title: Sodba Splošnega sodišča (sedmi senat) z dne 17. januarja 2012. # Italijanska republika proti Evropski komisiji. # Zdravstveno varstvo - Ptičja gripa - Italijanski trg perutninskega mesa - Predlog italijanskih organov za sprejetje izrednih ukrepov za podporo trgu - Zavrnilna odločba Komisije. # Zadeva T-135/07.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (sedmi senat) z dne 17. januarja 2012 – Italija proti Komisiji
      (Zadeva T-135/07)
      „Zdravstveni pregledi – Aviarna influenca – Italijanski trg perutninskega mesa – Predlog italijanskih organov za sprejetje izrednih ukrepov za podporo trgu – Zavrnilna odločba Komisije“
      1.                     Kmetijstvo – Skupna ureditev trgov – Perutninsko meso – Diskriminacija med proizvajalci ali potrošniki – Prepoved – Obseg
            – Diskrecijska pravica institucij Unije na področju skupne kmetijske politike – Sodni nadzor – Obseg (člen 34(2), drugi pododstavek,
            ES; Uredba Sveta št. 2777/75, člen 14) (Glej točke od 53 do 57, 68 in 69.)
      2.                     Kmetijstvo – Skupna ureditev trgov – Perutninsko meso – Ukrepi za podporo trgu v sektorju jajc – Odločba Komisije o zavrnitvi
            sprejetja izrednih ukrepov v podporo trgu perutninskega mesa – Odločba o vzpostavitvi razlikovanja med gospodarskimi izgubami
            zaradi uničenja enodnevnih piščancev in zaradi uničenja valilnih jajc – Načelo prepovedi diskriminacije – Kršitev (člen 34(2),
            drugi pododstavek, ES; Uredba Sveta št. 2777/75, člen 14; Uredba Komisije št. 2102/2004) (Glej točke  od 87 do 89, 98 in 99.)
      Predmet

               Predlog za razglasitev ničnosti Odločbe Komisije z dne 7. februarja 2007 o zavrnitvi predloga Italijanske republike za sprejetje
                  izrednih ukrepov v podporo italijanskemu trgu perutninskega mesa na podlagi člena 14 Uredbe Sveta (EGS) št. 2777/75 z dne
                  29. oktobra 1975 o skupni tržni ureditvi za perutninsko meso (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 2, str. 138).

            Izrek

                  1.

                  	Odločba Komisije z dne 7. februarja 2007 o zavrnitvi predloga Italijanske republike za sprejetje izrednih ukrepov v podporo
                     italijanskemu trgu perutninskega mesa na podlagi člena 14 Uredbe Sveta (EGS) št. 2777/75 z dne 29. oktobra 1975 o skupni tržni
                     ureditvi za perutninsko meso se razglasi za nično.

                  2.

                  	Evropski komisiji se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 23. oktobra 1986. # A. J. M. van Roosmalen proti Bestuur van de Bedrijfsvereniging voor de Gezondheid, Geestelijke en Maatschappelijke Belangen. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Raad van Beroep Utrecht - Nizozemska. # Socialna varnost. # Zadeva 300/84.


Sodba Splošnega sodišča (peti senat) z dne 25. maja 2016.#U-R LAB proti Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino.#Znamka Evropske unije – Prijava figurativne in besedne znamke Evropske unije THE DINING EXPERIENCE – Absolutni razlog za zavrnitev – Neobstoj razlikovalnega učinka – Člen 7(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009 – Obveznost obrazložitve – Člen 75 Uredbe (ES) št. 207/2009.#Zadevi T-422/15 in T-423/15.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 22. oktobra 1998. # Raija-Liisa Jokela in Laura Pitkäranta. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Maaseutuelinkeinojen valituslautakunta - Finska. # Kmetijstvo. # Združeni zadevi C-9/97 in C-118/97.


title: Sodba Sodišča (peti senat) z dne 11. junija 2009.#H. J. Nijemeisland proti Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: College van Beroep voor het bedrijfsleven - Nizozemska.#Skupna kmetijska politika - Goveje in telečje meso - Uredba (ES) št. 795/2004 - Člen 3a - Integrirani upravni in kontrolni sistem za nekatere programe pomoči - Enotno plačilo - Izračun referenčnega zneska - Znižanja in izključitve.#Zadeva C-170/08.

