title: Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 28. aprila 1998. # Dorsch Consult Ingenieurgesellschaft mbH proti Svetu Evropske unije in Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva T-184/95.

text:
      SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (drugi senat)
      z dne 28. aprila 1998(*)

      „Nepogodbena obveznost zaradi zakonitega akta – Uredba št. 2340/90 – Embargo proti Iraku – Kršitev, enaka razlastitvi – Odgovornost zaradi nezakonitega akta – Škoda“
      V zadevi T-184/95,
      Dorsch Consult Ingenieurgesellschaft mbH, družba nemškega prava s sedežem v Münchnu, Nemčija, ki jo zastopa profesor Karl M. Meessen, z naslovom za vročanje v Luxembourgu
         v pisarni Patricka Kinscha, 100, Boulevard de la Pétrusse,

      tožeča stranka,
      proti
      Svetu Evropske unije, ki ga je najprej zastopal Yves Cretien, pravni svetovalec, nato pa Stephan Marquardt in Antonio Tanca, zaposlena v pravni
         službi, zastopniki, z naslovom za vročanje v Luxembourgu pri Alessandru Morbilliju, generalnem direktorju Pravnega direktorata
         Evropske investicijske banke, 100, Boulevard Konrad Adenauer,

      in
      Komisiji Evropskih skupnosti, ki jo zastopajo Peter Gilsdorf in Allan Rosas, glavna pravna svetovalca, in Jörn Sack, pravni svetovalec, zastopniki, z
         naslovom za vročanje v Luxembourgu pri Carlosu Gómezu de la Cruzu, zaposlenem v pravni službi, Centre Wagner, Kirchberg,

      toženi stranki,
      zaradi zahteve za povrnitev škode, ki naj bi jo tožeča stranka utrpela zaradi sprejetja Uredbe Sveta (EGS) št. 2340/90 z dne
         8. avgusta 1990 o preprečevanju trgovine med Skupnostjo ter Irakom in Kuvajtom (UL L 213, str. 1),

      SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (drugi senat),
      v sestavi C.W. Bellamy, predsednik, A. Kalogeropoulos, sodnik, in V. Tiili, sodnica,
      sodni tajnik: H. Jung,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 19. junija 1997
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Dejstva
      1        Tožeča stranka Dorsch Consult Ingenieurgesellschaft mbH (v nadaljevanju: Dorsch Consult) je družba z omejeno odgovornostjo
         nemškega prava s sedežem v Münchnu (Nemčija), katere glavna dejavnost je svetovanje na področju inženiringa v različnih državah.

      2        Tožeča stranka je 30. januarja 1975 z ministrstvom za delo in bivanje Republike Irak (v nadaljevanju: iraško ministrstvo)
         sklenila pogodbo za storitve, povezane z organiziranjem in nadzorovanjem del pri gradnji iraške avtoceste št. 1. Pogodba je
         bila sklenjena za obdobje najmanj šestih let in je bila nato večkrat obnovljena za namene izvajanja in nadzorovanja zgoraj
         navedenih del. Člen X te pogodbe med drugim določa, da morata pogodbeni stranki v primeru nesoglasij pri razlagi pogodbe ali
         neizvajanja pogodbenih obveznosti poskušati najti sprejemljivo rešitev z dogovarjanjem (člen X(1)). Če nesoglasij tako ni
         mogoče odpraviti, je treba zadevo predložiti Planning Board, katerega odločitev naj bi bila dokončna in zavezujoča. Vendar
         pa nobena odločitev, sprejeta v okviru zadevne pogodbe, pogodbenima strankama ne preprečuje, da zadevo predložita v obravnavo
         tudi pristojnim iraškim sodiščem (člen X(2)).

      3        Kot izhaja iz spisa, so bile neplačane terjatve iraških organov do tožeče stranke na začetku leta 1990 iz naslova storitev,
         opravljenih v skladu z zgoraj omenjeno pogodbo, priznane v dveh dopisih z dne 5. in 6. februarja 1990, ki ju je iraško ministrstvo
         poslalo iraški banki Rafidian Bank (v nadaljevanju: banka Rafidian), v katerih ji naroča, naj zneske, ki jih to ministrstvo
         dolguje tožeči stranki, prenese na bančni račun slednje.

      4        Varnostni svet Združenih narodov je 2. avgusta 1990 sprejel Resolucijo št. 660 (1990), s katero je ugotovil kršitev mednarodnega
         miru in varnosti zaradi iraškega napada na Kuvajt in zahteval takojšnji in brezpogojni umik iraških sil z ozemlja Kuvajta.

      5        Varnostni svet Združenih narodov je 6. avgusta 1990 sprejel Resolucijo št. 661 (1990), s katero je „zaradi svoje odgovornosti
         v skladu z ustanovitveno listino Združenih narodov glede ohranjanja mednarodnega miru in varnosti“ in ugotovitve, da Republika
         Irak (v nadaljevanju: Irak) ni spoštovala Uredbe št. 660 (1990), sprejel odločitev, da proti Iraku in Kuvajtu uvede trgovinski
         embargo.

      6        Svet je 8. avgusta 1990 na podlagi „resnega položaja, ki je posledica iraškega napada na Kuvajt“, in Resolucije Varnostnega
         sveta Združenih narodov št. 661 (1990), na predlog Komisije sprejel Uredbo (EGS) št. 2340/90 o preprečevanju trgovine med
         Skupnostjo ter Irakom in Kuvajtom (UL L 213, str. 1, v nadaljevanju: Uredba št. 2340/90).

      7        Člen 1 Uredbe št. 2340/90 določa, da je od 7. avgusta 1990 dalje prepovedan uvoz na ozemlje Skupnosti kakršnegakoli blaga
         ali izdelkov, ki izvirajo ali prihajajo iz Iraka ali Kuvajta, ter izvoz kakršnegakoli blaga ali izdelkov, ki izvirajo ali
         prihajajo iz Skupnosti, na ozemlje omenjenih držav. Člen 2 te uredbe pa določa, da so od 7. avgusta 1990 dalje prepovedane
         (a) vse dejavnosti ali poslovne transakcije, vključno z vsemi vrstami delovanja, povezanega s transakcijami, ki so bile že
         sklenjene ali delno izvedene, katerih cilj ali namen je spodbujati izvoz kakršnihkoli izdelkov, ki izvirajo ali prihajajo
         iz Iraka ali Kuvajta, (b) prodaja ali dobava kakršnihkoli izdelkov, ne glede na to, od kod izvirajo ali prihajajo, vsem fizičnim
         ali pravnim osebam iz Iraka ali Kuvajta, ter vsem drugim fizičnim ali pravnim osebam za namene kakršnekoli trgovinske dejavnosti,
         ki se izvaja na območju Iraka ali Kuvajta, in (c) kakršnakoli dejavnost, katere cilj ali učinek je spodbujati tako prodajo
         ali dobavo.

      8        Kot izhaja iz spisa, je „Višji revolucionarni svet Republike Irak“ 16. septembra 1990, sklicujoč se na „samovoljne odločitve
         nekaterih vlad“, z veljavnostjo za nazaj od 6. avgusta 1990 sprejel Zakon št. 57 o zaščiti iraškega premoženja, interesov
         in pravic v Iraku in zunaj Iraka (v nadaljevanju: Zakon št. 57). S členom 7 tega zakona je bilo zamrznjeno vse premoženje
         in tudi sredstva ter iz njih izhajajoči dohodki, ki so jih v času dejanskega stanja imeli vlade, podjetja, družbe in banke
         tistih držav, ki so proti Iraku sprejele omenjene „samovoljne odločitve“.

      9        Ker tožeča stranka od iraških organov ni prejela plačila za svoje terjatve, ki ji jih je iraško ministrstvo priznalo v prej
         omenjenih dopisih z dne 5. in 6. februarja 1990 (glej točko 3 zgoraj), je z dopisoma z dne 4. avgusta 1995 od Sveta in Komisije
         zahtevala povrnitev škode, ki naj bi ji nastala s tem, ker so navedene terjatve postale neizterljive zaradi izvajanja Zakona
         št. 57, glede na to, da je bil ta zakon sprejet kot protiukrep na Uredbo št. 2340/90, ki je bila sprejeta v Skupnosti. V teh
         dopisih je tožeča stranka trdila, da je zakonodajalec Skupnosti dolžan določiti odškodnino za subjekte, ki so bili oškodovani
         zaradi uvedbe trgovinskega embarga proti Iraku, in da je, ker tega ni storil, Skupnost odgovorna za nastalo škodo na podlagi
         člena 215, drugi odstavek, Pogodbe ES. Navedla je tudi, da je preventivno prijavila svoje terjatve do Iraka tudi pri United
         Nations Iraq Claims Compensation Commission.

      10      Svet je z dopisom z dne 20. septembra 1995 zavrnil odškodninski zahtevek tožeče stranke.

      11      Tožeča stranka je v teh okoliščinah 6. oktobra 1995 v tajništvu Sodišča prve stopnje vložila to tožbo.

      12      Sodišče prve stopnje (drugi senat) je na podlagi poročila sodnika poročevalca odločilo, da se opravi ustni postopek brez izvedbe
         pripravljalnega postopka. V okviru ukrepov procesnega vodstva pa so bile stranke pozvane, naj odgovorijo na nekatera pisno
         zastavljena vprašanja.

      13      Na javni obravnavi 19. junija 1997 so stranke podale svoje navedbe, odgovorile pa so tudi na ustno zastavljena vprašanja Sodišča
         prve stopnje.

       Predlogi strank
      14      Tožeča stranka predlaga, naj Sodišče prve stopnje:

      –        Skupnosti naloži, da je dolžna tožeči stranki plačati 2.279.859,69 DEM, skupaj z obrestmi po letni obrestni meri 8 %, in sicer
         od dne 9. avgusta 1990, v zameno za to, da tožeča stranka Skupnosti odstopi celotno terjatev za isti znesek, ki jo ima do
         Iraka;

      –        toženima strankama naloži plačilo stroškov;
      –        razglasi sodbo za izvršljivo;
      –        podredno, sodbo razglasi za izvršljivo ob predložitvi bančne garancije.
      15      Svet predlaga, naj Sodišče prve stopnje:

      –        tožbo zavrže kot nedopustno;
      –        podredno, tožbo zavrne kot neutemeljeno;
      –        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
      16      Komisija zahteva, naj Sodišče prve stopnje:

      –        tožbo zavrne kot neutemeljeno;
      –        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
       Dopustnost
       Razlogi in trditve strank
      17      Ne da bi v skladu s členom 114(1) Poslovnika formalno ugovarjal dopustnosti, Svet zatrjuje, da je tožba nedopustna, ker Skupnost
         ne more prevzeti odgovornosti za škodo, ki naj bi jo utrpela tožeča stranka (sodba Sodišča z dne 26. novembra 1975 v zadevi
         Grands Moulins des Antilles proti Komisiji, 99/74, Recueil, str. 1531).

