Sodba Sodišča prve stopnje (drugi razširjeni senat) z dne 12. decembra 1996. # BVBA Kruidvat proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva T-87/92.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 14. decembra 2006.#Technische Glaswerke Ilmenau GmbH proti Komisiji Evropskih skupnosti.#Dostop do dokumentov - Uredba (ES) št. 1049/2001 - Postopek nadzora nad državnimi pomočmi - Izjema, ki se nanaša na varstvo namena preiskav - Implicitna zavrnitev - Obveznost opraviti konkreten in posamičen preizkus - Intervencija - Predlogi, tožbeni razlogi in trditve intervenienta.#Zadeva T-237/02.

text:
      Zadeva T-237/02
      Technische Glaswerke Ilmenau GmbH
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Dostop do dokumentov − Uredba (ES) št. 1049/2001 – Postopek nadzora nad državnimi pomočmi − Izjema, ki se nanaša na varstvo namena preiskav − Implicitna zavrnitev − Obveznost
         opraviti konkreten in posamičen preizkus − Intervencija – Predlogi, tožbeni razlogi in trditve intervenienta“

      Povzetek sodbe
      1.      Postopek – Intervencija – Trditve, drugačne od trditev stranke, ki se jo podpira
      (Statut Sodišča, člen 40, četrti odstavek; Poslovnik Sodišča prve stopnje, člen 116(3))
      2.      Evropske skupnosti – Institucije – Pravica dostopa javnosti do dokumentov – Uredba št. 1049/2001
      (Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 1049/2001, člen 4)
      1.      Člen 40, četrti odstavek, Statuta Sodišča, ki se za Sodišče prve stopnje uporablja na podlagi njegovega člena 53, in člen
         116(3) Poslovnika Sodišča prve stopnje ne nasprotujeta temu, da lahko intervenient navaja drugačne trditve kot stranka, ki
         jo podpira, a če ne spremenijo okvira spora in če je intervencija ves čas namenjena podpori predlogom te stranke.

      (Glej točko 40.)
      2.      Zgolj okoliščina, da dokument, naveden v prošnji za dostop na podlagi Uredbe št. 1049/2001 o dostopu javnosti do dokumentov
         Evropskega parlamenta, Sveta in Komisije, zadeva interes, ki je zavarovan z izjemo, ni mogla zadoščati za utemeljitev njene
         uporabe. Taka uporaba je načeloma lahko utemeljena le, če je institucija predhodno presodila, prvič, ali bi dostop do dokumenta
         lahko konkretno in dejansko oslabil varovani interes in, drugič, v primerih iz člena 4(2) in (3) navedene uredbe, če ni prevladal
         javni interes za razkritje tega dokumenta. Poleg tega mora biti nevarnost oslabitve varovanega interesa razumno predvidljiva,
         in ne zgolj hipotetična. Zato je treba preizkus, ki ga mora institucija načeloma opraviti, da bi lahko uporabila izjemo, izvesti
         konkretno in jasno pokazati razloge za odločitev. Poleg tega iz navedene uredbe izhaja, da morajo vse izjeme iz odstavkov
         od 1 do 3 člena 4 veljati za „dokument“. Ta konkretni preizkus je treba torej opraviti za vsak dokument, naveden v prošnji.

      Dalje, samo konkreten in posamičen preizkus, v nasprotju z abstraktnim in splošnim, instituciji omogoči, da oceni možnost
         za odobritev delnega dostopa prosilcu v skladu s členom 4(6) te uredbe; v zvezi z uporabo izjem ratione temporis od pravice do dostopa pa člen 4(7) navedene uredbe določa, da izjeme iz odstavkov od 1 do 3 tega člena veljajo le za obdobje,
         ko varstvo utemeljuje „vsebina dokumenta“.

      Obveznost institucije, da konkretno in posamično presodi vsebino dokumentov, navedenih v prošnji za dostop, je načelna obveznost,
         ki se nanaša na vse izjeme, navedene v odstavkih od 1 do 3 člena 4 navedene uredbe, ne glede na področje, iz katerega izhajajo
         dokumenti, in ki zadeva zlasti področje omejevalnih sporazumov ali področje nadzora nad javnimi pomočmi. Iz tega sledi, da
         preizkus ni potreben, kadar je zaradi posebnih okoliščin primera očitno, da je treba dostop zavrniti ali, nasprotno, odobriti.
         To bi bilo zlasti takrat, kadar za določene dokumente v celoti velja izjema od pravice do dostopa ali so, nasprotno, v celoti
         očitno taki, da se lahko dostop odobri, ali pa so že bili predmet konkretne in posamične presoje Komisije v podobnih okoliščinah.
         Poleg tega, samo izjemoma in samo če je obseg upravnega bremena posebno velik zaradi konkretnega in posamičnega preizkusa,
         ki tako preseže meje tistega, kar se lahko razumno zahteva, se lahko dovoli odstop od obveznosti preizkusa.

      (Glej točke od 77 do 79, 85, 86 in 94.)
SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (peti senat)
      z dne 14. decembra 2006(*)

      „Dostop do dokumentov − Uredba (ES) št. 1049/2001 – Postopek nadzora nad državnimi pomočmi − Izjema, ki se nanaša na varstvo namena preiskav − Implicitna zavrnitev − Obveznost
         opraviti konkreten in posamičen preizkus − Intervencija – Predlogi, tožbeni razlogi in trditve intervenienta“

      V zadevi T‑237/02,
      Technische Glaswerke Ilmenau GmbH, s sedežem v Ilmenauu (Nemčija), ki sta jo najprej zastopala G. Schohe in C. Arhold, nato C. Arhold in N. Wimmer, odvetniki,

      tožeča stranka,
      ob intervenciji
      Kraljevine Švedske, ki jo zastopata A. Kruse in K. Wistrand, zastopnika,

      in
      Republike Finske, ki jo zastopa T. Pynnä, zastopnica,

      intervenientki,
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti, ki jo zastopajo V. Kreuschitz, V. Di Bucci in P. Aalto, zastopniki,

      tožena stranka,
      ob intervenciji
      Schott Glas, s sedežem v Mainzu (Nemčija), ki jo zastopa U. Soltész, odvetnik,

      intervenientka,
      zaradi predloga za razglasitev ničnosti odločbe Komisije z dne 28. maja 2002, s katero je bil tožeči stranki zavrnjen dostop
         do dokumentov v zvezi s postopki nadzora nad državnimi pomočmi,

      SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (peti senat),

      v sestavi M. Vilaras, predsednik, F. Dehousse in D. Šváby, sodnika,
      sodna tajnica: K. Andová, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 15. junija 2006
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Dejansko stanje in postopek
      1        Technische Glaswerke Ilmenau GmbH je nemška družba s sedežem v Ilmenau v Freistaat Thüringen (v nadaljevanju: zvezna dežela
         Turingija). Ustanovljena je bila leta 1994, da bi prevzela štiri od dvanajstih steklarskih proizvodnih linij (in sicer peči)
         nekdanje družbe Ilmenauer Glaswerke GmbH, katere postopek likvidacije je izvedla Treuhandanstalt (javna ustanova za investicijsko
         upravljanje, ki je kasneje postala Bundesanstalt für vereinigungsbedingte Sonderaufgaben, v nadaljevanju: BvS).

      2        Z dopisom z dne 1. decembra 1998 je Zvezna republika Nemčija Komisiji sporočila različne ukrepe za finančno konsolidacijo
         tožeče stranke, med njimi delno oprostitev plačila BvS nakupne cene peči in posojilo zvezne dežele Turingije, dodeljeno po
         posrednici, njeni lastni banki, Thüringer Aufbaubank (v nadaljevanju: TAB).

      3        Z dopisom SG (2000) D/102831 z dne 4. aprila 2000 je Komisija uvedla formalni postopek preiskave na podlagi člena 88(2) ES
         v zvezi z oprostitvijo plačila in posojila TAB pod sklicno številko C 19/2000.

      4        Komisija je v okviru formalnega postopka preiskave prejela dopolnilne informacije Zvezne republike Nemčije in pripombe družbe
         Schott Glas, konkurentke tožeče stranke.

      5        Komisija je 12. junija 2001 sprejela Odločbo 2002/185/ES o državni pomoči Nemčije v korist Technische Glaswerke Ilmenau GmbH
         (UL 2002, L 62, str. 30), v kateri se je omejila samo na presojo o ukrepu oprostitve plačila. Menila je, da ni bil v skladu
         z ravnanjem zasebnega investitorja in je pomenil državno pomoč, ki ni združljiva s skupnim trgom.

      6        Z dopisom z dne 3. julija 2001 je Komisija začela drugi formalni postopek preiskave na podlagi člena 88(2) ES pod sklicno
         številko C 44/2001. Predmeti tega postopka so bili preverjanje zapadlosti plačila ostanka nakupne cene peči, sprememba bančne
         garancije, ki je bila izdana za to plačilo, in posojila TAB.

      7        S tožbo, ki je bila pri sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje vložena 28. avgusta 2001, je tožeča stranka predlagala razglasitev
         ničnosti odločbe Komisije z dne 12. junija 2001 (zadeva T‑198/01).

      8        Z dopisom z dne 24. oktobra 2001 je tožeča stranka predložila pripombe v okviru drugega formalnega postopka preiskave in od
         Komisije zahtevala vpogled v nezaupno različico spisa in možnost predložitve nove pripombe po tem vpogledu. To prošnjo je
         Komisija zavrnila z dopisom z dne 23. novembra 2001.

      9        Z dopisom z dne 1. marca 2002 je tožeča stranka na podlagi Uredbe Evropskega parlamenta in Sveta (ES) št. 1049/2001 z dne
         30. maja 2001 o dostopu javnosti do dokumentov Evropskega parlamenta, Sveta in Komisije (UL L 145, str. 43) zahtevala dostop
         do:

      –        „vseh dokumentov v spisih Komisije v vseh zadevah o pomočeh, ki [jo] zadevajo, in zlasti v zadevi o pomoči C 44/2001;
      –        vseh dokumentov v spisih Komisije v zvezi z državnimi pomočmi podjetju Schott Glas, Jena, Nemčija, lastnik: Carl-Zeiss-Stiftung,
         Hessenweg 18, D‑89522 Heidenheim a.d. Brenz,

      razen dokumentov glede poslovnih skrivnosti v zvezi z drugimi podjetji“.
      10      Z dopisom z dne 27. marca 2002 je Komisija zavrnila prošnjo za dostop predvsem s pojasnilom, da zahtevani dokumenti spadajo
         med izjeme, določene v členu 4(2) Uredbe št. 1049/2001, ki določa, da se dostop do dokumenta zavrne, zlasti kadar bi njegovo
         razkritje oslabilo varstvo namena inšpekcij, preiskav in revizij, razen če prevlada javni interes za razkritje. Komisija je
         prav tako pojasnila, da „so dokumenti v zvezi s [tožečo stranko] dokumenti, ki so del potekajočega formalnega postopka preiskave
         C 44/2001“.

      11      Tožeča stranka je z dopisom z dne 15. aprila 2002 na generalnega sekretarja Komisije naslovila potrdilno prošnjo za dostop
         v skladu s členom 7(2) Uredbe št. 1049/2001.

      12      Generalni sekretar Komisije je z dopisom z dne 28. maja 2002 zavrnil to prošnjo (v nadaljevanju: Odločba) s tem pojasnilom:

      „[…]
      Zahvaljujem se vam za dopis z dne 15. aprila 2002, ki je bil vpisan v vpisnik 15. aprila 2002, s katerim me prosite, naj se
         ponovno preuči vaša prošnja za dostop do naslednjih dokumentov:

      –        dokumentov v zvezi z dodeljeno državno pomočjo družbi Technische Glaswerke Ilmenau […];
      –        dokumentov, ki se nanašajo na državno pomoč, ki je bila morebiti dodeljena družbi Schott Glas.
      Prvi del vaše prošnje zajema dopise, ki so si jih izmenjali nemški organi in [generalni direktorat (GD)] Komisije ‚Konkurenca‘,
         ter komentarje prejemnice pomoči[, družbe Technische Glaswerke Ilmenau,] in konkurentke, družbe Schott Glas.

      Drugi del vaše prošnje pa zajema predhodno priglasitev v večsektorskem okviru novih pomembnih investicijskih projektov družbe
         Schott Glas v vzhodni Nemčiji.

      Po preučitvi vaše prošnje moram žal potrditi zavrnitev, ki vam jo je posredoval GD [‚Konkurenca‘], saj bi razkritje teh različnih
         dokumentov lahko oslabilo varstvo namena inšpekcij in preiskav. Ta izjema od pravice do dostopa je izrecno določena v členu
         4[(2), tretja] alinea, Uredbe [št.] 1049/2001.