text:
      Zadeva C-170/08
      H. J. Nijemeisland
      proti
      Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo College van Beroep voor het bedrijfsleven)
      „Skupna kmetijska politika – Goveje meso – Uredba (ES) št. 795/2004 – Člen 3a – Integrirani upravni in kontrolni sistem za nekatere programe pomoči – Enotno plačilo – Izračun referenčnega zneska – Znižanja in izključitve“
      Povzetek sodbe
      Kmetijstvo – Skupna kmetijska politika – Integrirani upravni in kontrolni sistem za nekatere programe pomoči – Shema enotnega
            plačila
      (uredbi Sveta št. 1254/1999, člen 23(1), in št. 1782/2003, člen 37(1); Uredba Komisije št. 795/2004, člen 3a)
      Člen 3a Uredbe Komisije (ES) št. 795/2004 z dne 21. aprila 2004 o podrobnih pravilih za izvajanje sheme enotnega plačila,
         predvidenega v Uredbi Sveta (ES) št. 1782/2003 o skupnih pravilih za sheme neposrednih podpor v okviru skupne kmetijske politike
         in o uvedbi nekaterih shem podpor za kmete, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1974/2004, je treba razlagati tako, da
         se pri izračunu iz člena 37(1) Uredbe št. 1782/2003 ne smejo upoštevati znižanja in izključitve, ki se uporabljajo na podlagi
         Uredbe Sveta (ES) št. 1254/1999 o skupni ureditvi trga za goveje in telečje meso.

      Člen 3a Uredbe št. 795/2004 namreč izrecno določa, da se pri izračunu referenčnega zneska upošteva število živali, za katere
         „je bilo ali pa še bo odobreno“ neposredno plačilo. Iz tega izhaja, da za izračun referenčnega zneska iz člena 37(1) Uredbe
         št. 1782/2003 ni potrebno, da je bilo zadevno neposredno plačilo kmetu dejansko izvršeno. Dalje, iz besedila člena 23(1) Uredbe
         št. 1254/1999 je razvidno, da je posledica uporabe sankcije izključitev proizvajalca iz plačil, odobrenih na podlagi navedene
         uredbe, ne glede na število zadevnih živali. Taka sankcija zato ne more vplivati na ugotovitev števila živali, ki jih je treba
         upoštevati za izračun navedenega referenčnega zneska. Taka razlaga je poleg tega v skladu z voljo zakonodajalca Skupnosti,
         da se sankcije ne smejo nadaljevati v škodo kmeta in tako preseči prvotne sankcije.

      (Glej točke od 33 do 36, 47 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (peti senat)
      z dne 11. junija 2009(*)

      „Skupna kmetijska politika – Goveje in telečje meso – Uredba (ES) št. 795/2004 – Člen 3a – Integrirani upravni in kontrolni sistem za nekatere programe pomoči – Enotno plačilo – Izračun referenčnega zneska – Znižanja in izključitve“
      V zadevi C‑170/08,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo College van Beroep voor het bedrijfsleven
         (Nizozemska) z odločbo z dne 16. aprila 2008, ki je prispela na Sodišče 23. aprila 2008, v postopku