      18      Prvič, Svet trdi, da je zatrjevana škoda nastala zaradi Zakona št. 57 in ne zaradi Uredbe št. 2340/90. V nasprotju s tem,
         kar zatrjuje tožeča stranka, naj sprejetje tega zakona ne bi bilo „neposreden odgovor“ na sprejetje Uredbe št. 2340/90, ampak,
         kot naj bi jasno izhajalo iz njegovega uvoda, odgovor na „samovoljne odločitve“, ki so jih sprejele „določene vlade“. Po mnenju
         Sveta naj bi šlo za resoluciji Varnostnega sveta Združenih narodov št. 660 (1990) in 661 (1990), ki naj bi dejansko privedli
         do sprejetja Zakona št. 57. V teh okoliščinah naj bi dejstvo, da je bil embargo, ki ga je Varnostni svet Združenih narodov
         uvedel proti Iraku, upravičen zaradi protizakonitega ravnanja Iraka (napad na Kuvajt), onemogočalo ugotovitev objektivne zveze
         med sprejetjem Uredbe št. 2340/90 in Zakonom št. 57, sprejetim kot protiukrep, in naj bi zato onemogočalo tudi ugotovitev
         vzročne zveze med uredbo Skupnosti in škodo, ki jo uveljavlja tožeča stranka.

      19      Drugič, Svet dvomi, da terjatve tožeče stranke do iraških organov štejejo za „sredstva“, ki naj bi bila zamrznjena v skladu
         s členom 7 Zakona št. 57 (glej točko 8 zgoraj). Predvsem naj tožeča stranka ne bi dokazala, da je banka Rafidian na podlagi
         Zakona št. 57 zavrnila naloge za prenos, ki jih je izdalo iraško ministrstvo. Svet poudarja, da je iraško ministrstvo omenjene
         naloge za prenos poslalo z dopisoma z dne 5. in 6. februarja 1990, to je precej pred sprejetjem Zakona št. 57 septembra 1990.

      20      Tretjič, Svet zatrjuje, da je, tudi če bi zavrnitev iraških organov glede vračila svojih dolgov tožeči stranki temeljila na
         Zakonu št. 57, ob odsotnosti kakršnihkoli ukrepov Skupnosti ali nacionalnih ukrepov, s katerimi bi bil prepovedan prenos sredstev
         v Nemčijo iz Iraka, škodo, ki jo uveljavlja tožeča stranka, povzročil izključno ta zakon. Položaj tožeče stranke naj bi bil
         torej drugačen od položaja drugih nemških izvajalcev, ki so utrpeli škodo zaradi nemških nacionalnih ukrepov, s katerimi so
         bile v skladu z Uredbo št. 2340/90 prepovedane kakršnekoli poslovne transakcije z Irakom.

      21      Komisija pa meni, da v sodni praksi Sodišča na področju nepogodbene odgovornosti na podlagi člena 178 in 215, drugi odstavek,
         Pogodbe ni podlage za tožbo zaradi nepogodbene odgovornosti Skupnosti zaradi zakonitega akta. Vendar pa meni, da bi v Pogodbi
         morala obstajati pravna podlaga, po kateri bi se posameznik lahko skliceval na odgovornost Skupnosti zaradi zakonitega akta.

      22      Tožeča stranka vztraja, da je njena tožba dopustna in da se pravne in dejanske navedbe Sveta, zlasti navedbe o neobstoju vzročne
         zveze med sprejetjem Uredbe št. 2340/90 in dejstvom, da ne more izterjati svojih terjatev do iraških organov, nanašajo na
         vsebino in ne na dopustnost tožbe.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      23      Sodišče prve stopnje ugotavlja, da tožeča stranka v tožbi jasno opisuje naravo in obseg zatrjevane škode in razloge, zaradi
         katerih meni, da obstaja vzročna zveza med to škodo in sprejetjem Uredbe št. 2340/90. Tožba vsebuje dovolj podatkov, da izpolnjuje
         zahteve glede dopustnosti, določene v členu 44(1)(c) Poslovnika in sodni praksi, zato je trditve Sveta glede obstoja in narave
         uveljavljane škode ter vzročne zveze, ki se nanašajo na presojo utemeljenosti tožbe, treba obravnavati v tem smislu. Iz tega
         izhaja, da je treba tožbo razglasiti za dopustno (sodbi Sodišča prve stopnje z dne 16. aprila 1997 v zadevi Saint in Murray
         proti Svetu in Komisiji, T-554/93, Recueil, str. II-563, točka 59, in z dne 10. julija 1997 v zadevi Guérin automobiles proti
         Komisiji, T-38/96, Recueil, str. II-1223, točka 42).

       Utemeljenost
      24      Tožeča stranka poudarja, da ji mora Skupnost zato, ker je vzrok za sprejetje Zakona št. 57 v sprejetju Uredbe št. 2340/90,
         ki je proti Iraku uvedla embargo, povrniti škodo, ki jo je utrpela zato, ker so ji iraški organi zavrnili plačilo svojih dolgov.
         Trdi, da odgovornost Skupnosti za tako nastalo škodo primarno izhaja iz načela odgovornosti Skupnosti zaradi zakonitega akta,
         in sicer iz razloga kršitve njenih premoženjskih pravic, ki je enaka razlastitvi, podredno pa iz načela odgovornosti Skupnosti
         zaradi nezakonitega akta, pri čemer naj bi bilo v tem primeru nezakonito to, da zakonodajalec Skupnosti pri sprejetju Uredbe
         št. 2340/90 ni določil odškodnine za škodo, ki bi jo ta uredba povzročila zadevnim podjetjem.

       Odgovornost Skupnosti zaradi zakonitega akta
       Trditve strank
       Podlaga odgovornosti Skupnosti zaradi zakonitega akta
      25      Tožeča stranka uvodoma navaja, da v skladu s členom 1 dodatnega Protokola št. 1 k Evropski konvenciji o varstvu človekovih
         pravic in temeljnih svoboščin (v nadaljevanju: EKČP) in splošnimi načeli mednarodnega prava v zvezi z dolžnostjo povrnitve
         škode, nastale na lastnini, člen 14(3) Grundgesetz (nemška ustava) določa, da se razlastitev, ki je v splošnem interesu, lahko
         izvede samo proti plačilu odškodnine. Po trditvah tožeče stranke se isto pravilo uporablja tudi v primeru „kršitve, ki je
         enaka razlastitvi“, glede katere obstaja v skladu z nemško sodno prakso obveznost plačila odškodnine, kadar je kršitev premoženjskih
         pravic stranska posledica zakonitih državnih aktov, tudi če ne gre za formalne ukrepe razlastitve.

      26      Poleg tega naj bi iz ustaljene sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice izhajalo, da spadajo tudi terjatve pod
         pojem lastnine, ki je zaščitena pred kršitvami, ki so enake razlastitvi na podlagi člena 1 Protokola št. 1 k EKČP (sodba Evropskega
         sodišča za človekove pravice z dne 9. decembra 1994 v zadevi Grški rafineriji Stan in Stratis Andreadis proti Grčiji). Ista
         rešitev naj bi bila tudi v sodni praksi na področju javnega mednarodnega prava in v pravu držav članic.

      27      Tožeča stranka na podlagi teh ugotovitev zatrjuje, da ji je dejstvo, da so na podlagi Zakona št. 57, ki je bil sprejet kot
         povračilni ukrep na uvedbo embarga proti Iraku z Uredbo št. 2340/90, njene obstoječe in nesporne terjatve postale neizterljive,
         povzročilo „še vedno trajajočo škodo“, ki jo mora povrniti Skupnost.

      28      Tožeča stranka trdi, da njen odškodninski zahtevek zaradi zakonite kršitve njenih premoženjskih pravic temelji na ugotovitvi,
         da njen prispevek k stroškom politike embarga Skupnosti ne sme biti večji od prispevkov drugih davkoplačevalcev Skupnosti,
         ki bi morali v skladu z načelom enakega obravnavanja prav tako nositi te stroške (sodba Sodišča z dne 5. marca 1980 v zadevi
         Ferwerda, 265/78, Recueil, str. 617 in 628).

      29      V odgovor na trditev toženih strank, da naj bi šlo v tem primeru za ukrep Skupnosti, ki odraža izbiro gospodarske politike,
         tako da naj škoda, ki jo uveljavlja, ne bi presegala meja tveganj gospodarskih dejavnosti, ki so značilna za zadevno področje,
         in naj tudi ne bi ogrožala njenega obstoja kot podjetja, je tožeča stranka izjavila, da je vprašanje o tem, ali je embargo
         proti Iraku ukrep gospodarske ali varnostne politike, ki ogroža njen obstoj, nepomembno, saj v tem primeru ne gre za prihodnje
         gospodarske izgube, ampak za kršitev predhodno obstoječih premoženjskih pravic. Glede vprašanja, ali je s tem, ko je svoje
         storitve ponudila Iraku, zavestno sprejela tveganje, da morda v prihodnosti ne bi mogla izterjati svojih terjatev, opozarja,
         da je pogodbo z iraškimi organi sklenila leta 1975, kar je štiri leta pred uvedbo trenutnega režima v Iraku in pet let pred
         začetkom vojne med Irakom in Iranom.

      30      Svet uvodoma zatrjuje, da morajo biti pogoji za odgovornost Skupnosti zaradi zakonitega akta strožji od pogojev za odgovornost
         zaradi nezakonitega akta.

      31      Svet navaja, da v skladu s sodno prakso nekrivdna odgovornost predpostavlja, bodisi da nosi posameznik zaradi javnega interesa
         breme, ki ga v običajnih okoliščinah ne bi (sodba Sodišča z dne 24. junija 1986 v zadevi Développement SA in Clemessy proti
         Komisiji, 267/82, Recueil, str. 1907), bodisi da posamezna skupina podjetij, ki je specializirana za določene proizvode, nase
         prevzame nesorazmerno velik delež bremena, ki izhaja iz tega, da je Skupnost sprejela določene gospodarske ukrepe (sodba Sodišča
         z dne 29. septembra 1987 v zadevi De Boer Buizen proti Svetu in Komisiji, 81/86, Recueil, str. 3677).