      V potekajočih preiskavah v zvezi z združljivostjo državne pomoči z enotnim trgom je namreč lojalno sodelovanje in vzajemno
         zaupanje med Komisijo, državo članico in zadevnim podjetjem nujno potrebno, da bi različnim strankam omogočili, da prosto
         izrazijo svoja stališča. Zato bi razkritje tega dokumenta lahko škodovalo izvedbi preizkusa te pritožbe in s tem ogrozilo
         dialog.

      Ker poleg tega predhodna priglasitev projekta družbe Schott Glas vsebuje natančen opis projekta, bi zagotovitev dostopa do
         tega dokumenta lahko zelo oslabila poslovne interese te družbe. Ta interes je izrecno varovan z izjemo od pravice do dostopa,
         ki je določena v členu 4[(2)] prej navedene uredbe.

      Dalje sem preizkusil možnost, da bi zagotovil dostop do dela zahtevanih dokumentov, ki niso zajeti z izjemo. Izkazalo pa se
         je, da teh dokumentov ni mogoče deliti na zaupne in nezaupne.

      Sicer pa v tem primeru ne prevlada javni interes za razkritje zadevnih dokumentov […]“
      13      Tožeča stranka je 8. avgusta 2002 v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje vložila to tožbo. Z ločeno vlogo z istim datumom
         je na podlagi člena 76a Poslovnika Sodišča prve stopnje tožeča stranka vložila predlog za obravnavanje po hitrem postopku,
         ki je bil z odločbo z dne 12. septembra 2002 zavrnjen.

      14      Družba Schott Glas je 25. oktobra 2002 v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje vložila predlog za intervencijo v tej zadevi
         v podporo predlogom tožene stranke. Predsednik četrtega senata Sodišča prve stopnje je s sklepom z dne 16. januarja 2003 dopustil
         to intervencijo. Družba Schott Glas je intervencijsko vlogo predložila 19. februarja 2003.

      15      Kraljevina Švedska in Republika Finska sta v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 8. in 15. novembra 2002 vložili predloga
         za intervencijo v tej zadevi v podporo predlogom tožeče stranke. Predsednik četrtega senata Sodišča prve stopnje je s sklepom
         z dne 16. januarja 2003 dopustil ti intervenciji. Kraljevina Švedska je predložila intervencijsko vlogo 3. marca 2003. Republika
         Finska ni predložila intervencijske vloge.

      16      Tožeča stranka je v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 17. decembra 2002 vložila ničnostno tožbo zoper odločbo Komisije
         C(2002) 2147 konč., ki je bila sprejeta 2. oktobra 2002 po koncu formalnega postopka preiskave C 44/2001 v zvezi z državno
         pomočjo Nemčije v korist tožeče stranke (zadeva T‑378/02). V tej odločbi je Komisija menila, da sta posojilo TAB in ukrep
         spremembe bančne garancije pomenila državno pomoč, ki ni združljiva s skupnim trgom (glej točko 2 zgoraj).

      17      Sodišče prve stopnje (peti razširjeni senat) je s sodbo z dne 8. avgusta 2004 v zadevi Technische Glaswerke Ilmenau proti
         Komisiji (T‑198/01, ZOdl., str. II‑2717) zavrnilo tožbo tožeče stranke v zadevi T‑198/01.

      18      Sestava senatov Sodišča prve stopnje je bila 13. septembra 2004 spremenjena, tako da je bil sodnik poročevalec kot predsednik
         razporejen v peti senat, ki mu je bila zato dodeljena ta zadeva.

      19      Sodišče prve stopnje je 14. decembra 2004 pozvalo tožečo stranko, naj predloži pripombe, ki se nanašajo na predmet spora tega
         postopka, zlasti glede pridobitve različnih dokumentov v zvezi s postopkoma preizkusa pomoči C 19/2000 in C 44/2001 v okviru
         sodnih postopkov v zvezi z zadevama T‑198/01 in T‑378/02.

      20      Tožeča stranka je v odgovoru, ki je v sodno tajništvo Sodišča prve stopnje prispel 20. januarja 2005, potrdila, da je v okviru
         sodnih postopkov T‑198/01 in T‑378/02 imela dostop do nekaterih dokumentov v zvezi z zgoraj omenjenima postopkoma o pomočeh,
         ki sta jih predložili Zvezna republika Nemčije in družba Schott Glas, in tudi do pripomb zadnje z dne 23. januarja 2001v zvezi
         s formalnim postopkom preiskave C 19/2000. Tožeča stranka je kljub vsemu pojasnila, da je prepričana, da ni seznanjena z vsemi
         dokumenti v zvezi s temi postopki, ki jih ima tožena stranka. Njen interes za dostop do teh dokumentov naj bi bil nespremenjen.

      21      Na poziv Sodišča prve stopnje je Komisija z dopisom, ki je v sodno tajništvo Sodišča prve stopnje prispel 13. aprila 2005,
         pojasnila, da ima še nekatere dokumente, do katerih je bil dostop tožeči stranki zavrnjen in ji niso bili posredovani v zadevah
         T‑198/01 in T‑378/02.

      22      Medtem je predsednik četrtega razširjenega senata s sklepom z dne 3. marca 2005 prekinil postopek v zadevi T‑378/02 do razglasitve
         sodbe Sodišča v zadevi C‑404/04 P, katere predmet je bila pritožba, ki jo je tožeča stranka vložila zoper sodbo Technische
         Glaswerke Ilmenau proti Komisiji (točka 17 zgoraj).

      23      Komisija je na poziv Sodišča prve stopnje z dopisom, ki je v sodno tajništvo Sodišča prve stopnje prispel 31. maja 2006, predložila
         popoln seznam dokumentov, ki so bili del upravnega spisa v zvezi s postopkoma preizkusa pomoči, dodeljenih tožeči stranki.

      24      Stranke so na obravnavi 15. junija 2006 podale ustne navedbe in odgovorile na vprašanja, ki jim jih je zastavilo Sodišče prve
         stopnje. Komisija je bila tako pozvana, naj v okviru te zadeve poda pripombe o posledicah sodbe Sodišča prve stopnje z dne
         13. aprila 2005 v zadevi Verein für Konsumenteninformation proti Komisiji (T‑2/03, ZOdl., str. II‑1121, v nadaljevanju: sodba
         VKI).

       Predlogi strank
      25      Tožeča stranka ob intervenciji Kraljevine Švedske in Republike Finske Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

      –        Odločbo razglasi za nično, razen v delu, v katerem je zavrnjen dostop do dokumentov v neposredni zvezi s potekajočim postopkom
         preizkusa pomoči v zvezi z družbo Schott Glas;

      –        Komisiji naloži plačilo stroškov.
      26      Komisija ob intervenciji družbe Schott Glas Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

      –        tožbo zavrne kot neutemeljeno;
      –        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
       Pravno stanje
       Uporaba Uredbe št. 1049/2001
       Trditve strank
      27      Tožeča stranka trdi, da pravica do dostopa do dokumentov Komisije, ki je določena v členu 2(1) Uredbe št. 1049/2001, ni običajno
         izvedena pravica, temveč je, nasprotno, v skladu z „načelom demokratičnosti“ temeljna pravica, katere izjeme je treba razlagati
         restriktivno.

      28      Navaja, da je treba razlikovati med vprašanjem o določitvi njenih pravic na podlagi Uredbe št. 1049/2001 in tistim v zvezi
         s pravicami „strank“ v okviru postopka državnih pomoči. Kot trdi tožeča stranka, dejstvo, da ji sodna praksa kot stranki postopka
         preizkusa pomoči ne priznava izvirne pravice do vpogleda v spis, ne bi moglo vplivati na njene pravice, ki jih ima kot državljanka
         Unije.

      29      Kraljevina Švedska trdi, da je Uredba št. 1049/2001 sredstvo splošne uporabe, namenjeno varstvu pravice javnosti, da se seznani
         z dejavnostmi Unije. Iz jasne in natančne opredelitve upravičencev do pravice do dostopa, določene v členu 2(1) Uredbe št. 1049/2001,
         naj bi izhajalo, da naj bi bila tožeča stranka nesporno upravičenka in bi lahko legitimno zahtevala, da se njena prošnja preizkusi
         v skladu z določbami te uredbe.

      30      Komisija pritrjuje, da sta vpogled prejemnika pomoči v upravni spis in dostop do dokumentov v skladu z Uredbo št. 1049/2001
         popolnoma različni stvari. Iz vlog tožeče stranke naj bi izhajalo, da se je ta oprla na omenjeno uredbo samo zato, da bi obšla
         pravila v zvezi s postopkom na področju državnih pomoči in da bi nadomestila pomanjkanje postopkovnih pravic. Uredba Sveta
         (ES) št. 659/1999 z dne 22. marca 1999 o določitvi podrobnih pravil za uporabo člena [88] Pogodbe ES (UL L 83, str. 1) naj
         namreč ne bi določala nobene pravice do dostopa do dokumentov in do vpogleda v spise, poleg tega pa naj bi v skladu s sodno
         prakso veljalo, da so postopkovne pravice prejemnikov državnih pomoči spoštovane, če so bili pozvani k predložitvi pripomb
         v okviru upravnega postopka (sodba Sodišča z dne 24. septembra 2002 v zadevi Falck in Acciaierie di Bolzano proti Komisiji,
         C‑74/00 P in C‑75/00 P, Recueil, str. I‑7869, in sodba Sodišča prve stopnje z dne 6. marca 2002 v zadevi Diputación Foral
         de Álava in drugi proti Komisiji, T‑127/99, T‑129/99 in T‑148/99, Recueil, str. II‑1275), kar naj bi veljalo za tožečo stranko
         v tem primeru.

      31      Družba Schott Glas trdi, da želi tožeča stranka izrabiti Uredbo št. 1049/2001 kot sredstvo, da bi se seznanila z njenimi internimi
         podatki in da bi obšla ustaljeno sodno prakso sodišč Skupnosti o pravicah strank do vpogleda v spise v upravnih postopkih
         Komisije. Šlo naj bi za ukrep, ki je v očitnem nasprotju s političnim namenom Uredbe št. 1049/2001, in sicer da se državljanom
         Skupnosti omogoči čim bolj popoln pregled nad postopki odločanja organov Skupnosti. Družba Schott Glas dodaja, da Uredba št.
         1049/2001 ni obstajala med formalnim postopkom preiskave C 58/91 (NN 144/91) v zvezi s privatizacijo podjetja Jenaer Glaswerk
         in zato ni mogla pričakovati, da bi lahko katera od konkurentk kasneje želela dostop do dokumentov v zvezi s tem postopkom.

      32      Navaja, da določbe Uredbe Sveta (ES) št. 1/2003 z dne 16. decembra 2002 o izvajanju pravil konkurence iz členov 81 in 82 Pogodbe
         (UL 2003, L 1, str. 1) v zvezi z vpogledom v spise kažejo na to, da je ta uredba lex specialis glede na Uredbo št. 1049/2001. Če bi bilo drugače, bi lahko stranke postopka in preostale tretje stranke obšle omejitve vpogleda
         v spise, ki so določene v členu 27 Uredbe št. 1/2003, s tem, da bi se sklicevale le na Uredbo št. 1049/2001. Enako bi veljalo
         v postopku o državni pomoči, v katerem so meje sodelovanja tretjih strank določene po eni strani z Uredbo št. 659/1999 in
         po drugi strani s sodno prakso.

      33      Dalje naj bi iz Uredbe št. 1049/2001 izhajalo, da „vpogled v spis“ in „dostop do dokumenta“ nista enakovredna koncepta in
         da naj bi pravica do dostopa do dokumenta predpostavljala prošnjo, ki označuje želeni dokument tako, da ga je mogoče identificirati.
         Ta uredba naj ne bi ustvarjala pravice v korist državljanov, ki bi jim omogočala, da se seznanijo s spisi zadevnega organa,
         da bi v njih morebiti našli zase zanimive dokumente; dejstvo, da prošnje za dostop do dokumentov ni treba obrazložiti, naj
         bi ta sklep še bolj potrjevalo. V tem primeru pa naj bi tožeča stranka samo zgoščeno zahtevala „vse dokumente“ v zvezi s prej
         navedenim domnevnim postopkom o državni pomoči, kar ni presenetljivo, saj naj bi tožeča stranka sama priznavala, da išče dokumente,
         ki jih do zdaj ni poznala.

      34      Družba Schott Glas na koncu dodaja, da se tožeča stranka napačno sklicuje na Uredbo št. 1049/2001 in da se njena prošnja za
         dostop, ne glede na njen namen, ne sme presojati na podlagi določb te uredbe, temveč na podlagi pravil o odobritvi vpogleda
         v spise v postopkih o pomočeh.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      35      Ni sporno, da je tožeča stranka vložila prošnjo za dostop do dokumentov, ki je temeljila na Uredbi št. 1049/2001, in da je
         Komisija z Odločbo zavrnila dostop do zahtevanih dokumentov z izrecnim sklicevanjem na člen 4(2) te uredbe, ki določa izjeme
         od pravice do dostopa, ki izhajajo, prvič, iz varstva namena inšpekcij in preiskav ter, drugič, iz varstva poslovnih interesov
         pravne osebe.