      H. J. Nijemeisland
      proti
      Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit,
      SODIŠČE (peti senat),
      v sestavi M. Ilešič, predsednik senata, A. Tizzano in A. Borg Barthet (poročevalec), sodnika,
      generalna pravobranilka: J. Kokott,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za nizozemsko vlado C. M. Wissels in Y. de Vries, zastopnika,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti F. Clotuche-Duvieusart in S. Noe, zastopnika,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalne pravobranilke, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 3a Uredbe Komisije (ES) št. 795/2004 z dne 21. aprila 2004
         o podrobnih pravilih za izvajanje sheme enotnega plačila, predvidenega v Uredbi Sveta (ES) št. 1782/2003 o skupnih pravilih
         za sheme neposrednih podpor v okviru skupne kmetijske politike in o uvedbi nekaterih shem podpor za kmete (UL L 141, str.
         1), kot je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 1974/2004 z dne 29. oktobra 2004 (UL L 345, str. 85, v nadaljevanju:
         Uredba št. 795/2004).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med H. J. Nijemeislandom in Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit (minister
         za kmetijstvo, naravo in kakovost živil, v nadaljevanju: minister) glede izračuna enotnega plačila na podlagi Uredbe Sveta (ES)
         št. 1782/2003 z dne 29. septembra 2003 o skupnih pravilih za sheme neposrednih podpor v okviru skupne kmetijske politike in
         o uvedbi nekaterih shem podpor za kmete ter o spremembi uredb (EGS) št. 2019/93, (ES) št. 1452/2001, (ES) št. 1453/2001, (ES) št. 1454/2001,
         (ES) 1868/94, (ES) št. 1251/1999, (ES) št. 1254/1999, (ES) št. 1673/2000, (EGS) št. 2358/71 in (ES) št. 2529/2001 (UL L 270,
         str. 1).

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
       Uredba št. 1782/2003
      3        Uredba št. 1782/2003 med drugim določa shemo dohodkovne podpore za kmete. Ta shema je v členu 1, druga alinea, te uredbe opredeljena
         kot „shema enotnega plačila“. Ta shema je predmet naslova III navedene uredbe.

      4        Člen 33(1) Uredbe št. 1782/2003 našteva primere, v katerih so kmetje upravičeni iz sheme enotnega plačila.

      5        Člen 33(1)(a) določa:

      „Upravičenost
      1.       Kmetje so upravičeni iz sheme enotnega plačila, če:
      (a)       jim je bilo odobreno plačilo v referenčnem obdobju, navedenem v členu 38, v okviru vsaj ene izmed shem podpore, navedene v
         Prilogi VI, […]“

      6        Znesek enotnega plačila, imenovan „referenčni znesek“, se izračuna na podlagi metode, določene v členu 37 navedene uredbe.

      7        Člen 37(1) Uredbe št. 1782/2003 določa:

      „Referenčni znesek je triletno povprečje celotnih zneskov plačil, ki so bila odobrena kmetu v okviru shem podpore, navedenih
         v Prilogi VI, izračunan in prilagojen v skladu s Prilogo VII v vsakem koledarskem letu referenčnega obdobja, navedenega v
         členu 38.“

      8        Referenčno obdobje iz členov 33(1) in 37(1) Uredbe št. 1782/2003 je opredeljeno v členu 38 te uredbe. Ta člen določa:

      „Referenčno obdobje
      Referenčno obdobje zajema koledarska leta 2000, 2001 in 2002.“
      9        Člen 39 iste uredbe določa:

      „Kadar se uporabljata člena 3 in 4 Uredbe (ES) št. 1259/1999 med referenčnim obdobjem, so zneski, navedeni v Prilogi VII,
         taki, kot bi bili odobreni pred uporabo navedenih členov.“

       Uredba št. 795/2004
      10      Uredba št. 795/2004 vsebuje določbe za izvajanje sheme enotnega plačila, določene v Uredbi št. 1782/2003. Člen 3a Uredbe št.
         795/2004 določa način izračuna iz člena 37 Uredbe št. 1782/2003 tako:

      „Določeni hektarji in živali
      Brez poseganja v uporabo Priloge VII Uredbe (ES) 1782/2003 je število hektarjev ali živali, za katere je bilo ali pa še bo
         odobreno neposredno plačilo v referenčnem obdobju z namenom, da bi določili referenčni znesek, opisan v členu 37(1) te uredbe,
         enako številu hektarjev ali živali, določeno v smislu člena 2, točk (r) in (s) Uredbe (ES) št. 2419/2001 za vsako neposredno
         plačilo, ki je navedeno v Prilogi VI Uredbe (ES) št. 1782/2003.“

