna povezava – in prekrivanje skupin strank tožečih strank in intervenientke – med storitvami
         carinarskega posredništva in finančnimi storitvami, ki jih ponujajo banke, kot sta tožeči stranki, saj stranke, ki se ukvarjajo
         z dejavnostmi mednarodne trgovine ter uvoza in izvoza blaga, prav tako koristijo finančne in bančne storitve, ki jih taki
         posli zahtevajo. Iz tega izhaja, da obstaja možnost, da te stranke poznajo banko tožečih strank glede na njen velik mednarodni
         ugled.

      83      Sodišče prve stopnje zato meni, da obstaja velika možnost, da bi uporaba prijavljene znamke CITI s strani carinarskega posrednika
         – in zato za dejavnosti finančnega pooblaščenca pri upravljanju denarja in nepremičnin za stranke – vodila do parazitizma,
         to je izkoriščanja priznanega ugleda znamke CITIBANK in večjih investicij, ki sta jih izvedli tožeči stranki za dosego tega
         ugleda, brez upravičenega razloga. Ta uporaba prijavljene znamke CITI bi lahko povzročila tudi to, da bi se intervenientko
         štelo kot družbenico ali del tožečih strank ter bi zato lahko olajšala trženje storitev, zajetih s prijavljeno znamko. Poleg
         tega je to tveganje še toliko večje, ker sta tožeči stranki imetnici več znamk, ki vsebujejo element „citi“.

      84      Nazadnje, Sodišče prve stopnje meni, da intervenientka ni predložila dokaza, da je uporaba prijavljene znamke v skladu z upravičenimi
         razlogi.

      85      Uporaba znamke CITI v Španiji s strani intervenientke ni utemeljen razlog, saj, po eni strani, obseg geografskega varstva
         španske znamke ne ustreza obsegu, ki ga pokriva prijavljena znamka, in, po drugi strani, ker se pravna utemeljenost registracije
         španske znamke izpodbija pred nacionalnimi sodišči. Iz istih razlogov tudi ni upoštevno dejstvo, da je intervenientka imetnica
         domene „citi.es“.

      86      Zato je treba ugoditi tudi tretjemu delu tretjega tožbenega razloga in posledično razveljaviti izpodbijano odločbo, pri čemer
         ni treba odločati o drugih tožbenih razlogih, ki sta jih navedli tožeči stranki.

       Stroški
      87      V skladu s členom 87(2) Poslovnika Sodišča prve stopnje se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.

      88      Ker UUNT s predlogi ni uspel, saj je izpodbijana odločba razveljavljena, se mu naloži plačilo njegovih stroškov in stroškov
         tožečih strank in odredi, da intervenientka nosi svoje stroške.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE PRVE STOPNJE (prvi senat)
      razsodilo:
      1)      Odločba prvega odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) z dne 1. marca 2004 (zadeva
            R 173/2004‑1) se razveljavi.
      2)      UUNT nosi svoje stroške in stroške, ki sta jih priglasili družba Citigroup, Inc. in družba Citibank, NA, vključno s stroški,
            ki sta jih ti družbi priglasili v postopku pred odborom za pritožbe.
      3)      Družba Citi SL nosi svoje stroške.

               Cooke

               Labucka

               Prek

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 16. aprila 2008.

               Sodni tajnik

                      Predsednik

               E. Coulon

                     J. D. Cooke

         * Jezik postopka: angleščina.


Sodba Sodišča z dne 2. junija 1981. # Officier van Justitie proti J. van Dam & Zonen. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Arrondissementsrechtbank Rotterdam - Nizozemska. # Zadeva 124/80.


Sodba Sodišča z dne 6. oktobra 1982. # Interquell Stärke-Chemie GmbH & Co. KG proti Evropski gospodarski skupnosti. # Zadeva 261/78.. #


Sodba Splošnega sodišča (peti senat) z dne 15. decembra 2016.#Aldi GmbH & Co. KG proti Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino.#Znamka Evropske unije – Postopek z ugovorom – Prijava besedne znamke Evropske unije ALDIANO – Prejšnja besedna znamka Evropske unije ALDI – Resna in dejanska uporaba prejšnje znamke – Člen 42(2) Uredbe (ES) št. 207/2009 – Pravilo 22(3) Uredbe (ES) št. 2868/95.#Zadeva T-391/15.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 4. oktobra 2017.#Commissioners for Her Majesty's Revenue & Customs proti Mercedes-Benz Financial Services UK Ltd.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division).#Predhodno odločanje – Davek na dodano vrednost (DDV) – Direktiva 2006/112/ES – Člen 14(2)(b) – Dobava blaga – Motorna vozila – Pogodba o finančnem lizingu z možnostjo odkupa.#Zadeva C-164/16.

text:
         SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 4. oktobra 2017 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje – Davek na dodano vrednost (DDV) – Direktiva 2006/112/ES – Člen 14(2)(b) – Dobava blaga – Motorna vozila – Pogodba o finančnem lizingu z možnostjo odkupa“
      V zadevi C‑164/16,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (pritožbeno sodišče (Anglija in Wales) (civilni oddelek), Združeno Kraljestvo) z odločbo z dne 29. januarja 2016, ki je na Sodišče prispela 21. marca 2016, v postopku

         Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs

      proti

         Mercedes-Benz Financial Services UK Ltd,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi R. Silva de Lapuerta, predsednica senata, J.‑C. Bonichot (poročevalec) in A. Arabadjiev, sodnika,
      generalni pravobranilec: M. Szpunar,
      sodna tajnica: X. Lopez Bancalari, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 19. januarja 2017,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               –

               za Mercedes-Benz Financial Services UK Ltd L. Allen, barrister, in K. Prosser, QC,