      36      Na obravnavi je Komisija na vprašanje o smislu svoje trditve, da naj „prošnja tožeče stranke ne bi […] spadala v okvir varstva
         Uredbe št. 1049/2001“, na katero naj bi se zainteresirana stranka oprla zgolj zato, da bi obšla pravila postopka na področju
         državnih pomoči, jasno odgovorila, da je bil ta akt v tem primeru popolnoma uporabljiv, vendar ji je izjema, ki je določena
         v členu 4(2) Uredbe št. 1049/2001, omogočila, da je zavrnila dostop do dokumentov v zvezi s potekajočimi postopki o pomočeh,
         kot so bili dokumenti, ki jih je zahtevala tožeča stranka.

      37      Vprašanje, ki se zastavlja v tem sporu, je torej, ali je Komisija pravilno uporabila izjemo od pravice do dostopa, ki je določena
         v členu 4(2) Uredbe št. 1049/2001.

      38      V intervencijski vlogi družba Schott Glas v bistvu trdi, da se Uredba št. 1049/2001 uporablja samo za dokumente, ki so predloženi
         v zakonodajnem postopku Skupnosti, da se prošnje za dostop ne bi smelo presojati na podlagi določb te uredbe, ampak na podlagi
         pravil o odobritvi vpogleda v spise v postopkih o pomočeh in, nazadnje, da se ta uredba ni mogla uporabljati za dokumente,
         ki so jih imele institucije že pred začetkom njene veljavnosti, torej pred 3. decembrom 2001. S temi trditvami se želi dokazati,
         da Uredba št. 1049/2001 v tem primeru ni bila uporabljiva oziroma da pomeni nezakonito pravno podlago za Odločbo.

      39      Če bi Sodišče prve stopnje priznalo te trditve, bi to dopuščalo ugotovitev, da je Odločba nezakonita. Treba pa je poudariti,
         da se je družbi Schott Glas dovolila intervencija v tej zadevi v podporo predlogom Komisije, ki predlaga zavrnitev ničnostne
         tožbe.

      40      Na podlagi člena 40, četrti odstavek, Statuta Sodišča, ki se za Sodišče prve stopnje uporablja na podlagi člena 53, se s predlogom
         za intervencijo lahko podpre le zahtevek ene stranke. Poleg tega člen 116(3) Poslovnika Sodišča prve stopnje določa, da mora
         intervenient sprejeti tak postopek, kakršen je, ko vanj vstopi. Te določbe torej ne nasprotujejo temu, da lahko intervenient
         navaja drugačne trditve kot stranka, ki jo podpira, vendar če ne spremenijo okvira spora in če je intervencija ves čas namenjena
         podpori predlogom te stranke (glej v točki 24 navedeno sodbo VKI, točka 52 in navedena sodna praksa).

      41      Ker bi v tem primeru trditve družbe Schott Glass, če bi bile utemeljene, dopuščale ugotovitev, da je Odločba nezakonita, in
         ker Komisija predlaga zavrnitev ničnostne tožbe, ti predlogi pa niso utemeljeni s trditvami v zvezi z ugotovitvijo nezakonitosti
         Odločbe, je očitno, da bi preizkus teh trditev spremenil okvir spora, ki je bil določen v tožbi in odgovoru na tožbo. Te trditve
         je treba zavreči kot nedopustne (glej v tem smislu v točki 24 navedeno sodbo VKI, točki 53 in 54).

       Predmet spora
       Trditve strank
      42      Tožeča stranka poudarja, da je zahtevala dostop do dokumentov v zvezi z „vsemi“ postopki o pomočeh, ki se nanašajo nanjo,
         in sicer v zvezi s postopkoma C 19/2000 in C 44/2001, in do dokumentov, ki se nanašajo na družbo Schott Glas, vključno s postopkom
         v zvezi z njeno privatizacijo.

      43      Odločba naj bi tako vključevala zavrnitev dostopa do štirih različnih skupin dokumentov v zvezi s:

      –        končanim postopkom o pomoči C 19/2000;
      –        potekajočim postopkom o pomoči C 44/2001;
      –        končanim postopkom ali postopki o pomoči v okviru privatizacije podjetja Jenaer Schott Glas;
      –        potekajočim postopkom v zvezi z novo naložbo družbe Schott Glas v zvezni deželi Turingiji.
      44      Tožeča stranka navaja, da če bi bilo treba Odločbo razlagati tako, da se nanaša le na dokumente v zvezi s potekajočim postopkom
         C 44/2001 in na tiste v zvezi s potekajočim postopkom preizkusa pomoči glede družbe Schott Glas, bi se moral uporabiti člen
         8(3) Uredbe št. 1049/2001. Tako bi bil molk Komisije v zvezi s prošnjo za dostop do drugih zahtevanih dokumentov enakovreden
         zavrnilni odločbi, ki jo je mogoče izpodbijati. Tožeča stranka prav tako pojasnjuje, da je namen te tožbe razveljavitev zavrnitve
         dostopa samo glede prvih treh skupin dokumentov, omenjenih v prejšnji točki.

      45      Izpodbija trditve Komisije, v skladu s katerimi je bila prošnja za dostop do dokumentov v zvezi z državnimi pomočmi, ki so
         bile dodeljene podjetju „Schott Glas Jena“, preveč nedoločna in torej ni mogla zajemati dokumentov v zvezi z dodelitvijo državnih
         pomoči v okviru privatizacije podjetja Jenaer Glaswerke leta 1992. Kot trdi tožeča stranka, bi moralo biti Komisiji jasno,
         da je prošnja za dostop zajemala tudi te dokumente, tudi če zadevni postopek o pomočeh ni bil voden pod naslovom „Schott Glas
         Jena“. To dokazuje dejstvo, da Komisija, vsaj v odgovoru na tožbo, ni imela težav pri identifikaciji zadevnega postopka.

      46      Komisija trdi, da nima nobenega dokumenta v zvezi z državnimi pomočmi, ki so bile dodeljene družbi „Schott Glas, Jena“, z
         imenom, ki je bilo izrecno uporabljeno v prošnjah za dostop, temveč ima spis o postopku preizkusa pomoči, ki so bile dodeljene
         družbi Schott Lithotec AG. Navaja, da je domnevala, da je tožeča stranka zadnjo poimenovala „Schott Glas“, in je torej zato
         zavrnila prošnjo za dostop, ob upoštevanju potekajočega postopka o pomoči, ki se je nanašal na Schott Lithotec AG. Sicer pa
         naj bi bila ta presoja bila brez pomena glede na opredelitev predmeta spora, ki je bil določen v tožbi.

      47      Tožena stranka prav tako trdi, da nima spisa o končanem postopku o pomoči „v okviru privatizacije podjetja Jenaer Schott Glas“
         – kot je formulirano v tožbi – saj je družba Schott Glas že 50 let del zasebnega sektorja in torej ni bila privatizirana.
         Opozarja, da je družba Schott Glas sodelovala v privatizaciji podjetja Jenaer Glaswerk tako, da je pridobila del njegovega
         osnovnega kapitala za 1 nemško marko; za to transakcijo se ob koncu formalnega postopka preiskave C 58/91 (NN 144/91), ki
         je bil uveden leta 1992, ni štelo, da vsebuje element pomoči.

      48      Dejstvo, da je tožeča stranka nameravala zahtevati tudi vpogled v spis o zgoraj omenjenem postopku, naj ne bi bilo niti omenjeno
         v prošnji za dostop in naj bi se prvič pojavilo šele v tožbi. V teh okoliščinah naj bi bilo upravičeno, da je Komisija menila,
         da je bil predmet prošnje tožeče stranke samo vpogled v spis o postopku preizkusa pomoči, ki so bile dodeljene Schott Lithotec
         AG.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      49      Iz povezanega razumevanja Odločbe in pisnih navedb tožene stranke izhaja, da je ta, prvič, zavrnila dostop do dokumentov v
         zvezi z državnimi pomočmi, ki so bile dodeljene tožeči stranki, to je do dokumentov v zvezi s postopkoma pod sklicnima številkama
         C 19/2000 in C 44/2001. Komisija namreč navaja, da ni bilo mogoče ločeno obravnavati dokumentov dveh postopkov, ki sta se
         nanašala na iste ukrepe prestrukturiranja in sta temeljila na istih dokumentih.

      50      Drugič, Komisija je menila, da prošnja za dostop do „vseh dokumentov v spisih Komisije o državnih pomočeh podjetju Schott
         Glas, Jena“ zajema „predhodno priglasitev v večsektorskem okviru novih pomembnih investicijskih projektov družbe Schott Glas
         v vzhodni Nemčiji“. To prošnjo je zavrnila, opirajoč se na izjemi od pravice do dostopa, ki sta določeni v členu 4(2) Uredbe
         št. 1049/2001 in se nanašata, prva, na varstvo namena inšpekcij, preiskav in revizij ter, druga, na varstvo poslovnih interesov
         pravnih oseb.

      51      Tožeča stranka je v tožbi navedla, da je njena prošnja za dostop v zvezi z družbo Schott Glas imela dvojni pomen, ker je zajemala
         dokumente v zvezi s:

      a) končanim postopkom ali postopki o pomoči v okviru privatizacije podjetja Jenaer Schott Glas;
      b) potekajočim postopkom v zvezi z novo naložbo družbe Schott Glas v zvezni deželi Turingiji.
      52      Prav tako je potrdila, da ta tožba ni usmerjena na razveljavitev zavrnitve dostopa do dokumentov iz prejšnje točke pod (b),
         in da če bi bilo treba Odločbo razlagati tako, da se nanaša le na te zadnje dokumente, in ne na tiste pod (a), bi morali uporabiti
         člen 8(3) Uredbe št. 1049/2001. Tako bi bil molk Komisije v zvezi s prošnjo za dostop do dokumentov, omenjenih v prejšnji
         točki pod (a), enakovreden implicitni zavrnitvi dostopa, proti kateri je mogoče sprožiti postopek pred Sodiščem prve stopnje.

      53      Ni sporno, da je Komisija sprejela eksplicitno odločbo o zavrnitvi potrdilne prošnje za dostop do dokumentov v zvezi z družbo
         Schott Glas, oziroma vsaj take prošnje, kot jo je razumela iz njenega besedila, torej kot prošnje za dostop do dokumentov,
         navedenih v točki 51 pod (b).

      54      V zvezi z implicitno zavrnitvijo dostopa do dokumentov, omenjenih v točki 51 pod (a), je treba ugotoviti, ali bi Komisija
         lahko jasno razumela dvojni pomen potrdilne prošnje za dostop do dokumentov v zvezi z družbo Schott Glas, kot je naveden v
         točki 51. Molk uprave je mogoče šteti za zavrnilno odločbo le, če se je ta uprava lahko primerno izrekla in je torej razumela,
         kaj se je od nje zahtevalo.

      55      V tem primeru je treba ugotoviti, da so tako v prvi prošnji kot tudi v potrdilni prošnji za dostop uporabljeni splošni pojmi
         in da niso nikjer omenjeni podjetje Jenaer Glaswerke, njegova privatizacija in določeno obdobje.

      56      Šele v tožbi je tožeča stranka prvič omenila prošnjo za dostop do dokumentov v zvezi s postopkom o pomočeh, ki se nanaša na
         „privatizacijo družbe Schott Glas“ oziroma na privatizacijo podjetja „Jenaer Schott Glas“. Čeprav je zatrjevala, da bi moralo
         biti Komisiji „jasno“, da se je prošnja za dostop nanašala tudi na dokumente v zvezi z dodelitvijo državnih pomoči v okviru
         privatizacije podjetja Jenaer Glaswerke leta 1992, je tožeča stranka v odgovoru na vprašanje Sodišča prve stopnje o predmetu
         tega spora priznala, da ni dovolj natančno opredelila svoje prošnje, ko je povzela trditve Kraljevine Švedske, da je Komisija
         kršila svojo dolžnost pomoči iz člena 6(2) Uredbe št. 1049/2001.

      57      Poleg tega iz odgovora na tožbo izhaja, da je morala Komisija prošnjo razložiti, da bi ji dejansko dala smisel, ki pa je le
         delno ustrezal pričakovanjem tožeče stranke. Tožena stranka tako navaja, da tožeča stranka „ni pojasnila, kaj je razumela
         z ‚vsemi dokumenti iz spisov Komisije v zvezi z državnimi pomočmi podjetju Schott Glas, Jena‘“ in da je „domnevala“, da je
         tožeča stranka po pomoti uporabila ime „Schott Glas“, saj se je podjetje, ki je prejelo pomoči, ki so bile predmet formalnega
         postopka preiskave, ki je potekal ob sprejetju Odločbe, imenovalo „Schott Lithotec AG“.

      58      Treba je sklepati, da formulacija v prošnji za dostop tožeče stranke ni bila taka, da bi Komisiji omogočila razumeti dvojni
         pomen, zato ne bi mogli reči, da je Komisija implicitno zavrnila dostop do dokumentov iz točke 51 pod (a).