      32      Vendar pa naj po mnenju Sveta v tem primeru ne bi bil izpolnjen noben od teh pogojev. Glede zatrjevanja tožeče stranke, da
         ni dopustno, da bi k stroškom politike embarga proti Iraku prispevala več od drugi gospodarski subjekti samo zato, ker njene
         terjatve takrat, ko se je ta politika začela izvajati, še niso bile poravnane, Svet odgovarja, da ni naloga Skupnosti, da
         popravlja „nesreče“ subjektov, ki so stranke ekonomsko tveganih transakcij.

      33      Komisija poudarja, da pojem nemškega prava „posebno žrtvovanje“ („Sonderopfer“), na katerega tožeča stranka opira svoj odškodninski
         zahtevek, predpostavlja, da je posameznik utrpel posebno škodo, in ga kot takega ni mogoče prenesti v pravo Skupnosti. Prav
         tako naj bi obstajali dvomi glede tega, ali je tožeča stranka v smislu te teorije del dovolj natančno opredeljene skupine
         podjetij, ki naj bi se „posebej žrtvovala“.

      34      Komisija poudarja, da se tožeča stranka sklicuje na nemško sodno prakso, ki se nanaša na kršitve lastnine na nepremičninah
         ali poslovne lastnine zaradi sprejetja državnih ukrepov na področju gradnje ali delitve zemljišč, ki zato niso primerljive
         s kršitvami v tem primeru. Prav tako naj bi se sodna praksa Evropskega sodišča za človekove pravice na področju varstva lastninske
         pravice, ki jo navaja tožeča stranka (glej točko 29 zgoraj), pravzaprav nanašala na neposredni odvzem lastnine z oblastvenimi
         akti in ne na posredne posledice zakonitih pravnih aktov, ki jih je sprejela Skupnost, kot je bilo v tem primeru.

      35      Poleg tega je, kot naj bi izhajalo iz sodne prakse, odgovornost Skupnosti zaradi zakonitega akta podana le takrat, kadar skrben
         gospodarski subjekt uveljavljane škode ni mogel predvideti oziroma se ji izogniti. V tem primeru pa naj bi bila iraška nezmožnost
         plačevanja in/ali zavrnitev plačila očitna, če upoštevamo na eni strani splošne okoliščine in na drugi strani poseben položaj
         te države. Po trditvah Komisije naj bi podjetja, kot je tožeča stranka, ki niso uspela pridobiti poroštev javnih organov ali
         zavarovalnic za kritje tveganj, povezanih s poslovnimi transakcijami z državami, ki štejejo za „države z visokim tveganjem“,
         zavestno sprejela povečana tveganja, ki iz tega izhajajo.

      36      Nazadnje pa naj tožeča stranka tudi ne bi omenjala nobenih takih okoliščin, ki bi lahko resno ogrozile njeno delovanje in
         obstoj kot podjetja (glej sklepne predloge generalnega pravobranilca Lenza k sodbi Sodišča z dne 11. marca 1987 v združenih
         zadevah Rau in drugi proti Komisiji, 279/84, 280/84, 285/84 in 286/84, Recueil, str. 1069, 1084 in 1114).

       Vzročna zveza
      37      Tožeča stranka vztraja, da je zatrjevana škoda nastala zaradi sprejetja Uredbe št. 2340/90, s katero je bil proti Iraku uveden
         embargo, saj naj bi zavrnitev iraških organov, da poravnajo njene terjatve, temeljila na Zakonu št. 57, ki je bil sprejet
         kot protiukrep na sprejetje te uredbe. V nasprotju s trditvami Sveta naj to, da je Irak sprejel Zakon št. 57, ne bi bila „oddaljena“
         posledica v smislu sodne prakse (sodba Sodišča z dne 4. oktobra 1979 v zadevi Dumortier Frères proti Svetu, 64/76, 113/76,
         167/78, 239/78, 27/79, 28/79 in 45/79, Recueil, str. 3091), ampak tipična in predvidljiva posledica sprejetja akta, s katerim
         se uvaja embargo.

      38      Glede tega tožeča stranka zatrjuje, da naj bi ob sprejetju Uredbe št. 2340/90 Komisija in Svet dejansko upoštevala stroške
         in druge posledice morebitnega neplačevanja ali odloga plačila neplačanih terjatev s strani Iraka podjetjem znotraj Skupnosti.
         V utemeljitev te trditve kot priči navaja nekdanjega predsednika Komisije J. Delorsa in nekdanjega predsednika Sveta G. De
         Michelisa ter Sodišču prve stopnje predlaga, naj odredi, da sta Svet in Komisija dolžna predložiti vse dokumente, ki so služili
         za pripravo Uredbe št. 2340/90 (sodba Sodišča prve stopnje z dne 19. oktobra 1995 v zadevi Carvel in Guardian Newspapers proti
         Svetu, T-194/94, Recueil, str. II-2765).

      39      Po trditvah tožeče stranke naj bi trditvam toženih strank, da naj zatrjevane škode ne bi bilo mogoče pripisati sprejetju Uredbe
         št. 2340/90, ampak izključno dejstvu, da pred sprejetjem te uredbe in celo pred napadom na Kuvajt 2. avgusta 1990 Irak ni
         mogel plačevati dolgov, nasprotovalo dejstvo, da so iraški organi v aprilu in maju 1990 za opravljene storitve plačali približno
         200.000 DEM. Prav tako naj bi bilo treba zamude iraških organov pri poravnavanju različnih računov v tuji valuti pripisati
         izključno birokratskim težavam, na katere je naletela iraška uprava, ne pa zatrjevani nezmožnosti plačevanja Iraka.

      40      Tožeča stranka zavrača trditev Sveta, da naj nezmožnost izterjave njenih terjatev ne bi nastala zaradi Uredbe št. 2340/90,
         ampak zaradi bolj oddaljenih vzrokov, to je iraškega napada na Kuvajt, ki pomeni kršitev mednarodnega javnega prava. Dejstvo,
         da je Skupnost embargo proti Iraku upravičila s tem, da je država že prej delovala protipravno, ne pomeni, da Skupnost ni
         dolžna poravnati škode, ki so jo utrpele tretje osebe zaradi kršitve, ki je enaka razlastitvi. Obstoja neposredne zveze, ki
         se uveljavlja v tem primeru, ne spodbija tudi dejstvo, da je škoda, ki jo je tožeča stranka utrpela, nastala zaradi nezakonitega
         akta, namreč Zakona št. 57, ki je bil sprejet kot protiukrep na predhoden zakonit ukrep, namreč sprejetje Uredbe št. 2340/90
         (sodba sodišča z dne 7. novembra 1985 v zadevi Adams proti Komisiji, 145/83, Recueil, str. 3539).

      41      Na trditev Sveta, da naj bi škoda nastala zaradi resolucij, ki jih je sprejel Varnostni svet Združenih narodov, tožeča stranka
         odgovarja, da resolucije Varnostnega sveta Združenih narodov nimajo neposrednega učinka v pravnih redih držav članic.

      42      Glede vprašanja, ki sta ga postavili toženi stranki, ali po eni strani terjatve tožeče stranke dejansko pomenijo „sredstvo“
         v smislu Zakona št. 57 in ali po drugi strani ta zakon še vedno velja, tožeča stranka zatrjuje, da je v tem primeru pomembno
         samo to, da iraški organi še naprej zavračajo plačilo svojih dolgov.

      43      Tožeča stranka končno zatrjuje, da v nasprotju s tem, kar navaja Svet, dejstvo, da se Uredba št. 2340/90 nanaša samo na izvoz
         in uvoz blaga in ne na opravljanje storitev, ne vpliva na presojo, ali je podana vzročna zveza ali ne, ker so iraški organi
         zaradi sprejetja te uredbe zavrnili plačilo njenih terjatev.

      44      Svet trdi, da naj, tudi če bilo treba šteti, da so terjatve tožeče stranke do Iraka neizterljive, in bi zato tožeča stranka
         utrpela škodo, ne bi bilo nobene zveze ali vsaj ne „dovolj neposredne“ zveze med to škodo in sprejetjem Uredbe št. 2340/90.

      45      Po mnenju Sveta naj iraško zavračanje poplačila terjatev tožeče stranke ne bi bilo posledica uporabe Zakona št. 57, ki je
         bil sprejet kot protiukrep na sprejetje Uredbe št. 2340/90, temveč posledica finančnih težav, v katerih se je znašel Irak
         zaradi svoje agresivne politike do sosednjih držav. Poleg tega naj, ker iraški organi ob sprejetju Zakona št. 57 še niso prenesli
         sredstev na bančni račun tožeče stranke, v strogem smislu določb tega zakona nikakršno „imetje“ ali „sredstvo“ tožeče stranke
         ne bi moglo biti zamrznjeno.

      46      Tudi če bi predvidevali, da je treba zatrjevano škodo, ki naj bi jo utrpela tožeča stranka, obravnavati tako, kot da jo je
         povzročilo izvajanje Zakona št. 57, Svet meni, da naj v nasprotju s trditvami tožeče stranke sprejetja tega zakona ne bi spodbudila
         Uredba št. 2340/90, ampak resoluciji Varnostnega sveta Združenih narodov št. 660 (1990) in 661 (1990), s katerima je bil proti
         Iraku uveden embargo in ju je morala Skupnost prevzeti, saj je bila k temu pravno zavezana. Iz tega naj bi izhajalo, da sprejetje
         Zakona št. 57 nikakor ni „dovolj neposredna“ posledica sprejetja Uredbe št. 2340/90 v smislu sodne prakse.

      47      Prav tako naj tudi ne bi obstajala zatrjevana vzročna zveza, ker naj v zgodovinskem okviru sprejetja Zakona št. 57 ne bi bilo
         mogoče obravnavati kot iraško „reakcijo“ na embargo, ki ga je uvedel Varnostni svet Združenih narodov in ga je Skupnost izvršila
         s sprejetjem Uredbe št. 2340/90, saj so bili ukrepi proti Iraku sprejeti na podlagi predhodnih kršitev mednarodnega javnega
         prava s strani te države.