               –

               za vlado Združenega kraljestva G. Brown, J. Kraehling, S. Simmons in D. Robertson, agenti, skupaj z O. Thomasom, barrister,

               –

               za nizozemsko vlado M. Bulterman in M. de Ree, agentki,

               –

               za Evropsko komisijo L. Lozano Palacios in R. Lyal, agenta,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 31. maja 2017
      izreka naslednjo
      Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 14(2)(b) Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost (UL 2006, L 347, str. 1, v nadaljevanju: Direktiva o DDV).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Mercedes-Benz Financial Services UK Ltd in Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs (davčna in carinska uprava Združenega kraljestva) (v nadaljevanju: davčna uprava) o opredelitvi dostave vozil po tipski pogodbi z vidika transakcij, obdavčljivih z davkom na dodano vrednost (DDV).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Člen 14 Direktive o DDV določa:
               „1.   ‚Dobava blaga‘ pomeni prenos pravice do razpolaganja s premoženjem v stvareh kot lastnik.
               2.   Za dobavo blaga se poleg transakcije iz odstavka 1 štejejo naslednje transakcije:

                        (a)

                        prenos lastninske pravice na premoženju proti plačilu odškodnine po nalogu ali ki ga je opravil državni organ ali je bil opravljen v njegovem imenu ali na podlagi zakona;

                        (b)

                        dejanska izročitev blaga na podlagi pogodbe o najemu blaga za določeno obdobje ali prodaje blaga z odloženim plačilom, ki določa, da se ob normalnem poteku dogodkov lastništvo prenese najkasneje ob plačilu zadnjega obroka;

                        (c)

                        prenos blaga po pogodbi, na podlagi katere se plača provizija na nakup ali prodajo.

                  3.   Države članice lahko za dobavo blaga štejejo predajo določenih gradbenih del.“

               4

               V skladu s členom 24(1) te direktive je „opravljanje storitev“ vsaka transakcija, ki ni dobava blaga.

               5

               Člen 63 navedene direktive določa:
               „Obdavčljivi dogodek in s tem obveznost obračuna DDV nastane, ko je blago dobavljeno ali so storitve opravljene.“

               6

               Člen 64(1) te direktive določa:
               „Če se izdajajo zaporedni računi ali izvršijo zaporedna plačila, se dobava blaga, razen tiste, ki predstavlja najem blaga za določeno obdobje ali prodajo blaga z odloženim plačilom iz točke (b) člena 14(2), ali opravljanje storitev šteje za zaključeno v trenutku, ko poteče obdobje, na katerega se taki računi ali plačila nanašajo.“

         Pravo Združenega kraljestva

               7

               S prilogo 4, točka 1, k Value Added Tax Act 1994 (zakon o DDV iz leta 1994) se prenaša člen 14(2)(b) Direktive o DDV.

               8

               Člen 189 Consumer Credit Act 1974 (zakon o potrošniških posojilih iz leta 1974) opredeljuje najemno pogodbo z možnostjo odkupa kot pogodbo, na podlagi katere se blago da v najem v zameno za periodična plačila osebe, ki najame blago, lastninska pravica na blagu pa preide na to osebo, če so spoštovana določila pogodbe in če nastopi eden ali več določenih dogodkov, med katerimi je tudi to, da se ta oseba odloči za eno od možnosti.

               9

               Člen 99 zakona o potrošniških posojilih iz leta 1974 določa, da lahko kadar koli, preden na podlagi najemne pogodbe z možnostjo odkupa, za katero se uporablja ta zakon, zapade zadnje plačilo s strani dolžnika, zadnjenavedeni poda izjavo in pogodbo odpove. Člen 100 navedenega zakona določa, da je v tem primeru dolžnik dolžan – razen če je s pogodbo določeno manjše plačilo – upniku plačati znesek, kjer to pride v poštev, za kolikor polovica „celotne cene“ presega seštevek plačanih zneskov in zapadlih zneskov od celotne cene neposredno pred odstopom.

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               10

               Mercedes-Benz Financial Services UK, odvisna družba družbe Daimler AG s sedežem v Združenem kraljestvu, ponuja tri tipske pogodbe za financiranje uporabe osebnih vozil: standardno najemno pogodbo, imenovano „Leasing“, pogodbo o lizingu, imenovano „Hire Purchase“, in najemno pogodbo z možnostjo odkupa, imenovano „Agility“, ki združuje nekatere značilnosti prvih dveh pogodb in ki je predstavljena kot pogodba, ki strankam omogoča, da odložijo izbiro med najemom in nakupom na datum po dostavi vozila.

               11

               Skupni točki teh treh pogodb sta ohranitev lastništva vozila pri Mercedes-Benz Financial Services UK skozi celotno trajanje pogodbe in plačilo mesečnih premij najemnika.

               12

               Tipske pogodbe pa se razlikujejo glede možnosti in načinov pridobitve vozila.

               13

               Tipska pogodba „Leasing“ izključuje vsak prenos lastništva in med drugim določa maksimalno število prevoženih kilometrov, ob prekoračitvi katerega mora stranka plačati kazen.

               14

               Tipski pogodbi „Hire Purchase“ in „Agility“ pa, nasprotno, določata prenos lastništva, vendar pod različnimi pogoji.