      59      Iz navedenih preudarkov izhaja, da je Komisija v Odločbi zavrnila dostop do dokumentov v zvezi s postopki preizkusa pomoči,
         ki so bile dodeljene tožeči stranki in v zvezi s potekajočim postopkom preizkusa pomoči v zvezi z „novo naložbo družbe Schott
         Glas v zvezni deželi Turingiji“, in je opozorila, da ta drugi del Odločbe ni predmet ničnostne tožbe, ki jo je vložila tožeča
         stranka.

      60      V teh okoliščinah je tožba v delu, ki meri na razglasitev ničnosti domnevne implicitne zavrnitve dostopa do dokumentov v zvezi
         s „končanim postopkom o pomoči v okviru privatizacije podjetja Jenaer Schott Glas“, nedopustna.

       Kršitev člena 4 Uredbe št. 1049/2001, ki se nanaša na izjemo od pravice do dostopa, ki izhaja iz varstva namena inšpekcij,
            preiskav in revizij
      61      V utemeljitev zgoraj omenjenega tožbenega razloga za razglasitev ničnosti tožeča stranka s podporo Kraljevine Švedske uveljavlja
         več očitkov. Prvič, Komisija naj bi zavrnila dostop do zahtevanih dokumentov, ne da bi izvedla konkretni preizkus vsakega
         od njih. Drugič, tožena stranka naj bi se napačno oprla na rešitve sodne prakse v zvezi z zavrnitvijo dostopa do dokumentov,
         ki se nanašajo na postopke zaradi neizpolnitve obveznosti proti državi članici, ki niso primerljivi s postopki preizkusa pomoči.
         Tretjič, Komisija naj ne bi spoštovala pravice do delnega dostopa. Četrtič, tehtanje interesov iz člena 4(2) Uredbe št. 1049/2001
         bi moralo pripeljati do razkritja zahtevanih dokumentov.

      62      Sodišče prve stopnje meni, da je najprej treba obravnavati, da ni bilo konkretnega in posamičnega preizkusa dokumentov iz
         prošnje za dostop.

       Trditve strank
      63      Tožeča stranka trdi, da je iz obrazložitve Odločbe razvidno, da po mnenju Komisije zaradi značaja dokumentov v zvezi s potekajočimi
         postopki o pomočeh nikoli ni mogoče odobriti dostopa do njih. Tožeča stranka trdi, da je tožena stranka torej zavrnila dostop
         do zahtevanih dokumentov, ne glede na predmetni postopek o pomoči in zadevne dokumente.

      64      Tako iz besedila člena 4 Uredbe št. 1049/2001 in iz sodne prakse izhaja, da mora Komisija, nasprotno, v vsakem posameznem
         primeru konkretno preizkusiti, ali bi lahko dostop do spornega dokumenta res oslabil varstvo preiskav. Tožeča stranka poudarja,
         da „okoliščina, da se zadevni dokument nanaša na inšpekcijo, ne more sama po sebi zadoščati za utemeljitev uporabe navedene
         izjeme“ (sodba Sodišča prve stopnje z dne 13. septembra 2000 v zadevi Denkavit Nederland proti Komisiji, T‑20/99, Recueil,
         str. II‑3011, točka 45).

      65      Komisija naj tudi ne bi dokazala, da bi lahko dostop do dokumentov oviral postopek o pomoči, ki se je nanašal na tožečo stranko
         in ki je bil ob prošnji za dostop že končan. Sicer pa, kot trdi tožeča stranka, naj bi bilo nemogoče predložiti tak dokaz.
         Poudarja, da člen 4(7) Uredbe št. 1049/2001 izrecno določa, da izjeme iz drugega odstavka veljajo le za obdobje, ko je varstvo
         utemeljeno. Iz same narave inšpekcij in preiskav naj bi izhajalo, da nobene zavrnitve dostopa ni več mogoče utemeljiti, ko
         je zadevna preiskava že končana.

      66      Tožeča stranka opozarja, da je Komisija zavrnila delni dostop in to zavrnitev utemeljila s splošno obrazložitvijo, da „dokumentov
         ni mogoče deliti na zaupne in nezaupne dele“, izhajajoč iz načela, da se vsi dokumenti v zvezi s postopkom o pomoči lahko
         izmenjujejo le med Komisijo in državo članico in da naj ne bi smel nihče drug imeti dostopa do njih, niti po koncu postopka.

      67      Kraljevina Švedska trdi, da iz Odločbe in iz stališča, ki ga je zavzela tožena stranka v tem sodnem postopku, izhaja, da Komisija
         ni opravila konkretne presoje informacij, ki so vsebovane v dokumentih, do katerih se je zahteval dostop. Sodišče in Sodišče
         prve stopnje naj bi pod vplivom prejšnje ureditve večkrat pojasnila, da se mora vsak preizkus prošnje za razkritje nanašati
         na informacije, ki jih vsebuje zahtevani dokument, kar je načelo, ki se ga še vedno uporablja v okviru Uredbe št. 1049/2001.
         Brez takšnega preizkusa bi bilo nemogoče ugotoviti, ali obstaja varstvo interesov, ki bi utemeljevalo, da se dokument ne razkrije,
         ali tehtati med interesi, ki so omenjeni v členu 4(2) Uredbe št. 1049/2001. Konkretna presoja bi bila tako nujna za ugotovitev,
         ali je mogoč delni dostop. Ta sklep je nujen glede na izjemo, ki se lahko uporabi.

      68      Komisija trdi, da je ideja iz sodbe Sodišča prve stopnje z dne 11. decembra 2001 v zadevi Petrie in drugi proti Komisiji (T‑191/99,
         Recueil, str. II‑3677), na kateri temelji Odločba, uporabna brez omejitev v postopkih preizkusov pomoči, kot so brez dvoma
         „preiskave“ v smislu člena 4(2) Uredbe št. 1049/2001.

      69      Navaja, da je kot v postopkih zaradi neizpolnitve obveznosti tudi v postopkih preizkusa pomoči potrebno odkrito in lojalno
         sodelovanje med Komisijo in državami članicami, kar naj bi izključevalo, da bi imele tretje stranke dostop do dokumentov v
         zvezi s temi postopki, preden bi bili ti končani. Komisija trdi, da dokler postopek preizkusa pomoči ni končan, javnosti ni
         mogoče odobriti pravice dostopa do dokumentov, ker zainteresirane stranke v okviru tega postopka, ki naj ne bi mogle uveljaviti
         pravice do obrambe, nimajo te pravice.

      70      Trdi, da se prošnja tožeče stranke za dostop nanaša na dokumente v zvezi s potekajočim postopkom preizkusa pomoči. Komisija
         naj bi sprejela dve odločbi v zvezi z dvema deloma projekta celostnega prestrukturiranja, ki ga je kot takega predstavila
         tožeča stranka sama v svojih vlogah. Tožena stranka navaja, da potekajoči postopek o pomoči C 44/2001 zadeva iste ukrepe prestrukturiranja
         in temelji na istih dokumentih kot postopek o pomoči C 19/2000, in sklepa, da je zato treba skupaj obravnavati prošnji za
         vpogled v spis v zvezi z obema zadevnima postopkoma.

      71      Komisija trdi, da se ta spor razlikuje od spora, ki je privedel do izdaje v točki 24 navedene sodbe VKI in ki je zadeval zavrnitev
         dostopa do dokumentov v zvezi z že končanim postopkom o omejevalnem sporazumu. V tem primeru v zvezi s prošnjo za dostop do
         dokumentov, ki se nanašajo na potekajoči postopek preizkusa državnih pomoči, so načela, ki so bila oblikovana v sodbi Petrie
         in drugi proti Komisiji, navedeni v točki 68, dopuščali, kot trdi sama, splošen odgovor in torej ni bilo treba konkretno in
         posamično analizirati dokumentov, navedenih v omenjeni prošnji.

      72      Družba Schott Glas opozarja, da se je postopek C 44/2001 takrat, ko je tožeča stranka vložila prošnjo za dostop do dokumentov
         v zvezi z zadevama o pomočeh, ki sta jo zadevali, še vedno izvajal. Tesno stvarno povezavo med dvema postopkoma o pomočeh
         C 19/2000 in C 44/2001 pa naj bi tožeča stranka sama večkrat poudarila. Družba Schott Glas iz tega sklepa, da je tožeča stranka
         zahtevala dostop do dokumentov, medtem ko je še potekala preiskava v postopku, v katerem Komisija še ni sprejela odločitve.

      73      Meni, da je morala Komisija v tem primeru razlagati izjeme iz Uredbe št. 1049/2001 v skladu z ustaljenimi načeli o pravicah
         sodelovanja tretjih strank v postopkih o pomočeh in da je upravičeno menila, da bi posredovanje dokumentov, ki jih je želela
         tožeča stranka, resno oslabilo namen inšpekcij (člen 4(2), tretja alinea, Uredbe št. 1049/2001) in postopek odločanja Komisije
         v zadevi C 44/2001 (člen 4(3) Uredbe št. 1049/2001).

       Presoja Sodišča prve stopnje
      74      Iz členov 2, 4 in od 6 do 8 Uredbe št. 1049/2001 izhaja, da mora institucija, na katero se naslovi prošnja za dostop do dokumentov,
         ki temelji na tej uredbi, preizkusiti to prošnjo in nanjo odgovoriti ter zlasti ugotoviti, ali kakšna izmed izjem iz člena
         4 te uredbe lahko velja za zadevni dokument (v točki 24 navedena sodba VKI, točki 67 in 68).

      75      V tem primeru je Komisija zavrnila posredovanje dokumentov v zvezi s postopkoma preizkusa državnih pomoči, ki so bile dodeljene
         tožeči stranki, sklicujoč se na izjemo od pravice do dostopa, določeno v členu 4(2), tretja alinea, Uredbe št. 1049/2001,
         ki izhaja iz varstva namena inšpekcij, preiskav in revizij.

      76      Kot navaja Komisija, ne da bi ji nasprotovali tožeča stranka ali Kraljevina Švedska, je treba poudariti, da so se dokumenti,
         navedeni v prošnji za dostop, dejansko nanašali na „preiskavo“ v smislu člena 4(2), tretja alinea, Uredbe št. 1049/2001.

      77      Kljub vsemu zgolj okoliščina, da dokument zadeva interes, ki je zavarovan z izjemo, ni mogla zadoščati za utemeljitev njene
         uporabe (glej v tem smislu v točki 64 navedeno sodbo Denkavit Nederland proti Komisiji, točka 45). Taka uporaba je načeloma
         lahko utemeljena le, če je institucija predhodno presodila, prvič, ali bi dostop do dokumenta lahko konkretno in dejansko
         oslabil varovani interes in, drugič, v primerih iz člena 4(2) in (3) Uredbe št. 1049/2001, če ni prevladal javni interes za
         razkritje tega dokumenta. Poleg tega mora biti nevarnost oslabitve varovanega interesa razumno predvidljiva in ne zgolj hipotetična
         (glej v tem smislu sodbo Sodišča prve stopnje z dne 7. februarja 2002 v zadevi Kuijer proti Svetu, T‑211/00, Recueil, str. II‑485,
         točka 56). Zato je treba preizkus, ki ga mora institucija načeloma uvesti, da bi lahko uporabila izjemo, izvesti konkretno
         in jasno pokazati razloge za odločitev (glej v tem smislu sodbi Sodišča prve stopnje z dne 19. julija 1999 v zadevi Hautala
         proti Svetu, T‑14/98, Recueil, str. II‑2489, točka 67, in z dne 6. aprila 2000 v zadevi Kuijer proti Svetu, T‑188/98, Recueil,
         str. II‑1959, točka 38, ter v točki 24 navedeno sodbo VKI, točki 69 in 74).

      78      Poleg tega iz Uredbe št. 1049/2001 izhaja, da morajo vse izjeme iz odstavkov od 1 do 3 člena 4 veljati za „dokument“. Ta konkretni
         preizkus je treba torej opraviti za vsak dokument, naveden v prošnji (v točki 24 navedena sodba VKI, točka 70).

      79      Treba je še poudariti, da lahko samo konkreten in posamičen preizkus, v nasprotju z abstraktnim in splošnim, instituciji omogoči,
         da oceni možnost za odobritev delnega dostopa prosilcu v skladu s členom 4(6) Uredbe št. 1049/2001 (v točki 24 navedena sodba
         VKI, točki 73 in 75), in da v zvezi z uporabo izjem ratione temporis od pravice do dostopa člen 4(7) Uredbe št. 1049/2001 določa, da izjeme iz odstavkov od 1 do 3 tega člena veljajo le za obdobje,
         ko varstvo utemeljuje „vsebina dokumenta“.