      48      Navsezadnje Svet trdi, da naj zato, ker je bil cilj Uredbe št. 2340/90 preprečiti uvoz in izvoz blaga in ne prepovedati gospodarskim
         subjektom Skupnosti, da prejemajo plačila terjatev, ki so jim jih iraški organi že dolgovali, ne bi bilo dovolj neposredne
         vzročne zveze med sprejetjem te uredbe in uveljavljano škodo.

      49      Komisija ugotavlja, da škoda, ki jo uveljavlja tožeča stranka, izhaja izključno iz Zakona št. 57 in ne iz sprejetja Uredbe
         št. 2340/90, saj naj bi slednjo Irak uporabil le kot izgovor za odlog plačila svojih dolgov zaradi težavnega položaja, v katerem
         se je znašla država, in neugodnega finančnega položaja, v katerem je pristala zaradi izvajanja vojaških operacij v regiji
         in svoje oborožitvene politike.

      50      Prav tako naj bi bilo iz členov 5 in 7 Zakona št. 57 jasno razvidno, da Irak ni dokončno zavrnil poplačila terjatev tožeče
         stranke, kar naj bi pojasnjevalo dejstvo, da je tožeča stranka predlagala, da svoje terjatve v zameno za nadomestilo škode
         odstopi toženima strankama; tako da naj bi bilo tudi iz tega razloga jasno, da ni neposredne zveze med zatrjevano škodo in
         Uredbo št. 2340/90. V vsakem primeru, tudi če bi bila posredna vzročna zveza zadosten razlog za nepogodbeno odgovornost Skupnosti,
         ostaja dejstvo, da naj bi bila takšna zveza neupoštevna v okoliščinah, kot so v tem primeru, ki se nanaša na zakonito ravnanje
         (sprejetje Uredbe št. 2340/90 s strani Sveta), kar je nato povzročilo nezakonito ravnanje tretje osebe (sprejetje Zakona št.
         57 s strani Iraka).

      51      Komisija dodaja, da je Irak v dopisu z dne 28. februarja 1991 predsedniku Varnostnega sveta Združenih narodov uradno priznal
         zakonitost Resolucije Varnostnega sveta Združenih narodov št. 660 (1990) in drugih resolucij, ki so privedle do sprejetja
         Zakona št. 57, in da je ta zakon dokončno prenehal veljati 3. marca 1991, kar pomeni, da bi od tega dne dalje tožeča stranka
         lahko od iraških organov zahtevala poravnavo dolga.

      52      Glede zahteve, naj se kot dokaz uporabi pričevanje nekdanjih predsednikov Komisije in Sveta, Komisija izjavlja, da to ne bi
         bilo smiselno, ker dokazi, ki se zahtevajo od tožeče stranke, ne morejo temeljiti na izjavah teh dveh oseb.

       Škoda
      53      Tožeča stranka trdi, da je utrpela „škodo, ki še vedno traja“ v smislu sodne prakse glede nepogodbene odgovornosti Skupnosti,
         ker so njene terjatve do Iraka zaradi sprejetja Uredbe št. 2340/90 postale neizterljive. Dejstvo, da je predlagala odstop
         terjatev toženima strankama v zameno za nadomestilo škode, naj nikakor ne bi pomenilo, da škode ni, ampak naj bi bil izključni
         namen tega predloga, da se prepreči vsakršna neupravičena obogatitev na njeni strani. Če bi toženi stranki dvomili o obstoju
         in neizterljivosti terjatev tožeče stranke do Iraka, slednja predlaga, da lahko dokaze o tem predložita njen komercialni direktor
         Hartwig von Bredow in njen tedanji predstavnik v Bagdadu Wolfgang Johner. To, da tožeča stranka ni pojasnila, zakaj iraški
         organi niso poravnali svojega dolga do nje, je posledica dejstva, da tudi sama od njih ni dobila nobenega pojasnila, predvsem
         zato, ker ji je embargo, ki ga je Skupnost uvedla na opravljanje storitev v Iraku (Uredba Sveta (EGS) št. 3155/90 z dne 29.
         oktobra 1990 o podaljšanju in spremembi Uredbe št. 2340/90, UL L 304, str. 1, v nadaljevanju: Uredba št. 3155/90) preprečil,
         da bi pravnim zastopnikom v Iraku dala kakršnakoli navodila.

      54      Tožeča stranka svojo škodo ocenjuje na 2.279.859,69 DEM, kar naj bi ustrezalo dolgovom, ki jih je iraško ministrstvo priznalo
         v dopisih z dne 5. in 6. februarja 1990, v katerih je dalo nalog za njihovo plačilo, vendar tožeča stranka plačila še vedno
         ni prejela.

      55      Tožeča stranka zatrjuje, da bi moral v skladu s sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice znesek odškodnine odražati
         pravično uskladitev med splošnim interesom Skupnosti in potrebo po varovanju temeljnih pravic posameznika. Meni pa, da to
         ne izključuje, da bi odškodnina pokrila celotni znesek dolgov, ki so postali neizterljivi zaradi sprejetja državnega ukrepa,
         vključno z vsemi pripadajočimi obrestmi od dneva, ko so dolgovi nastali (zgoraj omenjena sodba Grške rafinerije Stan in Stratis
         Andreadis proti Grčiji). Nemška zakonodaja naj bi namreč omogočala prejetje odškodnine za celoto finančnih izgub, ki jih je
         povzročila „kršitev, ki je enaka razlastitvi“. Enako naj bi veljalo za sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice.
         Skupnosti naj bi bilo tako treba naložiti, naj ji v zameno za odstop terjatev, ki jih ima do Iraka, plača odškodnino, ki je
         enaka znesku njenih terjatev, skupaj s pripadajočimi obrestmi. Tožeča stranka pa ne izključuje možnosti, da bi se glede na
         okoliščine tega primera zahtevana odškodnina zmanjšala.

      56      Svet trdi, da so ukrepi, ki jih je sprejel Irak, predvsem Zakon št. 57, vplivali le na odlog plačila terjatev tožeče stranke,
         tako da naj s pravnega vidika tožeča stranka ne bi utrpela „škode, ki še vedno traja“ v smislu sodne prakse, kar naj bi izhajalo
         iz dejstva, da je tožeča stranka pripravljena svoje terjatve odstopiti institucijam Skupnosti v zameno za povrnitev škode,
         ki naj bi jo utrpela.

      57      Poleg tega naj bi iz dopisa, ki mu ga je tožeča stranka poslala 4. avgusta 1994, jasno izhajalo, da je tožeča stranka svoje
         terjatve prijavila pri pristojnih upravnih organih v Nemčiji, da bi jih lahko uveljavljala pri Claims Commission, ki jo je
         ustanovila Organizacija Združenih narodov (v nadaljevanju: OZN) z namenom, da bi reševala vprašanja gospodarske škode, ki
         so jo subjekti utrpeli zaradi embarga proti Iraku, kar naj bi dokazovalo, da je obstoj škode na strani tožeče stranke v končni
         fazi odvisen od tega, ali bo OZN ukinila embargo proti Iraku.

      58      Komisija zatrjuje, da natančen znesek utrpljene škode ni dokazan, ker s pravnega vidika terjatve tožeče stranke še obstajajo,
         in zavrača predlog tožeče stranke, da bi odstopila svoje terjatve v zameno za to, da ji Skupnost prizna odškodnino.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      59      Sodišče prve stopnje uvodoma opozarja, prvič, da je treba za nepogodbeno odgovornost Skupnosti zaradi zakonitega ali nezakonitega
         akta najprej dokazati, da je zatrjevana škoda resnična in da obstaja vzročna zveza med to škodo in omenjenim aktom (sodba
         Sodišča z dne 29. septembra 1982 v zadevi Oleifici Mediterranei proti EGS, 26/81, Recueil, str. 3057, točka 16, sodbe Sodišča
         prve stopnje z dne 13. decembra 1995 v zadevi Exporteurs in Levende Varkens in drugi proti Komisiji, T-481/93 in T-484/93,
         Recueil, str. II-2941, točka 80, z dne 11. julija 1996 v zadevi International Procurement Services proti Komisiji, T-175/94,
         Recueil, str. II-729, točka 44, z dne 16. oktobra 1996 v zadevi Efisol proti Komisiji, T-336/94, Recueil, str. II-1343, točka
         30, z dne 11. julija 1997 v zadevi Oleifici Italiani proti Komisiji, T-267/94, Recueil, str. II-1239, točka 20, in z dne 29.
         januarja 1998 v zadevi Dubois et Fils proti Svetu in Komisiji, T-113/96, Recueil, str. II-125, točka 54). Drugič, Sodišče
         prve stopnje glede odgovornosti Skupnosti zaradi zakonitega akta, tako kot v tem primeru, poudarja, da iz sodne prakse izhaja,
         da naj bi v primeru, da se v pravu Skupnosti dopusti tako načelo, predpostavka take odgovornosti vsekakor pomenila obstoj
         „neobičajne“ in „posebne“ škode (sodbi Sodišča z dne 13. junija 1972 v zadevi Compagnie d'Approvisionnement in Grands Moulins
         de Paris proti Komisiji, 9/71 in 11/71, Recueil, str. 391, točki 45 in 46, in z dne 6. decembra 1984 v zadevi Biovilac proti
         EGS, 59/83, Recueil, str. 4057, točka 28, ter zgoraj navedeni sodbi Développement SA in Clemessy proti Komisiji, točka 33,
         in De Boer Buizen proti Svetu in Komisiji, točki 16 in 17). Zato je treba preučiti, ali uveljavljana škoda obstaja v takem
         smislu, da je „resnična in gotova“, ali je ta škoda neposredna posledica sprejetja Uredbe št. 2340/90 s strani Sveta ter ali
         je uveljavljana škoda taka, da lahko povzroči odgovornost Skupnosti zaradi zakonitega akta v smislu zgoraj navedene sodne
         prakse.