               15

               Pri prvi tipski pogodbi vsota mesečnih izvršenih plačil načeloma predstavlja celotno prodajno ceno vozila vključno s stroški financiranja. Dodati je treba le plačilo majhnega zneska („stroški glede možnosti“) za pridobitev lastništva ob izteku pogodbe. To končno plačilo je določeno v pogodbi in ni odvisno od izbire možnosti. Stroški glede možnosti bremenijo račun stranke sočasno kot zadnji obrok in prenos lastništva je tedaj opravljen. Vendar pa zakonodaja, ki se nanaša na varstvo potrošnikov v Združenem kraljestvu, vsoto, ki jo prodajalec lahko zahteva od kupca pri najemni pogodbi z možnostjo odkupa, omejuje, tako da je v praksi mogoče, da se stranka izogne končnemu plačilu z odpovedjo pogodbe pred njenim iztekom.

               16

               Pri tipski pogodbi „Agility“ so mesečni obroki načeloma nižji kot pri tipski pogodbi „Hire Purchase“, tako da njihov skupni znesek predstavlja samo približno 60 % prodajne cene vozila, vključno s stroški financiranja. Če uporabnik želi izkoristiti možnost odkupa vozila, mora plačati tudi približno 40 % prodajne cene. To „poplačilo“ naj bi predstavljalo oceno povprečne ohranjene vrednosti vozila ob izteku pogodbe. Stranki se tri mesece pred iztekom pogodbe zastavi vprašanje, ali želi to možnost izkoristiti. Glede na ugotovitve predložitvenega sodišča skoraj polovica lizingojemalcev odgovori pritrdilno.

               17

               Z vidika DDV ni sporno, da se tipska pogodba „Leasing“ uvršča v kategorijo „opravljanja storitev“ in je zato predmet obdavčitve ob vsakem zapadlem mesečnem obroku na podlagi člena 64 Direktive o DDV, pri čemer je davčna osnova mesečni znesek za plačilo. Poleg tega ni sporno, nasprotno, da tipska pogodba „Hire Purchase“ predstavlja „dobavo blaga“ v smislu člena 14(2)(b) Direktive o DDV. Posledično, na podlagi člena 63 te direktive nastane obveznost obračuna DDV v celoti ob dobavi vozila, pri čemer je davčna osnova celotna cena dobave.

               18

               Davčna uprava meni, da tipska pogodba „Agility“ tako kot tipska pogodba „Hire Purchase“ pomeni „dobavo blaga“ v smislu člena 14(2)(b) Direktive o DDV. Zato je od družbe Mercedes-Benz Financial Services UK zahtevala celotno plačilo davka v trenutku dobave vozila, ki je izvedena na podlagi te pogodbe.

               19

               Družba Mercedes-Benz Financial Services UK je to opredelitev izpodbijala pred First-tier Tribunal (Tax Chamber) (sodišče prve stopnje (senat za davčne spore), Združeno kraljestvo) in trdila, da bi morala biti tipska pogodba „Agility“, ki ne določa nujno prenosa lastništva, obravnavana kot „opravljanje storitev“ in da se zato DDV obračuna le na vsak zapadli mesečni obrok.

               20

               First-tier Tribunal (Tax Chamber) (sodišče prve stopnje (senat za davčne spore)) je njeno tožbo zavrnilo in družba Mercedes-Benz Financial Services UK je vložila pritožbo ter bila uspešna pred Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (višje sodišče (senat za davčne in gospodarske spore), Združeno kraljestvo).

               21

               Davčna uprava je na predložitveno sodišče vložila pritožbo proti tej zadnji odločbi. Navedeno sodišče meni, da rešitev spora, ki ga obravnava, potrebuje razlago prava Unije, natančneje razlago člena 14(2)(b) Direktive o DDV.

               22

               V teh okoliščinah je Court of Appeal (England and Wales) (Civil Division) (pritožbeno sodišče (Anglija in Wales) (civilni oddelek), Združeno kraljestvo) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Kaj pomenijo besede iz člena 14(2)(b) Direktive [o DDV] ‚pogodba […], ki določa, da se ob normalnem poteku dogodkov lastninska pravica prenese najkasneje ob plačilu zadnjega obroka‘?

                        2.

                        Podrobneje, ali se v okoliščinah obravnavane zadeve z izrazom ‚ob normalnem poteku dogodkov‘ zahteva, da davčni organ zgolj ugotovi obstoj možnosti za odkup, ki jo je mogoče izkoristiti najpozneje ob plačilu zadnjega obroka?

                        3.

                        Podredno, ali se z besedilom ‚ob normalnem poteku dogodkov‘ zahteva, da nacionalni organ stori kaj več in ugotavlja ekonomski namen pogodbe?

                        4.

                        Če je odgovor na tretje vprašanje pritrdilen:

                                 (a)

                                 Ali bi morala analiza tega, ali bo stranka izkoristila to možnost, vplivati na razlago člena 14(2) Direktive [o DDV]?

                                 (b)

                                 Ali se pri ugotavljanju ekonomskega namena pogodbe upošteva višina cene, ki se plača ob uveljavljanju možnosti odkupa?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

               23

               S temi vprašanji, ki jih je treba obravnavati skupaj, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali in v kolikšnem obsegu je treba izraz „pogodba o najemu, ki določa, da se ob normalnem poteku dogodkov lastništvo prenese najkasneje ob plačilu zadnjega obroka“ iz člena 14(2)(b) Direktive o DDV razlagati tako, da se uporabi za pogodbo o najemu z možnostjo odkupa, kot je tipska pogodba v postopku v glavni stvari.

               24

               Najprej je treba ugotoviti, da se pogodba o najemu osebnega vozila z možnostjo odkupa, kot je tipska pogodba „Agility“, ki jo ponuja družba Mercedes-Benz Financial Services UK, uvršča med tako imenovane pogodbe o finančnem lizingu oziroma lizingu.

               25

               Kot je navedel generalni pravobranilec v točkah 22 in 23 sklepnih predlogov, je posebnost teh pogodb, da so nadomestilo za takojšnjo pridobitev lastništva, pri čemer lahko lizingojemalec blago uporablja, ne da bi moral v celoti nositi stroške nakupa v trenutku dobave.