      80      V tem primeru iz obrazložitve Odločbe ne izhaja, da je Komisija konkretno in posamično presodila vsebino dokumentov, navedenih
         v prošnji za dostop. Poleg tega pa Komisija niti v odgovoru na tožbo, niti v pripombah z dne 13. aprila 2005, niti na obravnavi
         ni trdila, da je opravila tak preizkus. Iz besedila Odločbe je razvidno, da je tožena stranka ni utemeljila z informacijami,
         ki so jih vsebovali zadevni dokumenti, temveč s splošno analizo po kategorijah dokumentov, tako da je razlikovala, prvič,
         korespondenco med zadevno državo članico in, drugič, pripombe, ki so jih v okviru formalnega postopka preiskave predložile
         zainteresirane stranke.

      81      Iz Odločbe tudi ne izhaja, da je Komisija konkretno preverila, ali je bil vsak dokument, naveden v prošnji, vključen v eno
         od dveh opredeljenih kategorij.

      82      Iz ukrepa procesnega vodstva, katerega predmet je bil pozvati Komisijo, naj Sodišču prve stopnje posreduje popoln seznam dokumentov,
         ki sestavljajo upravni spis v zvezi s postopkom preizkusa pomoči, dodeljenih tožeči stranki, lahko sklepamo nasprotno.

      83      Preizkus tega seznama namreč kaže, da več dokumentov, ki jih je imela Komisija ob sprejetju Odločbe, ni ne v korespondenci
         med njo in zadevno državo članico ne v pripombah zainteresiranih strank, in sicer:

      –        dopis Komisije z dne 28. decembra 2000, s katerim je pozvala družbo Schott Glas, da odgovori na vrsto vprašanj v okviru formalnega
         postopka preiskave C 19/2000 (dokument 39);

      –        memorandumi GD „Konkurenca“, s katerimi je od različnih služb Komisije zahtevala informacije ali mnenja o osnutkih odločb,
         ki jih je sestavila (dokumenti 3, 18, 45 in 54), in odgovori teh služb (dokumenti 4, 19, 20 in od 46 do 49);

      –        memorandumi GD „Konkurenca“, ki so bili namenjeni odgovornim članom Komisije (dokumenti 12, 17, 44 in 79);
      –        interni zapiski GD „Konkurenca“ o stanju spisa (dokumenti 8, 13, 33 in 36).
      84      Ko je bilo Komisiji na obravnavi zastavljeno vprašanje o nespoštovanju obveznosti konkretnega in posamičnega preizkusa dokumentov,
         navedenih v prošnji tožeče stranke za dostop, je v odgovoru poudarila različen dejanski položaj med tem sporom in zadevo,
         ki je privedla do izdaje v točki 24 navedene sodbe VKI. Tožena stranka trdi, da ko se – kot v tem primeru – prošnja za dostop
         nanaša na dokumente v zvezi s potekajočim postopkom nadzora pomoči, ni treba opraviti konkretnega in posamičnega preizkusa,
         splošen odgovor o zaupnosti omenjenih dokumentov pa je treba podati v okviru uporabe izjeme od pravice do dostopa, ki izhaja
         iz varstva preiskav.

      85      Treba je poudariti, da je obveznost institucije, da konkretno in posamično presodi vsebino dokumentov, navedenih v prošnji
         za dostop, načelna obveznost (v točki 24 navedena sodba VKI, točka 75), ki se nanaša na vse izjeme, omenjene v odstavkih od
         1 do 3 člena 4 Uredbe št. 1049/2001, ne glede na področje, iz katerega izhaja dokument, in ki zadeva zlasti področje omejevalnih
         sporazumov –kot v zadevi, ki je privedla do izdaje v točki 24 navedene sodbe VKI – ali področje nadzora nad javnimi pomočmi.

      86      Iz tega sledi, da preizkus ni potreben, kadar je zaradi posebnih okoliščin primera očitno, da je treba dostop zavrniti ali
         nasprotno odobriti. To bi bilo zlasti takrat, kadar za določene dokumente v celoti velja izjema od pravice do dostopa ali
         so nasprotno v celoti očitno taki, da se lahko dostop odobri, ali pa so že bili predmet konkretne in posamične presoje Komisije
         v podobnih okoliščinah (v točki 24 navedena sodba VKI, točka 75).

      87      Treba je torej preizkusiti, ali se je prošnja tožeče stranke nanašala na dokumente, za katere zaradi posebnih okoliščin primera
         ni bilo treba opraviti takšnega konkretnega in posamičnega preizkusa.

      88      V Odločbi je Komisija uporabo izjeme, ki izhaja iz varstva namenov inšpekcij in preiskav, utemeljila z zatrjevanjem, da je
         v okviru potekajočih preiskav v zvezi z združljivostjo državne pomoči z enotnim trgom nujno lojalno sodelovanje in vzajemno
         zaupanje med Komisijo, državo članico in vpletenimi podjetji, da bi različnim „strankam“ omogočili, da se prosto izjavijo,
         in da bi lahko razkritje dokumentov v zvezi s temi preiskavami „škodovalo poteku preizkusa pritožbe in s tem ogrozilo ta dialog“.

      89      Sodišče prve stopnje meni, da tako splošna presoja, ki se uporablja za celoten upravni spis v zvezi s postopkom preizkusa
         pomoči, dodeljenih tožeči stranki, ne kaže na to, da obstajajo posebne okoliščine primera, ki bi omogočile ugotovitev, da
         ni treba opraviti konkretnega in posamičnega preizkusa dokumentov, ki sestavljajo ta spis. Še posebej ne dokaže, da so bili
         dokumenti v celoti očitno taki, da bi se zanje lahko uporabila izjema od pravice do dostopa.

      90      Kot je navedeno v točki 81, iz Odločbe ne izhaja, da bi Komisija konkretno preverila, ali je bil vsak dokument, naveden v
         prošnji, gotovo zajet v eno izmed dveh opredeljenih kategorij. Iz ukrepa procesnega vodstva, navedenega v točki 82, nasprotno
         izhaja, da več dokumentov, ki jih je imela Komisija, ni spadalo v eno izmed kategorij in zato delitev dokumentov na dve kategoriji
         ni pravilna. Ugotovitev, da je bila izvedena nepravilna kategorizacija, vsekakor onemogoča oceno, da so vsi dokumenti, navedeni
         v prošnji, jasno zajeti z izjemo, ki je navedena v Odločbi (glej v tem smislu v točki 24 navedeno sodbo VKI, točka 83).

      91      Poudariti je še treba, da je presoja Komisije v Odločbi in tudi v odgovoru na tožbo nejasna in splošna. Ker ni bilo posamičnega
         preizkusa, torej preizkusa vsakega dokumenta posebej, iz te presoje ni mogoče z zadostno gotovostjo in natančnostjo sklepati,
         da so se trditve Komisije – če domnevamo, da bi bile načeloma utemeljene – nanašale na vse dokumente iz upravnega spisa v
         zvezi s postopkom preizkusa pomoči, dodeljenih tožeči stranki. Bojazen, ki jo je navedla Komisija, ostaja na ravni preprostih
         trditev in je zato pretirano hipotetična (v točki 24 navedena sodba VKI, točka 84).

      92      Glede na to se lahko zdi vsaj paradoksalno, da se navaja odkrit in neposreden dialog med Komisijo, državo članico in „vpletenimi
         podjetji“ v okviru atmosfere lojalnega sodelovanja in vzajemnega zaupanja, zato da bi se prav eni od vpletenih „strank“ zavrnila
         seznanitev z vsemi informacijami, ki se neposredno nanašajo na predmet same razprave.

      93      Poleg tega se Komisija v zvezi z uporabo navedene izjeme ratione temporis navezuje na dokumente, ki se nanašajo na „preiskave v teku“ – to je splošna formulacija, ki ne omogoča z zadostno gotovostjo
         sklepa, da bi lahko bili vsi dokumenti, navedeni v prošnji za dostop, še na dan sprejetja Odločbe zajeti z omenjeno izjemo,
         saj je bil 28. maja 2002 postopek o pomoči C 19/2000 že končan.

      94      Še enkrat je treba poudariti, da samo izjemoma in samo če je obseg upravnega bremena posebno velik zaradi konkretnega in posamičnega
         preizkusa, ki tako preseže meje tistega, kar se lahko razumno zahteva, se lahko dovoli odstop od obveznosti preizkusa (v točki
         24 navedena sodba VKI, točka 112).

      95      V tem primeru ni sporno, da Komisija ne v Odločbi, ne v svojih vlogah, ne na obravnavi ni navedla, da bi bila zaradi preizkusa
         prošnje tožeče stranke za dostop preobremenjena z delom.

      96      V teh okoliščinah je treba za nedopustne razglasiti trditve družbe Schott Glas, da ni bilo mogoče resno pričakovati od Komisije,
         da bi opravila „zelo zahtevno upravno delo“, ki vsebuje preizkus celotnega spisa v zvezi s postopkom o državni pomoči, da
         bi ločila zaupne od nezaupnih informacij, ker naj tožeča stranka ne bi imela priznane pravice do varstva, da se lahko seznani
         z zadevnimi dokumenti.

      97      Treba je poudariti, da je na podlagi člena 40, četrti odstavek, Statuta Sodišča in člena 116(4) Poslovnika Sodišča prve stopnje
         intervenientu dana pravica, da samostojno navaja ne samo trditve, temveč tudi tožbene razloge, če ti podpirajo predloge glavnih
         strank in niso popolnoma v nasprotju z ugotovitvami, ki so temelj spora, kot sta ga določili tožeča in tožena stranka, kar
         bi lahko spremenilo njegov predmet (sodba Sodišča prve stopnje z dne 15. junija 2005 v zadevi Regione autonoma della Sardegna
         proti Komisiji, T‑171/02, ZOdl., str. II‑2123, točka 152).

      98      Kot je navedeno zgoraj, v tem primeru iz vsebine tožbe in odgovora na tožbo ter tudi pripomb, ki sta jih tožeča stranka in
         Komisija oblikovali v odgovor na vprašanje Sodišča prve stopnje o predmetu spora, ni zaznati nobene problematike v zvezi z
         obsegom dela, ki ga je bilo treba opraviti za obravnavo prošnje za dostop. V teh okoliščinah se trditve družbe Schott Glas
         o „zelo zahtevnem upravnem delu“, ki ga je bilo treba opraviti za obravnavo prošnje za dostop, ne morejo šteti za povezane
         s predmetom spora.

      99      Na koncu je treba poudariti, da družba Schott Glas v intervencijski vlogi uveljavlja izjemo od člena 4(3) Uredbe št. 1049/2001.
         Družba Schott Glas trdi, da je Komisija upravičeno ugotovila, da bi posredovanje dokumentov, ki jih je zahtevala tožeča stranka,
         resno oslabilo postopek odločanja institucije v postopku C 44/2001. Kljub temu pa te izjeme Komisija v Odločbi ni navedla,
         Sodišče prve stopnje pa tudi ne sme namesto te institucije odločiti, ali ta izjema dejansko velja za dokumente, navedene v
         prošnji (glej v tem smislu v točki 24 navedeno sodbo VKI, točka 91).

      100    Iz navedenih utemeljitev izhaja, da je treba očitek, da ni bilo konkretnega in posamičnega preizkusa dokumentov, navedenih
         v prošnji za dostop, sprejeti in da je pravno napačno, da je Komisija tožeči stranki preprosto zavrnila dostop. Zato je treba
         ugotoviti, da je Komisija kršila člen 4(2) Uredbe št. 1049/2001, zato je treba Odločbo razglasiti za nično, ne da bi bilo
         treba preizkusiti druge tožbene razloge za razglasitev ničnosti, ki sta jih navedli tožeča stranka in Kraljevina Švedska.

       Stroški
      101    V skladu s členom 87(3) Poslovnika lahko Sodišče prve stopnje odloči, da se stroški delijo ali da vsaka stranka nosi svoje
         stroške, če vsaka stranka uspe samo deloma. V okoliščinah tega primera je treba odločiti, da Komisija nosi lastne stroške
         in tri četrtine stroškov, ki jih je priglasila tožeča stranka. Ta nosi četrtino lastnih stroškov.

      102    V skladu s členom 87(4), tretji pododstavek, lahko Sodišče prve stopnje naloži intervenientu, da nosi svoje stroške. V tem
         primeru Schott Glas, intervenientka na strani Komisije, nosi lastne stroške.

      103    Kraljevina Švedska in Republika Finska nosita lastne stroške v skladu s členom 87(4), prvi pododstavek, Poslovnika.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE PRVE STOPNJE (peti senat)
      razsodilo:
      1)      Odločba Komisije z dne 28. maja 2002 se razglasi za nično v delu, v katerem je zavrnila dostop do dokumentov v zvezi s postopki
            preizkusa pomoči, ki so bile dodeljene družbi Technische Glaswerke Ilmenau GmbH.
      2)      V preostalem se tožba zavrne.
      3)      Komisija nosi lastne stroške in tri četrtine stroškov, ki jih je priglasila družba Technische Glaswerke Ilmenau. Ta nosi četrtino
            lastnih stroškov.
      4)      Schott Glas, Kraljevina Švedska in Republika Finska nosijo lastne stroške.