       Obstoj uveljavljane škode
      60      Sodišče prve stopnje glede vprašanja, ali je tožeča stranka dejansko utrpela „resnično in gotovo“ škodo v smislu sodne prakse
         (sodbi Sodišča z dne 27. januarja 1982 v zadevi Birra Wührer in drugi proti Svetu in Komisiji, 256/80, 257/80, 265/80, 267/80
         in 5/81, Recueil, str. 85, točka 9, in v zadevi De Franceschi proti Svetu in Komisiji, 51/81, Recueil, str. 117, točka 9;
         sodbi Sodišča prve stopnje z dne 16. januarja 1996 v zadevi Candiotte proti Svetu, T-108/94, Recueil, str. II-87, točka 54,
         in z dne 12. decembra 1996 v zadevi Stott proti Komisiji, T-99/95, Recueil, str. II-2227, točka 72, ter zgoraj omenjena sodba
         Oleifici Italiani proti Komisiji, točka 74), torej ali so njene terjatve do Iraka postale dokončno neizterljive, uvodoma opozarja,
         da mora tožeča stranka v skladu z ustaljeno sodno prakso sodišču Skupnosti predložiti dokaze, ki bi izkazali obstoj zatrjevane
         škode (sodba Sodišča prve stopnje z dne 9. januarja 1996 v zadevi Koelman proti Komisiji, T-575/93, Recueil, str. II-1, točka
         97).

      61      V tem primeru pa je treba ugotoviti, da čeprav med strankami ni sporno, da terjatve tožeče stranke še niso bile poplačane,
         še vedno ostaja dejstvo, da dokazi, ki jih je predložila tožeča stranka, ne izkazujejo z zadostno stopnjo verjetnosti, da
         so iraški organi dokončno zavrnili plačilo svojih dolgov zaradi sprejetja Uredbe št. 2340/90. Tožeča stranka ni predložila
         nobenih dokazov o tem, da je dejansko vzpostavila stik ali vsaj poskušala vzpostaviti stik z ustreznimi iraškimi državnimi
         organi ali banko Rafidian, da bi razjasnila, zakaj plačilni nalogi za njene terjatve, ki jih je iraško ministrstvo v dopisih
         z dne 5. in 6. februarja 1990 posredovalo banki Rafidian, še niso bili izvršeni.

      62      Sodišče prve stopnje je glede tega v okviru ukrepov procesnega vodstva tožečo stranko pozvalo, naj predloži dopise, ki jih
         je v zvezi s plačilom njenih terjatev morebiti izmenjala z iraškimi organi. Tožeča stranka je v svojih pisnih odgovorih na
         vprašanja Sodišča prve stopnje priznala, da z iraškimi organi ni izmenjala nobenih dopisov, in poudarila, da ni bilo v njenem
         interesu, da bi „z dodatnimi dopisi vzbudila kakršenkoli dvom o zavezujočnosti nalogov, ki jih je iraško ministrstvo v svojih
         dopisih z dne 5. in 6. februarja 1990 posredovalo banki Rafidian“ ter da „bi bilo poleg tega nesprejemljivo in zato kontraproduktivno,
         če bi s pisnim izražanjem svojih stališč poskušala pospešiti notranje izvrševanje nalogov ministrstva“. Kljub vsemu pa dejstvo,
         da se tožeči stranki ni zdelo vredno ali primerno, da bi poskušala „pospešiti notranje izvrševanje nalogov iraškega ministrstva“
         samo po sebi ne zadostuje za utemeljitev njene trditve, da so iraški organi dokončno zavrnili plačilo njenih terjatev. Iz
         tega izhaja, da ni mogoče izključiti možnosti, da je neplačilo njenih terjatev le posledica upravne zamude, začasne zavrnitve
         plačila ali začasne ali trajne nezmožnosti plačevanja Iraka.

      63      Te ugotovitve ne ovrže dopis z dne 10. oktobra 1990, ki ga je tožeči stranki poslal iraški minister in ga je slednja predložila
         na obravnavi 19. junija 1997, iz katerega naj bi po mnenju tožeče stranke izhajalo, da naj bi iraški minister „v diplomatskem
         jeziku“ sporočil, da terjatve ne bodo plačane vse dotlej, dokler bo v veljavi embargo Skupnosti proti Iraku. V tem dopisu,
         ki ga je tožeča stranka prejela „ob razglasitvi združitve Zvezne republike Nemčije in Nemške demokratične republike“, namreč
         niso bili omenjeni pogodbeni odnosi med tožečo stranko in iraškimi organi, določeni s pogodbo iz leta 1975 ali a fortiori usoda terjatev tožeče stranke, ampak vsebuje le splošne izjave glede prispevka, ki naj bi ga lahko nemška podjetja dala k
         „razvoju produktivnega dvostranskega sodelovanja“ med Nemčijo in Irakom ter glede škode, ki naj bi jo tem odnosom povzročil
         embargo, in „nevarnosti, ki prežijo na Irak“.

      64      Poleg tega je treba poudariti, da tožeča stranka Sodišču prve stopnje ni predložila nobenih prepisov poročil, na katera se
         sklicuje v svojih pisnih odgovorih na zgoraj navedeno vprašanje, ki ji ga je postavilo Sodišče prve stopnje, to je določenih
         zaupnih poročil, ki naj bi jih pripravil pomočnik direktorja njene iraške podružnice, iz katerih naj bi izhajalo, da iraški
         organi še vedno zavračajo plačilo njenih terjatev zaradi ohranjanja embarga Skupnosti.

      65      Vsekakor pa je bil Zakon št. 57 – tudi ob predpostavki, da je bila iraška zavrnitev plačila terjatev tožeče stranke, kot slednja
         navaja v tožbi, posledica sprejetja Zakona št. 57, ki je zamrznil vsa sredstva podjetij s sedežem v državah, katerih vlade
         so sprejele „samovoljne odločitve“ proti Iraku, kot je Uredba št. 2340/90 – končno preklican 3. marca 1991, kot sta v svojih
         navedbah pojasnili toženi stranki. Iz tega izhaja, da od tega datuma dalje načeloma ne bi smelo biti nobenih pravnih zadržkov,
         ki bi iraškim organom preprečevali poplačilo terjatev tožeče stranke. Sodišče prve stopnje je v okviru ukrepov procesnega
         vodstva tožečo stranko pozvalo, naj pojasni, ali je po prenehanju veljavnosti Zakona št. 57 naredila vse potrebno za to, da
         bi bile njene terjatve poplačane, in navede razloge, zakaj njene terjatve kljub prenehanju veljavnosti tega zakona niso bile
         plačane. Tožeča stranka je v svojem pisnem odgovoru pojasnila, da Zakona št. 57, kot je navedla že prvič v svojem odgovoru,
         ne gre obravnavati kot vzrok za iraško zavrnitev plačila terjatev, ampak kot indic za to zavrnitev, v smislu, da Irak kot
         dolžnik ni potreboval pravne podlage za neizpolnjevanje svojih pogodbenih obveznosti. Vendar pa tudi ob predpostavki, da Irak
         ni zavrnil plačila terjatev tožeče stranke na podlagi sprejetja Zakona št. 57 – kar je vsekakor v nasprotju s tožbenimi trditvami
         tožeče stranke –, ostaja dejstvo, da je v obravnavanem primeru njena trditev brez podlage, ker, kot je bilo pravkar ugotovljeno,
         tožeča stranka še vedno ni dokazala, da je bila zavrnitev plačila dokončna, ter ni navedla razlogov za to zavrnitev, kljub
         temu, da je Zakon št. 57 prenehal veljati.

      66      Poleg tega Sodišče prve stopnje poudarja, da tožeča stranka, kot izhaja iz spisa, ni niti poskušala uveljavljati pogodbenih
         pravnih sredstev, ki jih v ta namen predvideva pogodba, ki jo je 30. januarja 1975 podpisala z iraškim ministrstvom, da bi
         od iraških organov prejela dokončno stališče glede neplačila njenih terjatev. V skladu s členom X te pogodbe (glej točko 2
         zgoraj) morata namreč pogodbeni stranki v primeru nesoglasij pri razlagi določil pogodbe ali neizvajanja pogodbenih obveznosti
         poskušati najti sprejemljivo rešitev z dogovarjanjem in v primeru neuspeha zadevo predložiti Planning Board, kar pa jima ne
         jemlje pravice, da zadevo predložita ustreznim iraškim sodiščem (člen X(1) in (2) te pogodbe). Kot je tožeča stranka pojasnila
         na obravnavi 19. junija 1997, ji je embargo, ki ga je z Uredbo št. 3155/90 Skupnost uvedla na opravljanje storitev v Iraku
         in Kuvajtu, onemogočil, da bi dala navodila iraškim odvetnikom in pravnim zastopnikom. Čeprav ni mogoče izključiti, da je
         tujim podjetjem zaradi stanja v Iraku po koncu zalivske vojne dejansko oteženo iskanje pravne pomoči pri iraških odvetnikih,
         ki bi reševali spore med omenjenimi podjetji in iraškimi organi, pa ostaja dejstvo, da v nasprotju s trditvami tožeče stranke
         te težave niso nastale zaradi uvedbe Uredbe št. 3155/90, saj ta prepoveduje le opravljanje storitev v ali iz Skupnosti fizičnim
         osebam v Iraku ali podjetjem, registriranim v Iraku, s ciljem in namenom spodbujanja iraškega gospodarstva, ne pa tudi opravljanje
         storitev v Iraku, ki jih tretjim strankam posredujejo fizične ali pravne osebe s sedežem v tej državi (člen 1 te uredbe).

      67      Navsezadnje pa zato, ker ni nasprotnih dokazov, tudi dejstvo, da je tožeča stranka ponudila toženima strankama, da jima odstopi
         terjatve, ki jih ima do Iraka, v zameno za plačilo navedenega zneska, onemogoča ugotovitev, da so te terjatve postale dokončno
         neizterljive.

      68      Iz zgoraj navedenega izhaja, da tožeči stranki ni uspelo z zadostno stopnjo verjetnosti dokazati, da je utrpela resnično in
         gotovo škodo v smislu zgoraj navedene sodne prakse (glej točko 60 zgoraj).

      69      Vendar pa je tudi ob predpostavki, da je škoda, ki jo uveljavlja tožeča stranka, dejansko „resnična in gotova“, odgovornost
         Skupnosti zaradi zakonitega akta lahko podana le, če obstaja neposredna vzročna zveza med Uredbo št. 2340/90 in nastalo škodo.
         Sodišče prve stopnje glede na posebne vidike tega primera meni, da je treba preučiti in preveriti, ali je v tem primeru podana
         taka vzročna zveza.