               26

               Ta vrsta pogodbe ima lahko podobne značilnosti, kot jih ima pridobitev blaga, lahko pa jih tudi nima, saj imajo stranke možnost, da določijo, da lizingojemalec navedeno blago po poteku najemnega obdobja pridobi ali pa ga ne pridobi (glej v tem smislu sodbo z dne 16. februarja 2012, Eon Aset Menidjmunt, C‑118/11, EU:C:2012:97, točki 34 in 37).

               27

               To, da je določeno, da se prenos lastništva opravi ob izteku pogodbe, ali da je diskontirana vsota obrokov skoraj enaka tržni vrednosti blaga, sta merili, ki vsako zase ali skupaj omogočata ugotovitev, ali je pogodbo mogoče opredeliti kot „finančni lizing“ (glej v tem smislu sodbi z dne 16. februarja 2012, Eon Aset Menidjmunt, C‑118/11, EU:C:2012:97, točka 38, in z dne 2. julija 2015, NLB Leasing, C‑209/14, EU:C:2015:440, točka 30).

               28

               Kljub temu opredelitev pogodbe kot „pogodbe o finančnem lizingu“ ni sama po sebi takšna, da bi lahko dejanska izročitev blaga na podlagi te pogodbe spadala pod kategorijo transakcij, obdavčljivih z DDV. Da bi se ta izročitev lahko štela za „dobavo blaga“ v smislu Direktive o DDV, bi bilo treba poleg tega ugotoviti, ali je predmet takšne pogodbe „najem, ki določa, da se ob normalnem poteku dogodkov lastništvo prenese najkasneje ob plačilu zadnjega obroka“, v smislu člena 14(2)(b) navedene direktive.

               29

               Ta pravna opredelitev zahteva združitev dveh elementov.

               30

               Na eni strani je treba to določbo razlagati tako, da pogodba, na podlagi katere se izvede izročitev blaga, vsebuje izrecno določbo, ki se nanaša na prenos lastništva tega blaga z lizingodajalca na lizingojemalca.

               31

               Namreč, kot izhaja tudi iz samega besedila člena 14(2)(b) Direktive o DDV, se ta člen ne nanaša na prenos pravice do razpolaganja s premoženjem v stvareh kot lastnik, kot je to v odstavku 1 istega člena, vendar bolj eksplicitno na „prenos lastništva“ tega blaga.

               32

               Poleg tega je treba opozoriti, da ta določba vsebuje izraz „obroki“, ki se uporablja v kreditnih pogodbah in ki je, nasprotno, neobičajen v navadnih najemnih pogodbah, v katerih so na splošno omenjene „najemnine“.

               33

               Kot je navedel generalni pravobranilec v točki 50 sklepnih predlogov, se lahko šteje, da je izrecno določilo o prenosu lastništva navedeno v pogodbi, kadar ta določa možnost odkupa predmeta lizinga.

               34

               Na drugi strani mora iz določil pogodbe, obravnavanih objektivno v trenutku njenega podpisa, jasno izhajati, da naj bi lizingojemalec lastništvo blaga pridobil samodejno, če izpolnitev pogodbe sledi normalnemu teku dogodkov do konca.

               35

               Iz izraza „lastništvo se ob normalnem teku dogodkov prenese najkasneje ob plačilu zadnjega obroka“ namreč ni mogoče razbrati nič drugega kot to, da plačilo zadnjega zneska, ki je naložen lizingojemalcu na podlagi pogodbe, ipso iure pomeni prenos lastništva blaga, ki je predmet pogodbe, na lizingojemalca.

               36

               Posebej glede okoliščine, da pogodba vsebuje klavzulo, ki določa, kot to velja za tipsko pogodbo v postopku v glavni stvari, da ima lizingojemalec možnost izbire glede nakupa, je treba pojasniti, da je izraz „ob normalnem poteku dogodkov“ treba obravnavati, kot da se zgolj navezuje na predvidljivo izpolnitev pogodbe do konca v dobri veri s strani njenih strank v skladu z načelom pacta sunt servanda.

               37

               Kot je navedel generalni pravobranilec v točkah 51 in 53 sklepnih predlogov, ta pogodbeni izid prenosa lastništva ni združljiv z obstojem resnične ekonomske alternative za lizingojemalca, ki temu ob ustreznem trenutku omogoča, da se odloči za pridobitev blaga, za njegovo vrnitev lizingodajalcu ali pa za podaljšanje najema glede na lastne interese na dan, ko mora opraviti to izbiro.

               38

               Drugače bi bilo le, če bi izvršitev možnosti odkupa, tudi če je ta formalno izbirna, bila v resnici, ob upoštevanju finančnih pogojev pogodbe, edina ekonomsko sprejemljiva rešitev, za katero bi se lizingojemalec lahko odločil. Takšen je lahko zlasti primer, v katerem iz pogodbe izhaja, da kadar bo dana možnost izbire, bo vsota pogodbenih obrokov ustrezala tržni vrednosti blaga, vključno s stroški financiranja, in da izvršitev te možnosti od lizingojemalca ne bo zahtevala, da plača dodatno bistveno vsoto.

               39

               Taka razlaga besedila člena 14(2)(b) Direktive o DDV je potrjena ob upoštevanju splošne sistematike te direktive glede klasifikacije obdavčljivih transakcij.

               40

               Vsaka drugačna razlaga bi namreč nacionalne davčne organe, ki so jim predložene pogodbe, ki tako kot v obravnavanem primeru niso objektivno povezane z obdavčljivimi transakcijami na začetku njihovega izvajanja, zavezovala, da raziščejo, kakšen je namen pogodbenika davčnega zavezanca v trenutku izvršitve te možnosti, in če je to primerno, da začnejo tudi postopke glede popravkov.