      11      V uvodni izjavi 5 Uredbe št. 1974/2004 je navedeno:

      „Člen 2(e) Uredbe (ES) št. 1782/2003 določa, da so prejemki v referenčnem obdobju tisti, ki so bili dodeljeni ali pa še bodo
         dodeljeni v tem obdobju. Priloga VII dodaja, da je treba upoštevati znižanja, ki izhajajo iz prijave osnovnih površin, zgornjih
         mej ali drugih kvantitativnih omejitev. Zaradi pojasnitve je primerno navesti, da se znižanja in izključitve, ki se izvajajo
         v okviru Uredbe Komisije (ES) št. 2419/2001, ne smejo upoštevati za vsa neposredna plačila, navedena v Prilogi VI Uredbe (ES)
         št. 1782/2003 z namenom, da se znižanja in izključitve iz tega obdobja ne bi nadaljevale. Zato se mora upoštevati število
         živali in hektarjev, določeno v času določanja upravičenosti do prejemka, brez vpliva na nadaljnji nadzor in uporabo člena
         3(1) Uredbe Sveta (ES, Euratom) 2988/95.“

       Uredba (ES) št. 2419/2001
      12      Pojma „določeni [ugotovljeni] hektarji“ in „določene [ugotovljene] živali“ iz Uredbe št. 795/2004 sta opredeljena v členu
         2(r) in (s) Uredbe Komisije (ES) št. 2419/2001 z dne 11. decembra 2001 o podrobnih pravilih za uporabo integriranega upravnega
         in kontrolnega sistema za nekatere programe pomoči Skupnosti, vzpostavljenega z Uredbo Sveta (EGS) št. 3508/92 (UL L 327,
         str. 11). Zadevni opredelitvi sta:

      „(r) ‚Ugotovljena površina‘: površina, za katero so izpolnjeni vsi pogoji skladno s pravili za odobritev pomoči;
      (s) ‚Ugotovljena žival‘: žival, za katero so izpolnjeni vsi pogoji skladno s pravili za odobritev pomoči“.
       Uredba (ES) št. 1254/1999
      13      Člen 23(1) Uredbe Sveta (ES) št. 1254/1999 z dne 17. maja 1999 o skupni ureditvi trga za goveje in telečje meso (UL L 160,
         str. 21) določa:

      „Kadar se v živali, ki pripada čredi goved proizvajalca, po ustreznih določbah Direktive 96/23/ES [(UL L 125, str. 10)] odkrijejo
         ostanki snovi, ki so prepovedane po Direktivi Sveta 96/22/ES, ali ostanki snovi, ki so sicer dovoljene po tem aktu, se pa
         uporabljajo nezakonito, ali kadar se na proizvajalčevem gospodarstvu v kakršni koli obliki najde nedovoljena snov ali proizvod
         ali snov ali proizvod, ki je dovoljen po Direktivi Sveta 96/22/ES [(UL L 125, str. 3)], vendar je na gospodarstvu nezakonito,
         tedaj je proizvajalec za koledarsko leto, ko je bilo to odkrito, izključen iz prejemanja zneskov, predvidenih v tem oddelku.

      Pri ponovni kršitvi se lahko rok izključenosti glede na težo kršitve podaljša do pet let, računano od leta, v katerem je bila
         odkrita ponovna kršitev.“

       Nacionalna ureditev
      14      Uredba o skupni kmetijski politiki – pomoči 2006 (Regeling GLB-inkomenssteun 2006) vsebuje pravila o izvajanju, med drugim,
         Uredbe št. 1782/2003.

       Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      15      Algemene Inspectiedienst (generalna inšpekcijska služba ministrstva za kmetijstvo) je leta 2000 pri H. J. Nijemeislandu opravila
         nadzor. Ta nadzor je pokazal, da je bil na gospodarstvu tožeče stranke v urinu treh goved klenbuterol.

      16      Klenbuterol je snov, ki je prepovedana z Direktivo Sveta 96/23/ES z dne 29. aprila 1996 o ukrepih za spremljanje nekaterih
         snovi in njihovih ostankov v živih živalih in v živalskih proizvodih ter razveljavitvi direktiv 85/358/EGS in 86/469/EGS in
         odločb 89/187/EGS in 91/664/EGS (UL L 125, str. 10).