       Vzročna zveza
      70      Iz trditev tožeče stranke izhaja, da je treba škodo, ki naj bi jo utrpela na podlagi dejstva, da so postale njene terjatve
         neizterljive zato, ker je Irak sprejel Zakon št. 57 kot predvidljiv in neposreden protiukrep na sprejetje Uredbe št. 2340/90,
         s katero je bil proti Iraku uveden embargo, v končni fazi pripisati Skupnosti. Zato je treba najprej ugotoviti, ali so terjatve
         tožeče stranke do Iraka postale neizterljive zaradi sprejetja Zakona št. 57, in, če to drži, ali sta sprejetje tega Zakona
         in posledična zavrnitev iraških organov, da plačajo omenjene terjatve, neposredno povezana s sprejetjem Uredbe št. 2340/90
         (glej zgoraj navedeno sodbo International Procurement Services proti Komisiji, točka 55).

      71      Sodišče prve stopnje glede tega ugotavlja, prvič, da je iz uvoda Zakona št. 57 jasno razvidno, da je bil ta zakon sprejet
         zato, ker so „nekatere vlade“ proti Iraku sprejele „samovoljne odločitve“. Treba pa je tudi dodati, da v Zakonu št. 57 ni
         omenjena Evropska skupnost ali Uredba št. 2340/90. Tudi ob predpostavki, da se Zakon št. 57 implicitno nanaša na vlade vseh
         držav članic, pa je gotovo, da Uredbe št. 2340/90, ki prepoveduje trgovino med Skupnostjo in Irakom, niso sprejele te vlade,
         ampak Skupnost.

      72      Tudi če bi bilo Uredbo št. 2340/90, ki jo je sprejel Svet, mogoče šteti za „samovoljno odločitev“, ki so jo sprejele „nekatere
         vlade“ v smislu Zakona št. 57, Sodišče prve stopnje meni, da tožeča stranka, ki nosi dokazno breme (sodba Sodišča z dne 21.
         januarja 1976 v zadevi Produits Bertrand, 40/75, Recueil, str. 1, in sodba Sodišča prve stopnje z dne 24. septembra 1996 v
         zadevi Dreyfus proti Komisiji, T-485/93, Recueil, str. II-1101, točka 69), ni z zadostno stopnjo verjetnosti dokazala, da
         je sprejetje tega zakona kot povračilnega ukrepa ob običajnem teku stvari objektivno predvidljiva posledica sprejetja te uredbe.
         Poleg tega pa je iz spisa razvidno, da je tudi v primeru morebitnega obstoja neposredne vzročne zveze med zatrjevano škodo
         in sprejetjem Zakona št. 57 ta zakon, ki je začel veljati 6. avgusta 1990, dokončno prenehal veljati 3. marca 1991. Iz tega
         izhaja, da vsaj od omenjenega datuma dalje Zakona št. 57 ni mogoče obravnavati kot vzrok za zavrnitev poplačila terjatev tožeče
         stranke.

      73      V vsakem primeru, tudi če bi bilo na Zakon št. 57 mogoče gledati kot na predvidljivo posledico sprejetja Uredbe št. 2340/90
         in/ali če bi navkljub prenehanju veljavnosti tega zakona iraški organi še naprej zavračali plačilo terjatev tožeče stranke
         kot povračilni ukrep zaradi še vedno veljavnega embarga Skupnosti, pa Sodišče prve stopnje meni, da po zadnji analizi zatrjevane
         škode ni mogoče pripisati Uredbi št. 2340/90, ampak, kot je navedel tudi Svet, Resoluciji Varnostnega sveta Združenih narodov
         št. 661 (1990), s katero je bil proti Iraku uveden embargo.

      74      Sodišče prve stopnje glede tega poudarja, da so v skladu s členom 25 Ustanovne listine Združenih narodov le „[države] članice
         Združenih narodov“ zavezane k tem, da sprejemajo in izvršujejo odločbe Varnostnega sveta. Čeprav je res, da so v skladu s
         tem države članice OZN dolžne sprejeti vse potrebne ukrepe, da bi izvršile trgovinski embargo proti Iraku, kot ga ureja Resolucija
         št. 661 (1990), pa ostaja dejstvo, da so tiste države, ki so hkrati članice Skupnosti, lahko ustrezno ukrepale le v skladu
         s Pogodbo, saj spada vsak ukrep splošne trgovinske politike, kot je na primer uvedba trgovinskega embarga, v skladu s členom
         113 Pogodbe v izključno pristojnost Skupnosti. Tudi Uredba št. 2340/90 je bila sprejeta na podlagi omenjenih dejstev, njen
         uvod pa določa, da „se Skupnost in njene države članice strinjajo, da pri ukrepih glede trgovanja z Irakom in Kuvajtom, za
         katere so se odločili v Varnostnem svetu Združenih narodov, uporabijo inštrument Skupnosti in s tem dosežejo enotno izvrševanje
         na celotnem ozemlju Skupnosti“. Zaradi tega Sodišče prve stopnje meni, da v okoliščinah obravnavane zadeve zatrjevane škode
         ni mogoče pripisati Uredbi št. 2340/90, ampak izključno Resoluciji Varnostnega sveta Združenih narodov št. 661 (1990), s katero
         je bil proti Iraku uveden embargo. Na podlagi navedenega je torej mogoče ugotoviti, da tožeči stranki ni uspelo dokazati obstoja
         neposredne vzročne zveze med zatrjevano škodo in sprejetjem Uredbe št. 2340/90.

      75      Glede na posebne okoliščine tega primera se zdi Sodišču prve stopnje primerno tudi, da preuči, ali je, če so izpolnjeni pogoji,
         povezani z obstojem zatrjevane škode in neposredne vzročne zveze, to škodo mogoče opredeliti za „posebno“ in „neobičajno“
         v smislu zgoraj navedene sodne prakse (točka 59) v zvezi z odgovornostjo Skupnosti zaradi zakonitih aktov.

       Narava zatrjevane škode
      76      Sodišče prve stopnje opozarja, da je Sodišče v zgoraj navedeni sodbi Compagnie d'Approvisionnement in Grands Moulins de Paris
         proti Komisiji zavrnilo zahtevek za povrnitev „neobičajne in posebne“ škode, ki so ga tožeče stranke uveljavljale na podlagi
         odgovornosti Skupnosti zaradi zakonitega akta zaradi „neenakomerne porazdelitve političnih bremen“ z obrazložitvijo, da „morebitna
         odgovornost zaradi zakonitega zakonskega ukrepa v takem primeru, kot je v obravnavanem postopku, ne more biti podana, ker
         so bili ukrepi, ki jih je sprejela Komisija, namenjeni izključno temu, da bi v splošnem gospodarskem interesu ublažili posledice,
         ki so jih zaradi nacionalne odločitve o devalvaciji franka nosili predvsem francoski uvozniki“ (točki 45 in 46 navedene sodbe).

      77      Prav tako je Sodišče v zgoraj navedeni sodbi Biovilac proti EGS razsodilo, da bi se lahko pogoj, pod katerim je Skupnost lahko
         zaradi nezakonitega zakonskega akta odgovorna le, če zatrjevana škoda presega meje gospodarskih tveganj, ki so značilna za
         dejavnosti zadevnega sektorja, „a fortiori uporabil le, če bi bil sistem nekrivdne odgovornosti sprejet v pravo Skupnosti“ (točka 28 navedene sodbe). V primeru, ki
         je bil podlaga za navedeno sodbo, je tožeča stranka odškodninski zahtevek zaradi zakonitega akta utemeljevala na pojmih „posebnega
         žrtvovanja“ (Sonderopfer) iz nemškega prava in „neenakomerne porazdelitve političnih bremen“ iz francoskega prava, na katera
         se sklicuje tudi tožeča stranka v tem postopku.

      78      Sodišče je s sodbo v zgoraj navedeni zadevi Développement SA in Clemessy proti Komisiji zavrnilo tudi odškodninski zahtevek,
         ki je temeljil na načelu nekrivdne odgovornosti, z obrazložitvijo, da to načelo, kot so ga opisale tožeče stranke, predpostavlja,
         da „mora posameznik v splošnem interesu nositi finančno breme, ki ga v običajnih okoliščinah ne bi nosil“, za kar pa v tem
         primeru ni šlo (točka 33 navedene sodbe).

      79      Sodišče je končno s sodbo v zgoraj navedeni zadevi De Boer Buizen proti Svetu in Komisiji razsodilo, da sistem, ki so ga uvedle
         institucije Skupnosti za izvajanje sporazuma med Skupnostjo in Združenimi državami Amerike za trgovino z jeklenimi cevmi,
         ni povzročil nobene diskriminacije proti proizvajalcem teh izdelkov iz Skupnosti v primerjavi z distributerji in da zaradi
         tega niso bili izpolnjeni pogoji za odgovornost Skupnosti zaradi nezakonitega akta, ter dodalo, da to, da v Skupnosti ni podana
         taka diskriminacija med proizvajalci in distributerji teh izdelkov, ne pomeni, da institucije ne nosijo „določene stopnje
         odgovornosti“, če bi se ugotovilo, da so morala nekatera podjetja „kot skupina nositi nesorazmeren delež bremena“, do katerega
         je prišlo zaradi izvajanja omenjenega trgovinskega sporazuma. Po mnenju Sodišča bi morale v takem primeru „povračilo zagotoviti
         institucije Skupnosti“ (točki 16 in 17).

      80      Iz zgoraj navedene sodne prakse Sodišča izhaja, da je takrat, ko bi bilo treba v pravu Skupnosti priznati odgovornost Skupnosti
         zaradi zakonitega akta, taka odgovornost podana samo, če uveljavljana škoda pod pogojem, da gre za „še vedno trajajočo škodo“,
         prizadene posamezno skupino gospodarskih subjektov, in sicer nesorazmerno v primerjavi z drugimi gospodarskimi subjekti (neobičajna
         škoda) ter presega meje gospodarskih tveganj, ki so značilna za dejavnosti zadevnega sektorja (posebna škoda), ne da bi bilo
         mogoče zakonski akt, ki naj bi povzročil zatrjevano škodo, upravičiti s splošnim gospodarskim interesom (zgoraj navedene sodbe
         De Boer Buizen proti Svetu in Komisiji, Compagnie d'Approvisionnement in Grands Moulins de Paris proti Komisiji ter Biovilac
         proti EGS).