               41

               Takšna potreba pa bi bila v nasprotju s cilji sistema DDV, da se zagotovi pravna varnost in olajšajo ukrepi, povezani z uporabo DDV, tako da se, razen v izjemnih primerih, upošteva objektivna narava zadevne transakcije (glej po analogiji sodbo z dne 6. aprila 1995, BLP Group, C‑4/94, EU:C:1995:107, točka 24).

               42

               Nacionalno sodišče, ki je edino pristojno za presojo dejstev, mora v vsakem posameznem primeru in ob upoštevanju okoliščin vsakega primera preučiti, ali pogodba, na podlagi katere je bilo vozilo izročeno uporabniku, izpolnjuje pogoje, navedene v tej sodbi.

               43

               Iz navedenega sledi, da je treba izraz „pogodba o najemu, ki določa, da se ob normalnem poteku dogodkov lastništvo prenese najkasneje ob plačilu zadnjega obroka“ iz člena 14(2)(b) Direktive o DDV razlagati tako, da se uporabi za tipsko najemno pogodbo z možnostjo odkupa, kadar je mogoče iz finančnih pogojev pogodbe razbrati, da je izbira te možnosti edina ekonomsko racionalna izbira, ki jo lizingojemalec lahko opravi v ustreznem trenutku, če se pogodba izvaja do konca, kar pa mora preveriti nacionalno sodišče.

         Stroški

               44

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:

                     Izraz „pogodba o najemu, ki določa, da se ob normalnem poteku dogodkov lastništvo prenese najkasneje ob plačilu zadnjega obroka“ iz člena 14(2)(b) Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost je treba razlagati tako, da se uporabi za tipsko najemno pogodbo z možnostjo odkupa, kadar je mogoče iz finančnih pogojev pogodbe razbrati, da je izbira te možnosti edina ekonomsko racionalna izbira, ki jo lizingojemalec lahko opravi v ustreznem trenutku, če se pogodba izvaja do konca, kar pa mora preveriti nacionalno sodišče.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: angleščina.


title: Sodba Sodišča (peti senat) z dne 26. oktobra 2006. # Komisija Evropskih skupnosti proti Velikemu vojvodstvu Luksemburg. # Neizpolnitev obveznosti države - Direktiva 2001/42/ES - Presoja vplivov nekaterih načrtov in programov na okolje - Neizvršitev prenosa v določenem roku. # Zadeva C-77/06.

text:
      Sodba Sodišča (peti senat) z dne 26. oktobra 2006 – Komisija proti Luksemburgu

      (Zadeva C-77/06)
      „Neizpolnitev obveznosti države – Direktiva 2001/42/ES – Presoja vplivov nekaterih načrtov in programov na okolje – Neopravljen prenos v predpisanem roku“
      Tožba zaradi neizpolnitve – Preizkus utemeljenosti, ki ga opravi Sodišče – Upoštevni položaj – Stanje po izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju (člen 226 ES) (Glej točko 6.)
      Predmet

               Neizpolnitev obveznosti države – Nesprejetje predpisov, potrebnih za uskladitev z Direktivo 2001/42/ES Evropskega parlamenta
                  in Sveta z dne 27. junija 2001 o presoji vplivov nekaterih načrtov in programov na okolje (UL L 197, str. 30) v določenem
                  roku.

            Izrek
      1)         Veliko vojvodstvo Luksemburg s tem, da v določenem roku ni sprejelo zakonov in drugih predpisov, potrebnih za uskladitev z
         Direktivo 2001/42/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 27. junija 2001 o presoji vplivov nekaterih načrtov in programov
         na okolje, ni izpolnilo obveznosti iz te direktive.

      2)         Stroške nosi Veliko vojvodstvo Luksemburg.


Sodba Splošnega sodišča (šesti senat) z dne 12. aprila 2013. # Irish Music Rights Organisation Ltd proti Evropski komisiji. # Konkurenca - Omejevalni sporazumi - Avtorske pravice v zvezi z javnim izvajanjem glasbenih del po spletu, po satelitu in s kabelsko retransmisijo - Odločba o ugotovitvi kršitve člena 81 ES - Razdelitev geografskega trga - Dvostranski sporazumi med nacionalnimi kolektivnimi organizacijami - Usklajeno ravnanje, ki izključuje možnost izdajanja večozemeljskih in večrepertoarnih dovoljenj - Dokaz - Domneva nedolžnosti. # Zadeva T-415/08.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 26. januarja 1984. # Ludwig-Maximilians-Universität München proti Hauptzollamt München-West. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Finanzgericht München - Nemčija. # Skupna carinska tarifa - Oprostitev za znanstvene naprave. # Zadeva 45/83.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 23. februarja 2006.#Siemens AG proti VIPA Gesellschaft für Visualisierung und Prozeßautomatisierung mbH.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesgerichtshof - Nemčija.#Približevanje zakonodaje - Direktivi 84/450/EGS in 97/55/ES - Primerjalno oglaševanje - Nepošteno okoriščanje z ugledom blagovne znamke konkurenta.#Zadeva C-59/05.