      17      Minister je z odločbo z dne 6. julija 2001 v skladu z uredbo o premijah ES za živino (Regeling dierlijke EG-premies) H. J. Nijemeislandu
         zavrnil odobritev pomoči za leto 2000, ker za zadevno leto ni imel „ugotovljenih živali“. H. J. Nijemeisland je bil zato,
         ker ni bilo ugotovljenih živali, v skladu s členom 23(1) Uredbe št. 1254/1999 izključen iz prejemanja premij za govedo. Število
         goved, ugotovljenih za leto 2000, je bilo zato določeno na nič.

      18      H. J. Nijemeisland je zoper odločbo z dne 6. julija 2001 vložil pritožbo. Z odločbo z dne 27. marca 2002 je bilo ugotovljeno,
         da je ta pritožba neutemeljena, H. J. Nijemeisland pa zoper to odločbo ni vložil tožbe.

      19      Minister je z odločbo z dne 29. avgusta 2006 v skladu z Uredbo št. 1782/2003 določil znesek enotnega plačila v korist H. J. Nijemeislanda.
         Minister je pri izračunu iz člena 37(1) te uredbe uporabil število ugotovljenih goved, ki je za referenčno leto 2000 znašalo
         nič.

      20      H. J. Nijemeisland je 26. septembra 2006 zoper odločbo z dne 29. avgusta vložil pritožbo. Eden od razlogov, na katere se je
         skliceval za utemeljitev pritožbe, je bil tudi ta, da je minister napačno štel, da leta 2000 ni imel nobenega ugotovljenega
         goveda. H. J. Nijemeisland se je poleg tega skliceval na „višjo silo“ v smislu člena 40 Uredbe št. 1782/2003.

      21      Minister je z odločbo z dne 21. novembra 2006 odločil, da je pritožba H. J. Nijemeislanda neutemeljena. H. J. Nijemeisland
         je nato pri predložitvenem sodišču zoper to odločbo z dne 21. novembra 2006 vložil tožbo. To sodišče je ugotovilo, da je odločba
         z dne 27. marca 2002 postala pravnomočna. Prav tako je ugotovilo, da razloga, ki se nanaša na višjo silo, ni mogoče sprejeti,
         ker je bil rok prekoračen.

      22      V teh okoliščinah je College van Beroep voor het bedrijfsleven prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo
         to vprašanje:

      „Ali je treba člen 3a Uredbe (ES) št. 795/2004 v povezavi s členom 2(r) in (s) Uredbe (ES) št. 2419/2001 razlagati tako, da
         je namenjen samo preprečevanju ohranitve znižanja ali izključitve, ki se uporabi na podlagi Uredbe (ES) št. 2419/2001, ali
         pa se uporablja tudi pri znižanjih ali izključitvah, ki se uporabljajo na podlagi drugih uredb?“

       Vprašanje za predhodno odločanje
      23      Predložitveno sodišče z vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 3a Uredbe št. 795/2004 razlagati tako, da se znižanj
         in izključitev, ki se uporabijo na podlagi Uredbe št. 1254/1999, ne sme upoštevati pri izračunu iz člena 37(1) Uredbe št.
         1782/2003.

       Stališča, predložena Sodišču
      24      Nizozemska vlada trdi, da ni zadostnih indicev, s katerimi bi bilo mogoče utemeljiti širšo razlago člena 3a Uredbe št. 795/2004.
         Tako bi moral biti odgovor na postavljeno vprašanje, da je treba ta člen razlagati tako, da se znižanja ali izključitve, ki
         se uporabi na podlagi določb Uredbe št. 2419/2001, ne sme upoštevati pri izračunu iz člena 37(1) Uredbe št. 1782/2003.

      25      Nizozemska vlada se v ta namen sklicuje na ozko razlago člena 3a Uredbe št. 795/2004 in na uvodno izjavo 5 Uredbe št. 1974/2004,
         ki se izrecno sklicuje na Uredbo št. 2419/2001.

      26      Komisija Evropskih skupnosti meni, da je treba člen 3a Uredbe št. 795/2004 razlagati tako, da se izključitve proizvajalca,
         ki jo nalaga člen 23(1) Uredbe št. 1254/1999, ne sme upoštevati pri izračunu referenčnega zneska.