      81      Sodišče prve stopnje glede neobičajnosti uveljavljane škode v smislu, da prizadene določeno skupino gospodarskih subjektov,
         in sicer nesorazmerno v primerjavi z drugimi gospodarskimi subjekti, poudarja, prvič, da je bil namen sprejetja Zakona št.
         57, s katerim bi morali biti po trditvah tožeče stranke izenačeni vsi drugi povračilni ukrepi iraških organov z istim učinkom,
         zamrznitev „sredstev“, ki so jih imela v Iraku podjetja s sedežem v Skupnosti, ter „prihodkov“, ki so jih ta „sredstva“ ustvarjala.
         Iz tega izhaja, da niso bile prizadete le terjatve tožeče stranke, ampak tudi terjatve vseh drugih podjetij Skupnosti, ki
         niso bile poplačane pred uvedbo embarga proti Iraku z Uredbo št. 2340/90. Kot je tožeča stranka poudarila na obravnavi, so
         terjatve podjetij Skupnosti do Iraka, ki so po tem, ko je Skupnost uvedla embargo na trgovino s to državo, postale neizterljive
         in jih je bilo treba pokriti z državnimi poroštvi, skupaj znašale 18 milijard USD.

      82      V teh okoliščinah tožeče stranke ni mogoče obravnavati kot del skupine gospodarskih subjektov, katerih premoženjski interesi
         bi bili prizadeti tako, da bi se razlikovali od vseh drugih gospodarskih subjektov, katerih terjatve so postale neizterljive
         zaradi uvedbe embarga s strani Skupnosti. Zato tudi ne more trditi, da je utrpela posebno škodo ali da se je morala posebno
         žrtvovati. Treba je dodati, da dejstvo, da svojih terjatev ni mogla poplačati iz državnih poroštev, ker so izhajale iz izvrševanja
         pogodbe, ki je bila podpisana, preden je Nemčija začela izvajati sistem poroštev za trgovinska tveganja v državah, kot je
         Irak, kar je pojasnila v pisnih odgovorih na vprašanja Sodišča prve stopnje in na obravnavi, ni tako, da bi se zaradi tega
         razlikovala od podjetij, ki so bila deležna teh poroštev. Tožeči stranki namreč ni uspelo dokazati, da je bila edino podjetje
         oziroma eno izmed maloštevilnih v skupini gospodarskih subjektov, ki niso imeli takega zavarovalnega kritja.

      83      Drugič, glede posebnosti zatrjevane škode v smislu, da presega gospodarska tveganja, ki so značilna za gospodarske dejavnosti
         zadevnega sektorja, Sodišče prve stopnje meni, da v obravnavani zadevi te omejitve niso bile presežene. Ni namreč sporno,
         da je bil Irak zaradi svoje vpletenosti v vojno z Iranom že mnogo pred napadom na Kuvajt 2. avgusta 1990 obravnavan kot „država
         z visokim tveganjem“, kar sta ugotovili že toženi stranki, ne da bi tožeča stranka temu ugovarjala. V teh okoliščinah so bila
         gospodarska in trgovinska tveganja, izhajajoča iz morebitnega vmešavanja Iraka v nove spopade s sosednjimi državami in posledičnim
         odlogom plačil njegovih dolgov iz razlogov, povezanih z zunanjo politiko države, predvidljiva tveganja, značilna za vsako
         dejavnost opravljanja storitev v Iraku. Dejstvo, da je Irak, kot zatrjuje tožeča stranka, čeprav s precejšnjo zamudo, vseeno
         uspel plačevati svoje dolgove, ne more pomeniti, da so zgoraj omenjena tveganja izginila.

      84      To ugotovitev med drugim potrjuje tudi dopis z dne 28 januarja 1995, ki ga je zvezno ministrstvo za finance poslalo Komisiji,
         iz katerega je razvidno, da je bil sistem poroštev, ki ga je med letoma 1980 in 1990 uvedla Nemčija za kritje dolgov, nastalih
         z nemškim izvozom v Irak, večkrat začasno ustavljen, predvsem zaradi poslabšanja političnega položaja v Iraku.

      85      Iz navedenega izhaja, da so bila tveganja, ki jih je vsebovalo opravljanje storitev tožeče stranke v Iraku, del tveganj, ki
         so značilna za dejavnosti zadevnega sektorja.

      86      Navsezadnje je treba vsekakor poudariti, da je bila po eni strani Uredba št. 2340/90 pod predpostavko, kot zatrjuje tožeča
         stranka, da je povzročila uveljavljano škodo, sredstvo za to, kot je bilo pravkar pojasnjeno (glej točko 74 zgoraj), da se
         v Skupnosti uveljavi obveznost njenih držav članic kot članic OZN, da z aktom Skupnosti uresničijo Resolucijo Varnostnega
         sveta Združenih narodov št. 661 (1990), s katero je bil proti Iraku uveden embargo. Po drugi strani je treba poudariti, da
         so se, kot izhaja zlasti iz Resolucije št. 661 (1990), za embargo proti Iraku odločili z namenom, da bi zagotovili „ohranitev
         mednarodnega miru in varnosti“ in na podlagi „naravne pravice do individualne ali kolektivne samoobrambe v primeru oboroženega
         napada Iraka na Kuvajt v skladu z členom 51 Ustanovne listine [Združenih narodov]“.

      87      Vendar pa, kot je Sodišče razsodilo v sodbi z dne 30. julija 1996 v zadevi Bosphorus (C-84/95, Recueil, str. I-3953), čeprav
         je res, da ureditev, katere namen je, da se z uvedbo trgovinskega embarga proti tretji državi ohranita mednarodni mir in varnost,
         že sama po sebi vsebuje učinke, ki prizadenejo svobodo opravljanja gospodarskih dejavnosti in s tem povzročajo škodo subjektom,
         ki nikakor niso odgovorni za položaj, ki je privedel do sprejetja sankcij, ostaja dejstvo, da je pomen ciljev, ki jih zasleduje
         taka ureditev, vendarle zadosten razlog, ki opravičuje negativne posledice, celo znatne, ki jih utrpijo nekateri subjekti.

      88      Zaradi navedenega in glede na cilj splošnega interesa, ki je za mednarodno skupnost tako pomemben kot cilj ustavitve iraškega
         napada in zasedbe Kuvajta ter ohranitve mednarodnega miru in varnosti na tem območju, v obravnavanem primeru za škodo, ki
         jo uveljavlja tožeča stranka, tudi če bi jo bilo mogoče opredeliti za znatno v smislu zgoraj navedene sodbe Bosphorus, ne
         more odgovarjati Skupnost (glej tudi zgoraj navedeno sodbo Compagnie d'Approvisionnement in Grands Moulins de Paris, točka
         46, in sklepne predloge generalnega pravobranilca Mayrasa k tej sodbi, Recueil, str. 417, 425 in 426).

      89      Iz zgoraj navedenega izhaja, da je odškodninski zahtevek tožeče stranke, ki temelji na načelu odgovornosti Skupnosti zaradi
         zakonitega akta, neutemeljen in ga je zato treba zavrniti.

       Podredni zahtevek za povrnitev škode, ki naj bi nastala zaradi nezakonitega akta
       Trditve strank
       Nezakonitost Uredbe št. 2340/90
      90      Tožeča stranka navaja, da podredno uveljavlja odgovornost Skupnosti zaradi nezakonitega akta, in sicer v primeru, če bi Sodišče
         prve stopnje ugotovilo, da nima pravice do povrnitve škode v višini svojih terjatev, ampak do tega, da bi zakonodajalec Skupnosti
         določil pavšalno odškodnino za nastalo škodo. Glede tega zatrjuje, da naj bi bil zato, ker ob sprejetju Uredbe št. 2340/90
         zakonodajalec Skupnosti ni določil ustreznega mehanizma za povrnitev škode gospodarskim subjektom, katerih terjatve do Iraka
         bi zaradi uvedbe trgovinskega embarga proti tej državi postale neizterljive, pogoj za odgovornost Skupnosti, to je obstoj
         nezakonitega akta, v obravnavanem primeru izpolnjen, saj pomeni nezakonitost prav kršitev obveznosti povrnitve škode oziroma
         obveznosti določitve odškodnine za subjekte, katerih premoženjske pravice so bile brez krivde kršene, kar je splošno pravno
         načelo. Po trditvah tožeče stranke naj Svet in Komisija v tem primeru ne bi izpolnila svoje obveznosti uporabe diskrecijske
         pravice za določitev odškodnine v 100 %, 50 % ali nekem drugem deležu, s čimer naj bi storila napako pri presoji, kot naj
         bi sicer Sodišče prve stopnje ugotovilo v sodbi v zgoraj navedeni zadevi Carvel in Guardian Newspapers proti Svetu.

      91      Svet meni, da je zatrjevana nezakonita opustitev zakonodajalca Skupnosti, da bi ob sprejetju Uredbe št. 2340/90 določil mehanizem
         za povrnitev škode gospodarskim subjektom, ki jih je prizadel embargo proti Iraku, v bistvu enako vsebinsko vprašanje kot
         odškodninski zahtevek tožeče stranke zaradi zakonitega kratenja njenih premoženjskih pravic, ki je enako razlastitvi. V obeh
         primerih naj bi šlo za vprašanje, ali pomeni kršitev lastninske pravice, na katero se sklicuje tožeča stranka, kršitev višjega
         pravnega pravila, za katero je na podlagi člena 215, drugi odstavek, Pogodbe odgovorna Skupnost. Po mnenju Sveta je odgovor
         na to vprašanje nikalen.

      92      Po mnenju Sveta naj bi bila glede na to, da je Uredba št. 2340/90 gospodarski normativni akt, Skupnost odgovorna le, če bi
         obstajala dovolj resna kršitev višjega pravnega pravila o varstvu posameznikov, za kar pa naj v obravnavanem primeru ne bi
         šlo. Svet opozarja, da je v skladu s sodno prakso uresničevanje lastninske pravice mogoče omejiti pod pogojem, da omejitve
         ustrezajo ciljem Skupnosti in ne pomenijo nesorazmernega in nedopustnega posega, s katerim bi bilo kršeno samo bistvo zagotovljenih
         pravic (sodba Sodišča z dne 11. julija 1989 v zadevi Schräder HS Kraftfutter, 265/87, Recueil, str. 2237). Vendar pa tudi,
         če bi postale terjatve tožeče stranke do iraških organov dokončno neizterljive, škoda, ki bi jo zaradi tega utrpela tožeča
         stranka, ne bi pomenila nesorazmerne in hude kršitve bistva njene lastninske pravice.