text:
      Zadeva C-59/05
      Siemens AG
      proti
      VIPA Gesellschaft für Visualisierung und Prozeßautomatisierung mbH
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesgerichtshof)
      „Približevanje zakonodaj – Direktivi 84/450/EGS in 97/55/ES – Primerjalno oglaševanje – Nepošteno okoriščanje z ugledom blagovne znamke konkurenta“
      Povzetek sodbe
      Približevanje zakonodaj – Zavajajoče in primerjalno oglaševanje – Direktiva 84/450
      (Direktiva Sveta 84/450, člen 3a(1)(g), kot je bila spremenjena z Direktivo 97/55)
      Glede na člen 3a(1)(g) Direktive 84/450, ki ureja zavajajoče in primerjalno oglaševanje, kot je bila spremenjena z Direktivo
         97/55, je treba prednost, ki jo ima za potrošnike primerjalno oglaševanje, nujno upoštevati pri presoji nepoštenega okoriščanja,
         ki ga ima oglaševalec zaradi ugleda blagovne znamke, trgovskega imena ali drugih znakov razlikovanja konkurenta. Po drugi
         strani pa korist oglaševalca od primerjalnega oglaševanja, katere obstoj je vsekakor nesporen zaradi same narave takega oglaševanja,
         ne more biti sama po sebi odločilni element pri presoji zakonitosti oglaševalčevega ravnanja.

      Zato je treba to določbo razlagati tako, da se konkurenčni dobavitelj, ko v svojih katalogih uporablja osrednji element v
         strokovni javnosti znanega, razlikovalnega znaka proizvajalca, in sicer sistem številk za naročanje njegovih proizvodov, z
         ugledom tega razlikovalnega znaka ne okorišča nepošteno.

      (Glej točke 24, 25 in 27 ter izrek.)

SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 23. februarja 2006(*)

      „Približevanje zakonodaje – Direktivi 84/450/EGS in 97/55/ES – Primerjalno oglaševanje – Nepošteno okoriščanje z ugledom blagovne znamke konkurenta“
      V zadevi C-59/05,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Bundesgerichtshof (Nemčija)
         z odločbo z dne 2. decembra 2004, ki je na Sodišče prispela 10. februarja 2005, v postopku

      Siemens AG
      proti
      VIPA Gesellschaft für Visualisierung und Prozeßautomatisierung mbH,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, J. N. Cunha Rodrigues (poročevalec), K. Lenaerts, M. Ilešič in E. Levits, sodniki,
      generalni pravobranilec: A. Tizzano,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      na podlagi stališč, ki so jih predložili:
      –        za Siemens AG S. Jackermeier, odvetnik, in D. Laufhütte, Patentanwalt,
      –        za VIPA Gesellschaft für Visualisierung und Prozeßautomatisierung mbH A. Osterloh in E. Osterloh, odvetnika,
      –        za Republiko Poljsko T. Nowakowski, zastopnik,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti A. Aresu in F. Hoffmeister, zastopnika,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi odločeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 3a(1)(g) Direktive Sveta 84/450/EGS z dne 10. septembra
         1984, ki ureja zavajajoče in primerjalno oglaševanje (UL L 250, str. 17), kot je bila spremenjena z Direktivo Evropskega parlamenta
         in Sveta 97/55/ES z dne 6. oktobra 1997 (UL L 290, str. 18, v nadaljevanju: Direktiva 84/450).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru postopka med družbo Siemens AG (v nadaljevanju: družba Siemens) in družbo VIPA Gesellschaft
         für Visualisierung und Prozeßautomatisierung mbH (v nadaljevanju: družba VIPA) zaradi oglaševanja družbe VIPA z namenom pospeševanja
         prodaje sestavnih delov, ki so združljivi z avtomati, ki jih prodaja in trži družba Siemens.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        V skladu s členom 2(2a) Direktive 84/450 pomeni „primerjalno oglaševanje“ v tej direktivi „vsako oglaševanje, ki izrecno ali
         z nakazovanjem določa identiteto konkurenta ali blaga oziroma storitev, ki jih ponuja konkurent“.

      4        Člen 3a(1) te direktive določa:

      „Kar zadeva primerjavo, se dovoli primerjalno oglaševanje, če so izpolnjeni ti pogoji:
      […]
      (c)      objektivno primerja eno ali več objektivnih […], pomembnih, preverljivih in reprezentativnih lastnosti takega blaga ali storitev,
         s čimer so mišljene tudi cene;

      […]
      (g)      se ne okorišča nepošteno z ugledom blagovne znamke, trgovskega imena ali drugih znakov razlikovanja konkurenta ali z navedbo
         porekla konkurenčnih izdelkov;

      […]“
      5        Druga, štirinajsta in petnajsta uvodna izjava Direktive 97/55 navajajo:

      „(2)      ker bo dokončna vzpostavitev notranjega trga pomenila večji obseg izbire; ker potrošniki lahko in naj bi kar najbolje izrabili
         notranji trg in ker je oglaševanje zelo pomembno sredstvo pri ustvarjanju resničnih trgov in prodajnih mest oziroma plasmajev
         za vse blago in storitve v Skupnosti, naj bi bila temeljna načela, ki urejajo obliko in vsebino primerjalnega oglaševanja
         v državah članicah, usklajena; ker bo izpolnitev teh pogojev pomagala objektivno prikazati odlike raznih primerljivih izdelkov;
         ker lahko primerjalno oglaševanje tudi spodbuja konkurenco med dobavitelji blaga in storitev v korist potrošnikov;

      […]
      (14)      ker je vendarle lahko nujno, če naj bo primerjalno oglaševanje učinkovito, določiti identiteto blaga ali storitev konkurenta,
         se sklicevati na blagovno znamko ali trgovsko ime, katerega lastnik je konkurent;

      (15)      ker uporaba blagovne znamke ali trgovskega imena ali drugih znakov razlikovanja konkurenta ne krši te izključne pravice, če
         je v skladu s pogoji, določenimi v tej direktivi, torej če je cilj take uporabe le razločevanje med konkurenti in objektivno
         poudarjanje razlik.“

       Nacionalna ureditev
      6        Člen 6 zakona z dne 7. junija 1909 o preprečevanju nelojalne konkurence (Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb, v nadaljevanju:
         UWG) določa zlasti:

      „(1)      Primerjalno oglaševanje je vsako oglaševanje, ki z nakazovanjem ali izrecno določa identiteto konkurenta ali blaga oziroma
         storitev, ki jih ponuja konkurent.