               Vilaras

                Dehousse

                Šváby

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 14. decembra 2006.

               Sodni tajnik

                      Predsednik

               E. Coulon

                      M. Vilaras

         * Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča z dne 19. junija 1990. # Komisija Evropskih skupnosti proti Italijanski republiki. # Prost pretok blaga. # Zadeva C-177/89.


title: Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 20. septembra 2007.#Benetton Group SpA proti G-Star International BV.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Hoge Raad der Nederlanden - Nizozemska.#Znamke - Direktiva 89/104/EGS - Člen 3(1)(e), tretja alinea, in (3) - Znak - Oblika, ki daje proizvodu bistveno vrednost - Uporaba - Oglaševalske kampanje - Privlačnost oblike, pridobljena pred prijavo za registracijo zaradi njene prepoznavnosti kot razlikovalnega znaka.#Zadeva C-371/06.

text:
      Zadeva C-371/06
      Benetton Group SpA
      proti
      G-Star International BV
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Hoge Raad der Nederlanden)
      „Znamke – Direktiva 89/104/EGS – Člen 3(1)(e), tretja alinea, in (3) – Znak – Oblika, ki daje proizvodu bistveno vrednost – Uporaba – Oglaševalske kampanje – Privlačnost oblike, pridobljena pred prijavo za registracijo zaradi njene prepoznavnosti kot razlikovalnega znaka“
      Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 20. septembra 2007
      Povzetek sodbe
      Približevanje zakonodaj – Znamke – Direktiva 89/104 – Zavrnitev registracije ali ničnost – Znak, ki ga sestavlja oblika proizvoda,
            ki temu proizvodu daje bistveno vrednost
      (Direktiva Sveta 89/104, člena 3(1)(e) in 3(3))
      Člen 3(1)(e), tretja alinea, Direktive 89/104/EGS o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami je
         treba razlagati tako, da oblika proizvoda, ki mu daje bistveno vrednost, na podlagi člena 3(3) te direktive ne more biti znamka,
         če je postala privlačna zaradi prepoznavnosti kot razlikovalnega znaka pred prijavo zaradi oglaševalskih kampanj, v katerih
         so bile predstavljene posebne značilnosti zadevnega proizvoda.

      (Glej točko 28 in izrek)
SODBA SODIŠČA (šesti senat)
      z dne 20. septembra 2007(*)

      „Znamke – Direktiva 89/104/EGS – Člen 3(1)(e), tretja alinea, in (3) – Znak – Oblika, ki daje proizvodu bistveno vrednost – Uporaba – Oglaševalske kampanje – Privlačnost oblike, pridobljena pred prijavo za registracijo zaradi njene prepoznavnosti kot razlikovalnega znaka“
      V zadevi C‑371/06,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Hoge Raad der Nederlanden
         (Nizozemska) z odločbo z dne 8. septembra 2006, ki je prispela na Sodišče 12. septembra 2006, v postopku

      Benetton Group SpA
      proti
      G-Star International BV,

      SODIŠČE (šesti senat),
      v sestavi P. Kūris, predsednik senata, K. Schiemann in L. Bay Larsen (poročevalec), sodnika,
      generalni pravobranilec: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –       za Benetton Group SpA N. W. Mulder, odvetnik,
      –       za G-Star International BV G. van der Wal, odvetnik,
      –       za italijansko vlado I. M. Braguglia, zastopnik, skupaj s S. Fiorentinom, avvocato dello Stato,
      –       za Komisijo Evropskih skupnosti W. Wils, zastopnik,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1       Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 3(1)(e), tretja alinea, Prve direktive Sveta 89/104/EGS
         z dne 21. decembra 1988 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami (UL 1989, L 40, str. 1, v nadaljevanju:
         Direktiva).

      2       Predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Benetton Group Spa (v nadaljevanju: Benetton) in družbo G-Star International
         BV (v nadaljevanju: G‑Star) v zvezi s trženjem oblačila s strani družbe Benetton, ki naj bi zaradi svoje oblike kršilo dve
         oblikovni znamki, ki ju je registrirala družba G-Star.

       Pravni okvir
       Pravo Skupnosti
      3       Člen 2 Direktive, z naslovom „Znaki, ki lahko sestavljajo znamko“, določa:
      „Znamka je lahko sestavljena iz kakršnihkoli znakov, ki jih je mogoče predstaviti grafično, zlasti iz besed vključno z osebnimi
         imeni, slik, črk, števil, oblike blaga ali njegove embalaže, če se s pomočjo teh znakov blago in storitve nekega podjetja
         lahko razlikuje od blaga in storitev drugih podjetij.“

      4       Člen 3 Direktive, z naslovom „Razlogi za zavrnitev ali neveljavnost“ določa:
      „1. Kot znamka se ne smejo registrirati ali, če so registrirani, se jih lahko razglasi za neveljavne:
      (a) znaki, ki ne morejo sestavljati znamke;
      (b) znamke, ki so brez slehernega razlikovalnega učinka;
      (c) znamke, ki jih sestavljajo izključno znaki ali označbe, ki lahko v gospodarskem prometu označujejo vrsto, kakovost, količino,
         namen, vrednost, geografski izvor ali čas proizvodnje blaga ali opravljanja storitev ali druge lastnosti blaga;

      (d) znamke, ki se sestojijo izključno iz znakov in označb, ki so postali običajni v jezikovni rabi ali v dobroverni ustaljeni
         praksi trgovanja;

      (e) znaki, sestavljeni izključno iz:
               – oblike, ki izhaja iz same narave blaga, ali
               – oblike blaga, ki je nujna za dosego tehničnega učinka, ali
               – oblike, ki daje blagu bistveno vrednost;
      [...]
      3.      Registracija znamke se ne zavrne, znamka pa se ne razglasi za neveljavno v skladu z odstavkom 1(b), (c) ali (d), če je pred
         datumom prijave za registracijo in z njeno uporabo dobila razlikovalen značaj. Vsaka država članica lahko poleg tega predvidi,
         da ta določba velja tudi, če je znamka dobila razlikovalni učinek po datumu vložitve prijave za registracijo ali po datumu
         registracije.

      [...]“
       Nacionalna zakonodaja
      5       Člen 1 enotnega zakona Beneluksa o blagovnih znamkah z dne 19. marca 1962 (Trb. 1962, str. 58), v različici, ki velja za dejansko
         stanje postopka v glavni stvari, določa:

      „Za posamične znamke se štejejo imena, slike, odtisi, pečati, črke, števila, oblike blaga ali njegove embalaže in vsi drugi
         znaki, s katerimi se razlikujejo proizvodi nekega podjetja.

      Za znamke pa se ne morejo šteti oblike, ki izhajajo iz same narave proizvoda, ki mu dajejo bistveno vrednost ali ki ustvarjajo
         rezultate na tehnični ravni.“

       Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      6       Družba G-Star oblikuje, proizvaja in trži oblačila pod znamko z istim imenom, zlasti jeans.
      7       Družba je imetnica dveh oblikovnih znamk za proizvode iz razreda 25, določenega z Nicejskim aranžmajem o mednarodni klasifikaciji
         proizvodov in storitev za klasifikacijo znamk z dne 15. junija 1957, kot je bil revidiran in spremenjen, in sicer za oblačila.
         Ti dve znamki sta bili registrirani 7. avgusta 1997 in 24. novembra 1999.

      8       Ustrezno varstvo se je za vsako od njiju zahtevalo na podlagi naslednjih razlikovalnih znakov:
      –       poševno vezenje od višine bokov do višine presredka, našitki na kolenih, podloge na zadnji strani hlač, vodoravno vezenje
         v višini kolen na zadnji strani, trak v kontrastni barvi ali druga tkanina na sprednji strani hlačnice, kombinacija vseh teh
         elementov; in

      –       vezenine, šivi in zareze na kolenih hlač, malce izbočeno koleno.
      9       Družba Benetton upravlja podjetja, ki trgujejo s tekstilom. Na Nizozemskem svoje proizvode prodaja preko franšiznih trgovin.
      10     Družba G-Star je 25. maja 2000 pri Rechtbank te Amsterdam vložila tožbo zoper družbo Benetton, v kateri je na Nizozemskem
         zahtevala prepoved vsakršne proizvodnje, trženja in/ali dobave hlač znamke Benetton. V utemeljitev svoje tožbe je navedla,
         da je ta družba kršila njene pravice blagovne znamke za hlače modela Elwood s tem, da je poleti leta 1999 proizvajala in tržila
         hlače, ki so imele med drugim ovalni našitek na kolenu in dva poševna šiva od višine bokov do višine presredka.

      11     Družba Benetton je tej tožbi oporekala in z nasprotno tožbo na podlagi člena 1, prva alinea, enotnega zakona Beneluksa o blagovnih
         znamkah zahtevala razveljavitev registriranih znamk, ker naj bi sporne oblike zaradi svoje lepote in izvirnosti v veliki meri
         določale tržno vrednost proizvodov.

      12     Prvostopenjsko sodišče je zavrnilo tožbi družbe G-Star, ki sta temeljili na kršitvi njenih pravic blagovne znamke, kot tudi
         nasprotno tožbo družbe Benetton.

      13     Obe stranki sta vložili pritožbi na Gerechtshof te Amsterdam, ki je ugodilo pritožbi družbe G-Star in zavrnilo predlog družbe
         Benetton za razveljavitev.

      14     Gerechtshof je razsodilo, da je Rechtbank med drugim pravilno ugotovilo, da so bile hlače Elwood veliki prodajni uspeh, da
         je imela družba G-Star močno oglaševalsko kampanjo, s katero se je hlačam s posebnimi značilnostmi zagotovila prepoznavnost
         proizvoda G-Star, in da ugled hlač Elwood zato ni posledica estetske privlačnosti oblike, temveč zlasti privlačnosti, ki je
         povezana s prepoznavnostjo blagovne znamke.

      15     Poudarilo je, da je družba G-Star z obsežno izvajano kampanjo močno pritegnila pozornost na razlikovalne znake hlač in našitka
         na kolenih.

      16     Družba Benetton je pri Hoge Raad der Nederlanden vložila kasacijsko pritožbo, v kateri je prerekala to presojo Gerechtshof.
      17     Hoge Raad navaja, da izpodbijane ugotovitve odločitve Gerechtshof temeljijo na mnenju, da razlog za zavrnitev iz člena 3(1)(e),
         tretja alinea, Direktive ne more nasprotovati pravnoveljavni registraciji znamke, če je bila v danem trenutku pred prijavo
         privlačnost oblike posledica njene privlačnosti zaradi prepoznavnosti kot razlikovalnega znaka.

      18     Hoge Raad opozarja, da je Sodišče v sodbi Philips z dne 18. junija 2002 (C‑299/99, str. I-5475) razsodilo, da znaki, katerih
         registracija se na podlagi člena 3(1)(e) Direktive zavrne, na podlagi člena 3(3) te direktive ne morejo pridobiti razlikovalnega
         značaja z njihovo uporabo.

      19     Hoge Raad meni, da Sodišče s tem vendarle ni odgovorilo na sporno vprašanje iz postopka v glavni stvari, ki se ne nanaša na
         razlikovalni značaj izpodbijanih znamk.

      20     V teh okoliščinah je Hoge Raad der Nederlanden prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
      „1.      Ali je treba člen 3(1)(e), prva alinea, [Direktive] razlagati tako, da v njem vsebovani razlog za zavrnitev trajno onemogoča
         registracijo oblike kot znamke, če je blago takšno, da lepota in izvirnost njegovega zunanjega izgleda in oblike povsem oziroma
         v znatnem obsegu določata njegovo tržno vrednost, ali ta razlog za zavrnitev ne velja, če je bila pred prijavo privlačnost
         zadevne oblike za javnost pretežno posledica njene prepoznavnosti kot razlikovalnega znaka?

      2.       V primeru odgovora na prvo vprašanje v zadnjem smislu, v kolikšni meri mora postati privlačnost prevladujoča, da razlog za
         zavrnitev ne velja več?“

       Vprašanji za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
      21     Predložitveno sodišče želi s prvim vprašanjem v bistvenem izvedeti, ali je treba člen 3(1)(e), tretja alinea, Direktive razlagati
         tako, da je oblika proizvoda, ki temu daje bistveno vrednost, na podlagi člena 3(3) te direktive lahko znamka, če je postala
         privlačna zaradi prepoznavnosti kot razlikovalnega znaka pred prijavo, na podlagi oglaševalskih kampanj, v katerih so bile
         predstavljene posebne značilnosti zadevnega proizvoda.

      22     To vprašanje se tako nanaša na znak, ki je bil prvotno sestavljen izključno iz oblike, ki je proizvodu dajala bistveno vrednost,
         po tem pa je pred vložitvijo prijave za registracijo zaradi oglaševalskih kampanj, torej zaradi uporabe, postal prepoznaven.