      93      Poleg tega Svet še navaja, da je v primeru gospodarske škode lahko nepogodbena odgovornost Skupnosti podana le takrat, če
         po eni strani zadevna institucija, ne da bi se sklicevala na višji javni gospodarski interes, ni upoštevala posebnega položaja
         določene skupine gospodarskih subjektov (sodba Sodišča z dne 19. maja 1992 v zadevi Mulder in drugi proti Svetu, C-104/89
         in C-37/90, Recueil, str. I-3061) in če po drugi strani zatrjevana škoda presega meje gospodarskih tveganj, ki so značilna
         za dejavnosti zadevnega gospodarskega sektorja. V tem primeru pa so bili gospodarski interesi tožeče stranke prizadeti v enaki
         meri kot interesi kateregakoli gospodarskega subjekta s terjatvami do Iraka ali do podjetja s sedežem v tej državi. Poleg
         tega naj ne bi bilo sporno, da je bil v tistem času Irak v takem finančnem položaju, da je bilo neporavnavanje dolgov, ki
         so izvirali iz transakcij s to državo, del tveganja, ki je bilo značilno za zadevne poslovne dejavnosti. Navsezadnje bi morali
         posamezniki v okviru gospodarske politike Skupnosti v razumnih mejah nositi škodljive posledice, ki jih ima lahko akt Skupnosti
         za njihove gospodarske interese, ne da bi jim bila priznana pravica do povrnitve škode (sodba Sodišča z dne 25. maja 1975
         v zadevi Bayerische HNL in drugi proti Svetu in Komisiji, 83/76, 94/76, 4/77, 15/77 in 40/77, Recueil, str. 1209, točka 6,
         in sodba Sodišča prve stopnje v zadevi Antillean Rice Mills in drugi proti Komisiji, T-480/93 in T-483/93, Recueil, str. II-2305).

      94      Komisija trdi, da je utemeljenost trditev tožeče stranke glede zatrjevane nezakonitosti Uredbe št. 2340/90 odvisna od obstoja
         pravice do povrnitve škode, ki jo uveljavlja v svojem primarnem zahtevku, zaradi česar neobstoj take pravice nujno povzroči
         zavrnitev njenega podrednega odškodninskega zahtevka.

       Vzročna zveza in nastala škoda
      95      Tožeča stranka, Svet in Komisija so navedli iste razloge in trditve o uveljavljani škodi in obstoju vzročne zveze med to škodo
         in Uredbo št. 2340/90 kot pri primarnem odškodninskem zahtevku zaradi zakonitega akta (glej točke od 42 do 57 in od 58 do
         63 zgoraj).

       Presoja Sodišča prve stopnje
      96      Sodišče prve stopnje uvodoma poudarja, kot je v svojem odgovoru in na obravnavi 19. junija 1997 poudarila tožeča stranka,
         da slednja uveljavlja podredni zahtevek samo, če bi Sodišče prve stopnje takim gospodarskim subjektom, kot je tožeča stranka,
         katerih terjatve naj bi zaradi uvedbe trgovinskega embarga proti Iraku postale neizterljive, priznalo samo pravico do pavšalne
         odškodnine in ne pravice do povrnitve škode, ki odgovarja trenutni vrednosti njihovih terjatev (glej točko 90 zgoraj), kar
         je predmet njenega primarnega odškodninskega zahtevka zaradi zakonitega akta.

      97      Tožeča stranka v okviru podrednega zahtevka zatrjuje predvsem, da so v tem primeru pogoji za odgovornost Skupnosti zaradi
         nezakonitosti Uredbe št. 2340/90 izpolnjeni zato, ker naj zakonodajalec Skupnosti ob sprejetju te uredbe ne bi uporabil diskrecijske
         pravice in določil povrnitev škode, ki bi jo zaradi uvedbe trgovinskega embarga proti Iraku utrpeli gospodarski subjekti.

      98      Sodišče prve stopnje meni, da ta podredni odškodninski zahtevek tožeče stranke, kot je naveden zgoraj, predpostavlja, kot
         sta poudarili tudi toženi stranki, da ima tožeča stranka tako pravico do povrnitve škode, kot jo je uveljavljala v primarnem
         odškodninskem zahtevku zaradi zakonitega akta.

      99      Vendar iz preučitve primarnega zahtevka tožeče stranke izhaja, da ji ni mogoče priznati nikakršne pravice do povrnitve škode,
         ker ni uspela dokazati zlasti tega, da je utrpela resnično in gotovo škodo. V takih okoliščinah je treba – ne glede na to,
         kakšen bi lahko bil pomen razlike, ki jo je izpostavila tožeča stranka med morebitno pravico do povrnitve škode v višini trenutne
         vrednosti njenih terjatev in morebitno pravico do pavšalne odškodnine – zato, ker gre pri obeh zahtevkih za povrnitev ene
         in iste škode, zavrniti tudi njen podredni zahtevek. V teh okoliščinah, v katerih tožeča stranka nima pravice do povrnitve
         škode, slednja tudi ne more zatrjevati, da zakonodajalec Skupnosti ni uporabil diskrecijske pravice za sprejetje ukrepov za
         povrnitev škode podjetjem, ki so v takem položaju kot tožeča stranka. Sodišče prve stopnje meni, da je zgoraj navedena sodba
         Carvel in Guardian Newspapers (točka 78), na katero se sklicuje tožeča stranka, brezpredmetna, ker se je v omenjenem primeru,
         v nasprotju s trenutno obravnavano zadevo, z določbo sekundarne zakonodaje Skupnosti pravzaprav naložilo Svetu, naj uporabi
         svojo diskrecijsko pravico glede tega, ali naj ugodi zahtevkom v okviru svojih pristojnosti na področju dostopa do njegovih
         dokumentov.

      100    Iz navedenega izhaja, da je treba zavrniti tudi podredni odškodninski zahtevek tožeče stranke za škodo zaradi nezakonitega
         akta.

      101    Iz vsega navedenega izhaja, da je treba tožbo v celoti zavrniti.

       Stroški
      102    V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker sta toženi stranki
         priglasili stroške in ker tožeča stranka s svojimi zahtevki ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE PRVE STOPNJE (drugi senat)
      razsodilo:
      1)      Tožba se zavrne.
      2)      Tožeči stranki se naloži plačilo stroškov.

               Bellamy

                Kalogeropoulos

                Tiili

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 28. aprila 1998.

               Sodni tajnik

                      Predsednik

               H. Jung

                     A. Kalogeropoulos

         * Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 25. novembra 1999. # Komisija Evropskih skupnosti proti Francoski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države. # Zadeva C-96/98.


Sodba Sodišča z dne 12. julija 1979. # Bruno Brunori proti Landesversicherungsanstalt Rheinprovinz. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Landessozialgericht Nordrhein-Westfalen - Nemčija. # Zadeva 266/78. #


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 29. septembra 1987. # Fabrique de fer de Charleroi SA in Dillinger Hüttenwerke AG proti Komisiji Evropskih skupnosti. # ESPJ. # Združeni zadevi 351 in 360/85.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (sedmi senat) z dne 10. decembra 2008. # Dada SpA proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava figurativne znamke Skupnosti DADA - Prejšnja nacionalna besedna znamka DADA - Relativni razlog za zavrnitev - Verjetnost zmede - Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94 - Resna in dejanska uporaba prejšnje znamke - Člen 43(2) in (3) Uredbe (ES) št. 40/94. # Zadeva T-101/07.

text:
      Sodba Sodišča prve stopnje (sedmi senat) z dne 10. decembra 2008 – Dada proti UUNT – Dada (DADA)
      (Zadeva T-101/07)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne znamke Skupnosti DADA – Prejšnja nacionalna besedna znamka DADA – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94 – Resna in dejanska uporaba prejšnje znamke – Člen 43(2) in (3) Uredbe (ES) št. 40/94“
      1.                     Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje
            enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede s prejšnjo znamko (Uredba
            Sveta (ES) št. 40/94, člen 8(1)(b)) (Glej točke od 46 do 48.)
      2.                     Znamka Skupnosti – Pripombe tretjih oseb in ugovor – Preizkus ugovora – Dokaz o uporabi prejšnje znamke (Uredba Sveta (ES)
            št. 40/94, člen 43(2) in (3)) (Glej točke od 29 do 31.)
      Predmet

               Tožba zoper odločbo prvega odbora za pritožbe UUNT z dne 12. januarja 2007 (zadeva R 1342/2005‑1) glede postopka z ugovorom
                  med družbama Dada Srl in Dada SpA.

            Podatki o zadevi

               Prijavitelj znamke Skupnosti:

               Dada SpA

               Zadevna znamka Skupnosti:

               figurativna znamka DADA za storitve iz razreda 42 – prijava št. 1903111

               Imetnik znamke ali znaka, navajanega v postopku z ugovorom:

               Dada Srl

               Znamka ali znak, navajan v postopku z ugovorom:

               italijanska besedna znamka DADA za storitve iz razredov 35, 37, 38 in 42 ter  poslovno ime DADA, ki se v Italiji uporablja
                  v običajni trgovski praksi za označevanje teh dejavnosti: vodenje komercialnih poslov, poslovna administracija, pisarniški
                  posli, posli v zvezi s posredovanjem nepremičnin, telekomunikacije, vzgoja, izobraževanje, pravne storitve, računalniško programiranje

               Odločba oddelka za ugovore:

               ugoditev ugovoru in zavrnitev zahteve za registracijo za sporne storitve

               Odločba odbora za pritožbe:

               potrditev izpodbijane odločbe in zavrnitev pritožbe

      Izrek

                  1)

                  	Tožba se zavrne.

                  2)

                  	Dada SpA se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča z dne 29. septembra 1976. # M.L.E. Brack, vdova R.J. Brack, proti Insurance Officer. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: National Insurance Commissioner - Združeno kraljestvo. # Zadeva 17-76.


Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 28. septembra 1999. # Cordis Obst und Gemüse Großhandel GmbH proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Prehodni ukrepi. # Zadeva T-612/97.


Sodba Sodišča z dne 6. februarja 1992. # Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Nizozemski. # Neizpolnitev obveznosti. # Zadeva C-75/91.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 17. julija 1997. # GT-Link A/S proti De Danske Statsbaner (DSB). # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Østre Landsret - Danska. # Pomorski promet - Zloraba prevladujočega položaja. # Zadeva C-242/95.