      (2)      Primerjalno oglaševanje je nedopustno […] če se s primerjavo:
      [...]
      4. neupravičeno okorišča z ugledom znamke konkurenta ali se mu škodi. […]“
       Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      7        Družba Siemens proizvaja in trži, med drugim, programljive krmilnike z imenom „Simatic“. Leta 1983 je za te krmilnike in njihove
         dopolnilne sestavne dele uvedla sistem številk za naročanje, sestavljen iz kombinacije več velikih črk in številk.

      8        Družba VIPA prav tako izdeluje in prodaja sestavne dele, ki so združljivi s krmilniki „Simatic“, za katere od leta 1988 uporablja
         identifikacijski sistem, ki je skoraj enak sistemu, ki ga uporablja družba Siemens. Prvi del kombinacije znakov, ki sestavljajo
         številko za naročanje družbe Siemens, na primer „6ES5“ ali „6ES7“, je namreč nadomestila s kratico družbe „VIPA“, ki mu sledi
         osrednji element številke za naročanje izvirnega proizvoda družbe Siemens. Ta osrednji element številke za naročanje kaže
         na lastnosti zadevnega proizvoda in njegovo uporabo v sistemu in ga je treba za zagon krmilnika vnesti v sistem.

      9        Družba VIPA tako pod številko za naročanje „VIPA 928-3UB21“ trži sestavne dele, ki ustrezajo izvirnemu proizvodu družbe Siemens
         s številko za naročanje „6ES5 928-3UB21“. To številko navaja na svojih proizvodih in v katalogu skupaj s pojasnilom: „Prosimo,
         da v navodilu za uporabo vašega sistema preverite številko za naročanje pomnilniškega modula, ki ga potrebujete, ali nas pokličite!
         Številke za naročanje ustrezajo številkam za naročanje pomnilniških modulov družbe Siemens.“

      10      Družba Siemens je zoper družbo VIPA vložila tožbo, v kateri ji je očitala, da se je nedopustno okoristila z ugledom njenih
         proizvodov. Prvostopenjsko sodišče je zahtevkom družbe Siemens ugodilo z odločbo, ki je bila v pritožbenem postopku spremenjena.
         Družba Siemens je nato na Bundesgerichtshof vložila revizijo.

      11      Ker je Bundesgerichtshof menilo, da je za odločitev o sporu potrebna razlaga Direktive 84/450, je prekinilo odločanje in Sodišču
         v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

      „1.      Ali gre za nepošteno okoriščanje z ugledom „drugega znaka razlikovanja“ konkurenta v smislu člena 3a(1)(g) Direktive 84/450/EGS,
         če oglaševalec v strokovni javnosti znani znak razlikovanja svojega konkurenta (v postopku v glavni stvari sistem številk
         za naročanje) prevzame v enaki obliki in se pri oglaševanju sklicuje na to, da je ta znak razlikovanja prevzel v enaki obliki?

      2.      Ali je pri preizkusu nepoštenega okoriščanja z ugledom odločilni dejavnik prednost, ki jo tak prevzem znaka razlikovanja pomeni
         za oglaševalca in potrošnika?“

       Vprašanji za predhodno odločanje
      12      S tema vprašanjema, ki ju je treba obravnavati skupaj, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali se konkurenčni dobavitelj
         s tem, da v svojih katalogih uporablja osrednji element razlikovalnega znaka proizvajalca, to je v strokovni javnosti znani
         sistem številk za naročanje, nepošteno okorišča z ugledom tega razlikovalnega znaka v smislu člena 3a(1)(g) Direktive 84/450
         in ali je treba pri tem preizkusu upoštevati prednost, ki jo taka uporaba pomeni za potrošnika in oglaševalca.

      13      Na podlagi člena 3a(1)(g) Direktive 84/450 se primerjalno oglaševanje dovoli zlasti takrat, ko se ne okorišča nepošteno z
         ugledom blagovne znamke, trgovskega imena ali drugih znakov razlikovanja konkurenta ali z navedbo porekla konkurenčnih izdelkov.

      14      V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča je treba pri presoji, ali je bil spoštovan pogoj iz člena 3a(1)(g) Direktive 84/450,
         upoštevati petnajsto uvodno izjavo Direktive 97/55, po kateri uporaba blagovne znamke ali trgovskega imena ali drugih znakov
         razlikovanja konkurenta ne krši te izključne pravice, če je v skladu s pogoji, določenimi v Direktivi 84/450, torej če je
         cilj take uporabe le razločevanje med konkurenti in objektivno poudarjanje razlik (sodba z dne 25. oktobra 2001 v zadevi Toshiba
         Europe, C-112/99, Recueil, str. I-7945, točka 53).

      15      Glede tega se ne šteje, da se oglaševalec nepošteno okorišča z ugledom razlikovalnih znakov svojega konkurenta, če je sklicevanje
         na te znake pogoj za učinkovito konkurenco na zadevnem trgu (zgoraj navedena sodba Toshiba Europe, točka 54).

      16      Sodišče pa je presodilo, da to, da znamko uporabi tretja oseba, lahko pomeni nepošteno okoriščanje z razlikovalnim značajem
         ali ugledom znamke ali jima lahko škodi, na primer tako, da ustvari v javnosti napačen vtis o razmerjih med oglaševalcem in
         imetnikom znamke (zgoraj navedena sodba Toshiba Europe, točka 55).