      27      Navedeno Komisija utemeljuje s tem, da člen 3a Uredbe št. 795/2004 ne zahteva, da mora biti plačilo dejansko opravljeno, da
         bi se določilo število ugotovljenih živali, in da je treba uvodno izjavo 5 Uredbe št. 1974/2004 razumeti tako, da je njen
         namen preprečiti nadaljevanje vseh znižanj in vseh izključitev iz referenčnega obdobja.

      28      Komisija se prav tako sklicuje na načeli sorazmernosti in pravne varnosti.

       Odgovor Sodišča
      29      Res je, da je na podlagi besedila člena 37(1) Uredbe št. 1782/2003, ki se sklicuje na „triletno povprečje celotnih zneskov
         plačil, ki so bila odobrena“, mogoče pomisliti, da se lahko pri izračunu kmetovega referenčnega zneska za uporabo sheme enotnega
         plačila upoštevajo le živali, za katere so bila plačila dejansko opravljena.

      30      Enako velja za določbe iz Priloge VII, točka C, prvi odstavek, Uredbe št. 1782/2003, na katere se sklicuje člen 37(1), to
         pa so določbe, ki predpisujejo, da se znesek izračuna tako, „da se število določenih živali, za katere je tako plačilo odobreno
         v vsakem letu referenčnega obdobja, pomnoži z zneski na glavo, določenimi za koledarsko leto 2002“.

      31      Ker v postopku v glavni stvari tožeči stranki ni bila odobrena pomoč za leto 2000, so nacionalni organi zadevne predpise razlagali
         tako, da se tožeči stranki zniža referenčni znesek in zato trajno zniža dohodkovna pomoč, ki jo je bila upravičena uveljavljati.

      32      Taka razlaga pa je v nasprotju z besedilom člena 3a Uredbe št. 795/2004, ki posebej določa podrobna pravila za uporabo sheme
         enotnega plačila.

      33      Ta določba namreč izrecno določa, da se pri izračunu referenčnega zneska upošteva število živali, za katere „je bilo ali pa
         še bo odobreno“ neposredno plačilo.

      34      Iz tega izhaja, da za izračun referenčnega zneska iz člena 37(1) Uredbe št. 1782/2003 ni potrebno, da je bilo zadevno neposredno
         plačilo kmetu dejansko izvršeno.

      35      Dalje, iz besedila člena 23(1) Uredbe št. 1254/1999 je razvidno, da je posledica uporabe sankcije, kot je ta v postopku v
         glavni stvari, izključitev proizvajalca iz plačil, odobrenih na podlagi navedene uredbe, ne glede na število zadevnih živali.
         Taka sankcija zato ne more vplivati na ugotovitev števila živali, ki jih je treba upoštevati za izračun navedenega referenčnega
         zneska.

      36      Taka razlaga je poleg tega v skladu z voljo zakonodajalca Skupnosti, da se sankcije ne smejo nadaljevati v škodo kmeta in
         tako preseči prvotne sankcije.

      37      Ta namen je jasno razviden zlasti iz uvodne izjave 5 Uredbe št. 1974/2004, v kateri je navedeno, da „se znižanja in izključitve,
         ki se izvajajo v okviru Uredbe Komisije (ES) št. 2419/2001, ne smejo upoštevati za vsa neposredna plačila, navedena v Prilogi
         VI Uredbe (ES) št. 1782/2003 z namenom, da se znižanja in izključitve iz tega obdobja ne bi nadaljevale“.

      38      Prav tako je treba poudariti, da člen 39 Uredbe 1782/2003 določa, da se na podlagi Priloge VII te uredbe upoštevajo tisti
         zneski, ki bi bili odobreni pred uporabo členov 3 in 4 Uredbe št. 1259/1999, ki se nanašata na sankcije in znižanja zaradi
         nespoštovanja okoljskih ukrepov oziroma t. i. modulacije glede na posebnosti gospodarstva. V tem primeru je torej zakonodajalec
         prav tako zavrnil, da bi te sankcije in ta znižanja vplivala na referenčni znesek za izračun enotnega plačila.

      39      Vendar pa je cilj, naj se sankcije, naložene kmetom v referenčnem obdobju, ne nadaljujejo, mogoče doseči le, če velja za vsa
         znižanja in vse izključitve, ki imajo načeloma natančno določene in časovno omejene učinke, in ne le za tiste, ki so izrecno
         navedene v zgoraj navedenih uredbah.