      23     Predložitveno sodišče se, z drugimi besedami, sprašuje, ali uporaba znaka v smislu člena 3(1)(e), tretja alinea, Direktive
         pred datumom prijave omogoča njegovo registracijo oziroma ali nasprotuje njegovi razveljavitvi, če je znak registriran.

      24     V zvezi s tem je treba najprej ugotoviti, da je člen 3(3) Direktive povezan s pojmom „razlikovalni učinek znaka“ v smislu
         člena 2 Direktive. V skladu s svojim besedilom namreč dovoljuje registracijo oziroma veljavnost znamk na podlagi uporabe v
         smislu člena 3(1)(b), (c) ali (d), če je znamka s to uporabo pred datumom prijave za registracijo „dobila razlikovalen značaj“.

      25     Poleg tega je treba ugotoviti, da se člen 3(3) Direktive pri določitvi obsega v njem vsebovane izjeme ne nanaša na znake v
         smislu člena 3(1)(e).

      26     Na koncu je treba opomniti, da je Sodišče v zgoraj navedeni sodbi Philips že presodilo, da:
      –       se oblika, katere registracija se v skladu s členom 3(1)(e) Direktive zavrne, v nobenem primeru ne more registrirati na podlagi
         tretjega odstavka istega člena (točka 57);

      –       znak, katerega registracija se v skladu s členom 3(1)(e) zavrne, z uporabo nikoli ne more dobiti razlikovalnega učinka v smislu
         člena 3(3) (točka 75);

      –       se torej člen 3(1)(e) nanaša na določene znake, ki ne morejo biti znamka, in že vnaprej nasprotuje registraciji znaka, ki
         je sestavljen izključno iz oblike proizvoda, tako da ga ni mogoče registrirati kot znamko že, če je izpolnjeno le eno od meril
         iz te določbe (točka 76).

      27     Iz tega izhaja, da v primeru znaka, kot ga je opisalo predložitveno sodišče, raba znaka iz člena 3(1)(e) Direktive v oglaševalskih
         kampanjah ne omogoča uporabe člena 3(3) te direktive za ta znak.

      28     Zato je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da se člen 3(1)(e), tretja alinea, Direktive razlaga tako, da oblika proizvoda,
         ki mu daje bistveno vrednost, na podlagi člena 3(3) te direktive ne more biti znamka, če je postala privlačna zaradi prepoznavnosti
         kot razlikovalnega znaka pred prijavo zaradi oglaševalskih kampanj, v katerih so bile predstavljene posebne značilnosti zadevnega
         proizvoda.

       Drugo vprašanje
      29     Ob upoštevanju odgovora na prvo vprašanje, na drugo vprašanje ni treba odgovoriti.
       Stroški
      30     Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (šesti senat) razsodilo:
      Člen 3(1)(e), tretja alinea, Prve Direktive Sveta 89/104/EGS z dne 21. decembra 1988 o približevanju zakonodaje držav članic
            v zvezi z blagovnimi znamkami je treba razlagati tako, da oblika proizvoda, ki mu daje bistveno vrednost, na podlagi člena
            3(3) te direktive ne more biti znamka, če je postala privlačna zaradi prepoznavnosti kot razlikovalnega znaka pred prijavo
            zaradi oglaševalskih kampanj, v katerih so bile predstavljene posebne značilnosti zadevnega proizvoda.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nizozemščina.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 12. junija 1997. # Komisija Evropskih skupnosti proti Zvezni republiki Nemčiji. # Neizpolnitev obveznosti države. # Zadeva C-138/96.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 28. julija 2016.#Nils-Johannes Kratzer proti R+V Allgemeine Versicherung AG.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesarbeitsgericht.#Predhodno odločanje – Socialna politika – Direktiva 2000/78/ES – Enako obravnavanje pri zaposlovanju in delu – Člen 3(1)(a) – Direktiva 2006/54/ES – Enake možnosti ter enako obravnavanje moških in žensk pri zaposlovanju in poklicnem delu – Člen 14(1)(a) – Področje uporabe – Pojem ‚dostop do zaposlitve, samozaposlitve ali poklica‘ – Prijava na delovno mesto zaradi pridobitve formalnega statusa kandidata z izključnim namenom zahtevati odškodnino za diskriminacijo – Zloraba pravic.#Zadeva C-423/15.

text:
         SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 28. julija 2016 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Socialna politika — Direktiva 2000/78/ES — Enako obravnavanje pri zaposlovanju in delu — Člen 3(1)(a) — Direktiva 2006/54/ES — Enake možnosti ter enako obravnavanje moških in žensk pri zaposlovanju in poklicnem delu — Člen 14(1)(a) — Področje uporabe — Pojem ‚dostop do zaposlitve, samozaposlitve ali poklica‘ — Prijava na delovno mesto zaradi pridobitve formalnega statusa kandidata z izključnim namenom zahtevati odškodnino za diskriminacijo — Zloraba pravic“
      V zadevi C‑423/15,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Bundesarbeitsgericht (zvezno delovno sodišče, Nemčija) z odločbo z dne 18. junija 2015, ki je prispela na Sodišče 31. julija 2015, v postopku

         Nils-Johannes Kratzer

      proti

         R+V Allgemeine Versicherung AG,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi R. Silva de Lapuerta (poročevalka), predsednica senata, A. Arabadžiev, J.‑C. Bonichot, C. G. Fernlund in S. Rodin, sodniki,
      generalni pravobranilec: M. Wathelet,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               N.‑J. Kratzer zase,

               —

               za R+V Allgemeine Versicherung AG B. Göpfert, odvetnik,

               —

               za nemško vlado T. Henze in A. Lippstreu, agenta,

               —

               za vlado Združenega kraljestva M. Holt, agent, skupaj s K. Apps, barrister,

               —

               za Evropsko komisijo M. Kellerbauer in D. Martin, agenta,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 3(1)(a) Direktive Sveta 2000/78/ES z dne 27. novembra 2000 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 4, str. 79) in člena 14(1)(a) Direktive 2006/54/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. julija 2006 o uresničevanju načela enakih možnosti ter enakega obravnavanja moških in žensk pri zaposlovanju in poklicnem delu (UL 2006, L 204, str. 23).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med N.‑J. Kratzerjem in družbo R+V Allgemeine Versicherung AG (v nadaljevanju: R+V) glede njegovih odškodninskih zahtevkov, zahtevkov za povračilo premoženjske škode ter opustitvenih zahtevkov, ki jih je vložil z utemeljitvijo, da je bil pri zavrnitvi njegove prijave na prosto delovno mesto od slednje diskriminiran zaradi starosti in spola.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva 2000/78

               3

               Člen 1 Direktive 2000/78 določa:
               „Namen te direktive je opredeliti splošni okvir boja proti diskriminaciji zaradi vere ali prepričanja, hendikepiranosti, starosti ali spolne usmerjenosti pri zaposlovanju in delu, zato da bi v državah članicah uresničevali načelo enakega obravnavanja.“

               4

               Člen 3(1) te direktive določa:
               „V mejah pristojnosti, ki so prenesene na Skupnost, se ta direktiva uporablja za vse osebe, bodisi v javnem bodisi v zasebnem sektorju, vključno z javnimi telesi, kar zadeva:

                        (a)

                        pogoje, pod katerimi je dostopna zaposlitev, samozaposlitev ali delo, vključno z izbirnimi merili in pogoji za sprejem v službo, ne glede na to, za katero vejo dejavnosti ali hierarhično mesto gre, vključno z napredovanjem;

                  […]“

               5

               Člen 17 omenjene direktive določa:
               „Države članice določijo predpise o sankcijah, ki se uporabljajo, če so kršene določbe domačega prava, sprejete na podlagi te direktive, in sprejmejo vse potrebne ukrepe, da zagotovijo njihovo izvajanje. Sankcije, med katerimi je lahko tudi plačilo odškodnine žrtvi, morajo biti učinkovite, sorazmerne in odvrnilne. […]“

         Direktiva 2006/54

               6

               Člen 1 Direktive 2006/54 določa:
               „Namen te direktive je zagotoviti uresničevanje načela enakih možnosti in enakega obravnavanja moških in žensk na področju zaposlovanja in poklicnega dela.
               V ta namen vsebuje določbe za uresničevanje načela enakega obravnavanja v zvezi:

                        (a)

                        z dostopom do zaposlitve, vključno z napredovanjem in dostopom do poklicnega usposabljanja;

                  […]“

               7

               Člen 14(1) te direktive določa:
               „V javnem ali zasebnem sektorju, vključno z javnimi organi, ne sme biti nikakršne neposredne ali posredne diskriminacije zaradi spola v zvezi:

                        (a)

                        s pogoji za dostop do zaposlitve, samozaposlitve ali poklica, vključno z izbirnimi merili in pogoji za zaposlitev, ne glede na panogo in na vseh ravneh poklicne hierarhije, vključno z napredovanjem;

                  […]“

               8

               Člen 18 navedene direktive določa:
               „Države članice uvedejo v svoj nacionalni pravni sistem ukrepe, ki so potrebni za zagotovitev dejanske in učinkovite odškodnine ali povračila, kakor to določijo države članice za izgubo in škodo, ki jo je oškodovana oseba utrpela kot posledico diskriminacije zaradi spola, in sicer na način, ki je odvračilen in sorazmeren z utrpljeno škodo. […]“

               9

               Člen 25 iste direktive določa:
               „Države članice določijo pravila o kaznih za kršitev nacionalnih predpisov, sprejetih na podlagi te direktive, in sprejmejo vse potrebne ukrepe za zagotovitev njihove uporabe. Kazni, ki lahko vključujejo plačilo odškodnine žrtvi, so učinkovite, sorazmerne in odvračilne. […]“

         Nemško pravo

               10

               Člen 1 Allgemeines Gleichbehandlungsgesetz (splošni zakon o enakem obravnavanju) z dne 14. avgusta 2006 (BGBl. 2006 I, str. 1897) v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: AGG), določa:
               „Namen tega zakona je preprečiti ali odpraviti vsako diskriminacijo na podlagi rase ali narodnosti, spola, vere ali prepričanja, invalidnosti, starosti ali spolne usmerjenosti.“

               11

               Člen 2(1) AGG določa:
               „Diskriminacija, ki izvira iz katerega od razlogov iz člena 1, je po tem zakonu prepovedana glede:

                        1.

                        pogojev za dostop do zaposlitve, samozaposlitve in poklica, vključno z izbirnimi merili in pogoji zaposlovanja ne glede na vrsto dejavnosti in na vseh ravneh poklicne hierarhije, vključno z napredovanjem,

                  […]“

               12

               Člen 6(1) AGG določa:
               „Zaposleni v smislu tega zakona so:

                        1.

                        delavci in delavke,
                        […]

                  Za zaposlenega se šteje tudi kandidat za zaposlitev in oseba, katere delovno razmerje je prenehalo.“

               13

               Člen 7(1) AGG določa:
               „Zaposleni ne smejo biti diskriminirani iz razlogov, naštetih v členu 1; ta prepoved velja tudi, kadar oseba, ki diskriminira, zgolj domneva obstoj enega od razlogov iz člena 1, ko diskriminira.“

               14

               Člen 15(1) in (2) AGG določa:
               „1.   Delodajalec je v primeru kršitve prepovedi diskriminacije dolžan plačati odškodnino za s tem povzročeno škodo. To ne velja, če delodajalec ni odgovoren za kršitev.
               2.   Zaposleni lahko zahteva ustrezno denarno odškodnino za nepremoženjsko škodo. V primeru nezaposlitve odškodnina ne sme presegati treh mesečnih plač, če zaposleni ne bi bil zaposlen niti po nediskriminatornem izbirnem postopku.“

         Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje

               15

               Družba R+V je marca 2009 objavila razpis za pripravništva, namenjena diplomantom študijskih smeri ekonomija, gospodarska matematika, poslovna informatika in pravo.

               16

               V razpisu so bili kot pogoji določeni diploma z oceno zelo dobro iz ene od navedenih študijskih smeri, ki ni bila pridobljena pred več kot enim letom, ali bo pridobljena v naslednjih mesecih, in kvalificirane, poklicno usmerjene praktične izkušnje, pridobljene na primer z usposabljanjem, opravljanjem pripravništva ali študentskim delom. Za prijave s področja prava so bili zahtevani še uspešno opravljena državna pravniška izpita in delovnopravna usmeritev ali znanja s področja medicine.

               17

               N.‑J. Kratzer je vložil prijavo za prosto delovno mesto pripravnika pravne smeri in v njej poudaril, da ima poleg izpolnjevanja vseh razpisnih pogojev kot odvetnik in nekdanji vodilni zaposleni pri zavarovalnici tudi vodstvene izkušnje ter je navajen prevzemati odgovornost in delati samostojno. Nadalje je navedel, da obiskuje strokovni tečaj za odvetnike s področja delovnega prava in da se zaradi smrti svojega očeta ukvarja z obsežno dokumentacijo s področja medicinskega prava, zaradi česar ima široke izkušnje na tem področju.