      17      Kot izhaja iz predložitvenega sklepa, je bila javnost s tem, da je družba VIPA prevzela osrednji element sistema številk za
         naročanje družbe Siemens, seznanjena z dejstvom, da imata oba zadevna proizvoda enake tehnične lastnosti. Posledično gre za
         primerjavo med bistvenimi, upoštevnimi, preverljivimi in reprezentativnimi lastnostmi proizvodov v smislu člena 3a(1)(c) Direktive
         84/450 (zgoraj navedena sodba Toshiba Europe, točka 56).

      18      Vendar je treba preveriti, ali se lahko zaradi takega prevzema v javnosti, na katero se usmerja oglaševanje družbe VIPA, ustvari
         vtis o povezanosti med proizvajalcem krmilnikov, ki se obravnavajo v postopku v glavni stvari, in njihovih dopolnilnih sestavnih
         delov ter konkurenčnim dobaviteljem, ker bi omenjena javnost prenesla ugled proizvodov tega proizvajalca na proizvode, ki
         jih trži omenjeni dobavitelj.

      19      Najprej je treba ugotoviti, da so proizvodi, ki se obravnavajo v postopku v glavni stvari, namenjeni strokovni javnosti. Povezava
         med ugledom proizvodov družbe Siemens in proizvodov družbe VIPA je tako veliko manj verjetna, kot če bi bili proizvodi namenjeni
         končnim uporabnikom (v tem smislu glej zgoraj navedeno sodbo Toshiba Europe, točka 52).

      20      Dalje, dejstvo, da družba VIPA uporablja svojo lastno kratico v prvem delu številk za naročanje in da v svojem katalogu navaja,
         da te številke ustrezajo številkam pomnilniških modulov družbe Siemens, omogoča, da se ustvari razlika med identitetama družb
         VIPA in Siemens, in ni tako, da bi se ustvarjal napačni vtis bodisi o izvoru proizvodov družbe VIPA bodisi o povezavi med
         tema podjetjema (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Toshiba Europe, točka 59).

      21      Končno, iz Sodišču predloženega spisa izhaja, da številke in črke, ki so osrednji element številke za naročanje, ne kažejo
         le na lastnosti zadevnega proizvoda, ampak tudi na njegovo uporabo v sistemu. Zagon krmilnika je namreč odvisen od vnosa teh
         številk in teh črk v omenjeni sistem.

      22      Glede prednosti, ki jo ima prevzem razlikovalnega znaka v enaki obliki za oglaševalca in potrošnika, je Sodišče že razsodilo,
         da je namen primerjalnega oglaševanja, da se potrošnikom omogoči, da kar najbolje izrabijo notranji trg, ker je oglaševanje
         zelo pomembno sredstvo pri ustvarjanju resničnih trgov in prodajnih mest oziroma plasmajev za vse blago in storitve v Skupnosti
         (glej sodbo z dne 8. aprila 2003 v zadevi Pippig Augenoptik, C-44/01, Recueil, str. I-3095, točka 64).

      23      Na drugi strani iz druge uvodne izjave Direktive 97/55 izhaja, da je namen primerjalnega oglaševanja tudi spodbujanje konkurence
         med dobavitelji blaga in storitev v korist potrošnikov.

      24      Iz tega sledi, da je treba prednost, ki jo ima za potrošnike primerjalno oglaševanje, nujno upoštevati pri presoji nepoštenega
         okoriščanja, ki ga ima oglaševalec zaradi ugleda blagovne znamke, trgovskega imena ali drugih znakov razlikovanja konkurenta.

      25      Korist oglaševalca od primerjalnega oglaševanja, katere obstoj je v vseh primerih nesporen zaradi same narave takega oglaševanja,
         pa ne more biti sama po sebi odločilni element pri presoji zakonitosti oglaševalčevega ravnanja.

      26      V obravnavanem primeru bi prevzem drugega osrednjega elementa številk za naročanje proizvodov, ki jih trži družba VIPA in
         so kot dopolnilni sestavni elementi namenjeni uporabi v krmilnikih družbe Siemens, zahteval od zadevnih uporabnikov, da s
         primerjalnim seznamom poiščejo ustrezne številke za naročanje proizvodov, ki jih ponuja družba Siemens. Kot ugotavlja predložitveno
         sodišče, bi to povzročalo težave potrošnikom in družbi VIPA. Omejevalni učinki na konkurenco na trgu dopolnilnih sestavnih
         delov za krmilnike, ki jih proizvaja družba Siemens, torej ne bi bili izključeni.

      27      Glede na navedeno je treba na postavljeni vprašanji odgovoriti, da je treba člen 3a(1)(g) Direktive 84/450 razlagati tako,
         da se konkurenčni dobavitelj v takih okoliščinah, kot se obravnavajo v postopku v glavni stvari, ko v katalogih uporablja
         osrednji element v strokovni javnosti znanega razlikovalnega znaka proizvajalca, z ugledom tega razlikovalnega znaka ne okorišča
         nepošteno.

       Stroški
      28      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      Člen 3a(1)(g) Direktive Sveta 84/450/EGS z dne 10. septembra 1984, ki ureja zavajajoče in primerjalno oglaševanje, kot je
            bila spremenjena z Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 97/55/ES z dne 6. oktobra 1997, je treba razlagati tako, da se
            konkurenčni dobavitelj v takih okoliščinah, kot se obravnavajo v postopku v glavni stvari, ko v katalogih uporablja osrednji
            element v strokovni javnosti znanega razlikovalnega znaka proizvajalca, z ugledom tega razlikovalnega znaka ne okorišča nepošteno.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.