      40      Nazadnje, taka razlaga je v skladu z načeloma sorazmernosti in pravne varnosti.

      41      Prvič, načelo sorazmernosti je splošno načelo prava Skupnosti in zakonodajalec Skupnosti, nacionalni zakonodajalci in nacionalna
         sodišča ga morajo spoštovati, zlasti na področju skupne kmetijske politike. To načelo zahteva, da se v aktih institucij Skupnosti
         ne preseže to, kar je primerno in potrebno za uresničitev ciljev, ki jim legitimno sledi zadevna zakonodaja, pri čemer se
         pri več primernih ukrepih izbere najmanj zavezujoč, povzročene neugodnosti pa ne smejo biti nesorazmerne s cilji, ki se jim
         sledi (glej sodbo z dne 5. junija 2008 v zadevi Industria Lavorazione Carni Ovine, C‑534/06, ZOdl., str. I‑4129, točka 25).

      42      Člen 23(1) Uredbe št. 1254/1999 med drugim določa, da se pri ponovni kršitvi rok izključenosti iz prejemanja zadevnih neposrednih
         plačil lahko podaljša do pet let. Iz tega izhaja, da mora imeti ta izključenost po prvi kršitvi časovno omejen učinek.

      43      Te ugotovitve veljajo še toliko bolj, če bi prvotna izključitev v koledarskem letu zaradi sankcije, naložene na podlagi člena
         23(1) Uredbe št. 1254/1999, lahko povzročila trajno znižanje referenčnega zneska in zato enotnega plačila, kar bi lahko pripeljalo
         do tega, da bi bil kmet za isto kršitev kaznovan večkrat in bi imel zato finančne posledice, nesorazmerne s cilji prvotno
         naložene sankcije.

      44      Drugič, načelo pravne varnosti, ki je splošno načelo prava Skupnosti, zahteva, da so predpisi Skupnosti, ki zavezujejo posameznike,
         jasni in natančni, tako da lahko ti nedvoumno prepoznajo svoje pravice in obveznosti in zato ravnajo v skladu z njimi (glej
         zlasti sodbo z dne 9. julija 1981 v zadevi Gondrand in Garancini, C‑169/80, Recueil, str. 1931, točka 17).

      45      V postopku v glavni stvari pa je H. J. Nijemeisland brez ugovarjanja in brez priznanja krivde sprejel sankcijo, ki se je v
         skladu s takrat veljavnimi predpisi nanašala na izgubo premije za koledarsko leto. Takrat ni mogel predvideti, da bi njegova
         odločitev lahko vplivala na prihodnja neposredna plačila na podlagi predpisa, sprejetega leta 2003. Preden je začela veljati
         Uredba št. 1782/2003 tožeča stranka namreč ni mogla predvideti, da bo njena izključitev iz plačila premije vplivala na znesek
         enotnega plačila in zato povzročila finančne posledice, ki so zanjo neugodne več let.

      46      Iz te analize izhaja, da člen 3a Uredbe št. 795/2004 ne dopušča, da se pri izračunu enotne premije izključijo ugotovljene
         živali za referenčno leto, če zadevni proizvajalec v tem letu ni prejel premije, ker je bila zoper njega uvedena sankcija
         v skladu s členom 23(1) Uredbe št. 1254/1999.

      47      V teh okoliščinah je treba na zastavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 3a Uredbe št. 795/2004 razlagati tako, da
         se pri izračunu iz člena 37(1) Uredbe št. 1782/2003 ne smejo upoštevati znižanja in izključitve, ki se uporabljajo na podlagi
         Uredbe št. 1254/1999.