               18

               Družba R+V je 19. aprila 2009 zavrnila prijavo N.‑J. Kratzerja z navedbo, da mu trenutno ne more ponuditi zaposlitve.

               19

               N.‑J. Kratzer je 11. junija 2009 družbi R+V poslal pisno pritožbo, s katero je zahteval odškodnino v višini 14.000 EUR zaradi diskriminacije zaradi starosti.

               20

               Družba R+V je nato N.‑J. Kratzerja v začetku julija 2009 povabila na razgovor z vodjo osebja s pojasnilom, da naj bi bila zavrnitev njegove prijave oblikovana avtomatsko in ni ustrezala njenim namenom.

               21

               N.‑J. Kratzer je to povabilo zavrnil in predlagal, naj se k pogovoru o njegovi prihodnosti pri družbi R+V pristopi po ugoditvi njegovemu odškodninskemu zahtevku.

               22

               Pri Arbeitsgericht Wiesbaden (delovno sodišče v Wiesbadnu, Nemčija) je vložil tožbo, s katero je zahteval odškodnino v višini 14.000 EUR zaradi diskriminacije zaradi starosti. Ko je nato izvedel, da je družba R+V na štirih zadevnih pripravniških mestih zaposlila izključno ženske, čeprav je bila pri preko 60 prijavah za ta mesta razdelitev po spolu skoraj paritetna, je N.‑J. Kratzer uveljavljal nadaljnjo odškodnino v višini 3500 EUR zaradi diskriminacije zaradi spola.

               23

               Potem ko je Arbeitsgericht Wiesbaden (delovno sodišče v Wiesbadnu) zavrnilo tožbo, je N.‑J. Kratzer zoper zavrnilno odločbo vložil pritožbo pri Hessisches Landesarbeitsgericht (vrhovno delovno sodišče dežele Hessen, Nemčija), ki je zavrnilo pritožbo N.‑J. Kratzerja.

               24

               N.‑J. Kratzer je nato vložil revizijo pri predložitvenem sodišču.

               25

               V teh okoliščinah je Bundesarbeitsgericht (zvezno delovno sodišče, Nemčija) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

                        „1.

                        Ali je treba člen 3(1)(a) Direktive 2000/78 in člen 14(1)(a) Direktive 2006/54 razlagati tako, da ‚dostop do zaposlitve ali poklica‘ išče tudi oseba, iz prijave katere na prosto delovno mesto izhaja, da ne zasleduje cilja sklenitve delovnega razmerja in zaposlitve, temveč želi pridobiti zgolj status kandidata zaradi uveljavljanja odškodninskih zahtevkov?

                        2.

                        Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen:
                        ali se lahko primer, v katerem oseba statusa kandidata ne pridobi z namenom sklenitve delovnega razmerja in zaposlitve, temveč zaradi uveljavljanja odškodninskih zahtevkov, na podlagi prava Unije šteje za zlorabo pravic?“

         Vprašanji za predhodno odločanje

               26

               Predložitveno sodišče z vprašanjema, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 3(1)(a) Direktive 2000/78 in člen 14(1)(a) Direktive 2006/54 razlagati tako, da primer, v katerem oseba, ki se prijavi na prosto delovno mesto, ne želi pridobiti te zaposlitve, temveč zgolj formalni status kandidata z izključnim namenom zahtevati odškodnino, spada pod pojem „dostop do zaposlitve ali poklica“ v smislu teh določb in ali se lahko na podlagi prava Unije takšen položaj šteje za zlorabo pravic.

               27

               Opozoriti je treba, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča v okviru postopka predhodnega odločanja, določenega v členu 267 PDEU, ki temelji na jasni ločitvi nalog med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, zgolj nacionalno sodišče pristojno za ugotavljanje in presojo dejanskega stanja spora o glavni stvari (glej zlasti sodbo z dne 25. oktobra 2012, Rintisch, C‑553/11, EU:C:2012:671, točka 15). V tem okviru je Sodišče pristojno zgolj za odločitev o razlagi ali veljavnosti prava Unije glede na dejansko in pravno stanje, kot ga je opisalo predložitveno sodišče, da bi temu sodišču dalo koristne napotke za razrešitev spora, ki mu je predložen (glej zlasti sodbo z dne 9. novembra 2006, Chateignier, C‑346/05, EU:C:2006:711, točka 22).

               28

               Zato je treba na vprašanji, ki ju je postavilo Bundesarbeitsgericht (zvezno delovno sodišče), odgovoriti na podlagi dejstev, ki jih je v predložitveni odločbi navedlo to sodišče.

               29

               Iz omenjene odločbe glede tega izhaja, da je za postopek v glavni stvari značilno, da N.‑J. Kratzer s prijavo na pripravniško delovno mesto pri družbi R+V ni nameraval pridobiti te zaposlitve, temveč le formalni status kandidata z izključnim namenom uveljavljanja odškodninskih zahtevkov na podlagi direktiv 2000/78 in 2006/54.

               30

               Dejansko stanje z značilnostmi, kot so opisane v navedeni odločbi, načeloma ne spada na področje uporabe direktiv 2000/78 in 2006/54.

               31

               Ugotoviti je namreč treba, da se v skladu z besedilom naslova teh direktiv ti nanašata na področje zaposlovanja in dela.

               32

               V zvezi s tem je treba spomniti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča iz naslova, preambule, vsebine in cilja Direktive 2000/78 razvidno, da naj bi se z njo vzpostavil splošen okvir, ki zagotavlja enako obravnavanje „pri zaposlovanju in delu“ vseh oseb, tako da jim omogoči učinkovito varstvo pred diskriminacijo, ki temelji na enem od razlogov iz člena 1 te direktive, med katerimi je tudi starost (glej zlasti sodbe z dne 16. oktobra 2007, Palacios de la Villa, C‑411/05, EU:C:2007:604, točka 42, z dne 13. septembra 2011, Prigge in drugi, C‑447/09, EU:C:2011:573, točka 39, in z dne 13. novembra 2014, Vital Pérez, C‑416/13, EU:C:2014:2371, točka 28).

               33

               Kar zadeva Direktivo 2006/54, je njen namen, v skladu z njenim členom 1, prvi odstavek, zagotoviti uresničevanje načela enakih možnosti in enakega obravnavanja moških in žensk na področju zaposlovanja in poklicnega dela.

               34

               Natančneje, iz člena 3(1)(a) Direktive 2000/78 ter členov 1, drugi odstavek, točka (a), in 14(1)(a) Direktive 2006/54 izhaja, da se ti direktivi uporabljata za osebo, ki se želi zaposliti, tudi kar zadeva izbirna merila in pogoje za to zaposlitev (glej sodbo z dne 19. aprila 2012, Meister, C‑415/10, EU:C:2012:217, točka 33).

               35

               Očitno je, da oseba, ki se prijavi na delovno mesto v okoliščinah, ki so opisane v točki 29 te sodbe, ne želi pridobiti zaposlitve, za katero formalno kandidira. Zato se ne more sklicevati na varstvo, ki ga zagotavljata direktivi 2000/78 in 2006/54. Nasprotna razlaga ne bi bila združljiva s ciljem, ki ga zasledujeta direktivi, to je vsakomur zagotoviti enako obravnavanje „na področju zaposlovanja in dela“ z nudenjem učinkovitega varstva pred nekaterimi vrstami diskriminacije, predvsem glede „dostopa do zaposlitve“.

               36

               Poleg tega te osebe v teh okoliščinah ni mogoče šteti za „žrtev“ v smislu člena 17 Direktive 2000/78 in člena 25 Direktive 2006/54 ali za „oškodovano osebo“, ki je utrpela „izgubo“ ali „škodo“ v smislu člena 18 Direktive 2006/54.

               37

               Nadalje se v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča na predpise Evropske unije ni mogoče sklicevati z namenom goljufije ali zlorabe (glej sodbo z dne 13. marca 2014, SICES in drugi, C‑155/13, EU:C:2014:145, točka 29 in navedena sodna praksa).

               38

               Za ugotovitev obstoja zlorabe morata biti hkrati izpolnjena objektivni in subjektivni element (glej sodbo z dne 13. marca 2014, SICES in drugi, C‑155/13, EU:C:2014:145, točka 31).

               39

               Na eni strani, kar zadeva objektivni element, mora za to ugotovitev iz vseh objektivnih okoliščin izhajati, da čeprav so bili formalno izpolnjeni pogoji, določeni v predpisu Unije, cilj, ki mu ta predpis sledi, ni bil dosežen (glej sodbi z dne 14. decembra 2000, Emsland-Stärke, C‑110/99, EU:C:2000:695, točka 52, in z dne 13. marca 2014, SICES in drugi, C‑155/13, EU:C:2014:145, točka 32).

               40

               Na drugi strani taka ugotovitev zahteva tudi subjektivni element v tem smislu, da mora iz vseh objektivnih okoliščin izhajati, da je bistven namen zadevnih ravnanj pridobiti neupravičeno korist. Prepoved zlorabe namreč ni upoštevna, kadar bi sporna ravnanja lahko imela drug temelj kot zgolj pridobitev koristi (glej sodbe z dne 21. februarja 2006, Halifax in drugi, C‑255/02, EU:C:2006:121, točka 75, z dne 22. decembra 2010, Weald Leasing, C‑103/09, EU:C:2010:804, točka 30, in z dne 13. marca 2014, SICES in drugi, C‑155/13, EU:C:2014:145, točka 33).

               41

               Za ugotovitev obstoja tega drugega elementa, ki je povezan z namenom gospodarskih subjektov, se lahko med drugim upošteva popolnoma umeten značaj zadevnih ravnanj (glej v tem smislu sodbe z dne 14. decembra 2000, Emsland-Stärke, C‑110/99, EU:C:2000:695, točki 53 in 58, z dne 21. februarja 2006, Halifax in drugi, C‑255/02, EU:C:2006:121, točka 81, z dne 21. februarja 2008, Part Service, C‑425/06, EU:C:2008:108, točka 62, in z dne 13. marca 2014, SICES in drugi, C‑155/13, EU:C:2014:145, točka 33).

               42

               Predložitveno sodišče mora v skladu z nacionalnimi dokaznimi pravili, če to ne posega v učinkovitost prava Unije, preveriti, ali so v sporu o glavni stvari podani elementi, ki pomenijo zlorabo (glej sodbe z dne 14. decembra 2000, Emsland-Stärke, C‑110/99, EU:C:2000:695, točka 54, z dne 21. julija 2005, Eichsfelder Schlachtbetrieb, C‑515/03, EU:C:2005:491, točka 40, z dne 21. februarja 2006, Halifax in drugi, C‑255/02, EU:C:2006:121, točka 76, in z dne 13. marca 2014, SICES in drugi, C‑155/13, EU:C:2014:145, točka 34).

               43

               Če bi se v zvezi s tem na eni strani objektivno izkazalo, da kljub formalnemu spoštovanju pogojev, določenih z direktivama 2000/78 in 2006/54, njun cilj ni bil dosežen, in na drugi, da se je N.‑J. Kratzer umetno prijavil na prosto delovno mesto, ne zato, da bi dejansko zasedel to delovno mesto, temveč da bi se skliceval na varstvo, ki ga zagotavljata direktivi, in si tako pridobil neupravičeno korist, kar mora preveriti predložitveno sodišče, bi bilo treba šteti, da se N.‑J. Kratzer na omenjeno varstvo sklicuje z namenom zlorabe.

               44

               V teh okoliščinah je treba na postavljeni vprašanji odgovoriti, da je treba člen 3(1)(a) Direktive 2000/78 in člen 14(1)(a) Direktive 2006/54 razlagati tako, da primer, v katerem oseba, ki se prijavi na prosto delovno mesto, ne želi pridobiti te zaposlitve, temveč zgolj formalni status kandidata z izključnim namenom zahtevati odškodnino, ne spada pod pojem „dostop do zaposlitve ali poklica“ v smislu teh določb in se lahko, če so izpolnjeni pogoji, ki jih zahteva pravo Unije, šteje za zlorabo pravic.

         Stroški

               45

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:

                     Člen 3(1)(a) Direktive Sveta 2000/78/ES z dne 27. novembra 2000 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu in člen 14(1)(a) Direktive 2006/54/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. julija 2006 o uresničevanju načela enakih možnosti ter enakega obravnavanja moških in žensk pri zaposlovanju in poklicnem delu je treba razlagati tako, da primer, v katerem oseba, ki se prijavi na prosto delovno mesto, ne želi pridobiti te zaposlitve, temveč zgolj formalni status kandidata z izključnim namenom zahtevati odškodnino, ne spada pod pojem „dostop do zaposlitve ali poklica“ v smislu teh določb in se lahko, če so izpolnjeni pogoji, ki jih zahteva pravo Unije, šteje za zlorabo pravic.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nemščina.