       Stroški
      48      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:
      Člen 3a Uredbe Komisije (ES) št. 795/2004 z dne 21. aprila 2004 o podrobnih pravilih za izvajanje sheme enotnega plačila,
            predvidenega v Uredbi Sveta (ES) št. 1782/2003 o skupnih pravilih za sheme neposrednih podpor v okviru skupne kmetijske politike
            in o uvedbi nekaterih shem podpor za kmete, kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 1974/2004 z dne 29. oktobra 2004,
            je treba razlagati tako, da se pri izračunu iz člena 37(1) Uredbe št. 1782/2003 ne smejo upoštevati znižanja in izključitve,
            ki se uporabljajo na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 1254/1999 z dne 17. maja 1999 o skupni ureditvi trga za goveje in telečje
            meso.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nizozemščina.


Sodba Sodišča z dne 7. maja 1987. # Komisija Evropskih skupnosti proti Italijanski republiki. # Zadeva 184/85.


title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 15. decembra 2009.#Evropska komisija proti Italijanski republiki.#Neizpolnitev obveznosti države - Brezcarinski uvoz sredstev z dvojno rabo, vojaško in civilno.#Zadeva C-387/05.

text:
      Zadeva C-387/05
      Evropska komisija
      proti
      Italijanski republiki
      „Neizpolnitev obveznosti države – Brezcarinski uvoz sredstev z dvojno rabo, vojaško in civilno“
      Povzetek sodbe
      1.        Pravo Skupnosti – Področje uporabe – Neobstoj splošnega odstopanja, ki bi izključevalo ukrepe, sprejete zaradi javne varnosti
      (členi 30 ES, 39 ES, 46 ES, 58 ES, 64 ES, 296 ES in 297 ES)
      2.        Lastni viri Evropskih skupnosti – Ugotovitev in dajanje na voljo s strani držav članic – Brezcariski uvoz sredstev z dvojno
            rabo, vojaško in civilno, s strani države članice
      (člen 26 ES; uredbe Sveta št. 1552/89, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1355/96, členi 2, 9, 10 in 17, št. 2913/92,
            člen 20, in št. 1150/2000, členi 2, 9, 10 in 17)
      1.        Čeprav države članice sprejmejo primerne ukrepe za zagotovitev svoje notranje in zunanje varnosti, pa vseeno ne velja, da
         taki ukrepi nikakor ne spadajo na področje uporabe prava Skupnosti. Pogodba namreč določa izrecna odstopanja, ki se lahko
         uporabijo zaradi javne varnosti, zgolj v členih 30 ES, 39 ES, 46 ES, 58 ES, 64 ES, 296 ES in 297 ES, ki se nanašajo na izjemne
         in jasno določene primere. Iz teh členov ni mogoče sklepati, da Pogodba vsebuje splošno odstopanje, ki vse ukrepe, sprejete
         zaradi javne varnosti, izključuje s področja uporabe prava Skupnosti. Priznavanje obstoja take izjeme, ne glede na posebne
         pogoje, ki jih določa Pogodba, lahko ogrozi zavezujočnost prava Skupnosti in njegovo enotno uporabo.

      Poleg tega je treba odstopanja iz členov 296 ES in 297 ES, tako kot velja za odstopanja od temeljnih svoboščin, razlagati
         ozko. Glede, natančneje, člena 296 ES velja, da čeprav se sklicuje na ukrepe, za katere lahko država članica meni, da so potrebni
         za zaščito bistvenih interesov njene varnosti, oziroma na informacije, za katere država članica meni, da bi bilo njihovo razkritje
         v nasprotju z njenimi interesi, ga vseeno ni mogoče razlagati tako, da državam članicam priznava pravico do odstopanja od
         določb Pogodbe že zgolj s sklicevanjem na navedene interese. Država članica, ki se sklicuje na ugodnost iz člena 296 ES, mora
         zato dokazati, da je treba uporabiti odstopanje, predvideno v tem členu, da bi se zaščitili bistveni interesi njene varnosti.

      (Glej točke od 45 do 47, 49.)
      2.        Država članica, ki je uvoz sredstev, ki se lahko uporabljajo tako za civilne kot za vojaške namene, v obdobju od 1. januarja 1999
         do 31. decembra 2002 oprostila plačila carin, in ni izračunala, ugotovila in Komisiji dala na voljo lastnih sredstev, ki zaradi
         te oprostitve niso bila zbrana, niti zamudnih obresti, ki jih je treba plačati, ker ta lastna sredstva niso bila pravočasno
         dana na voljo Komisiji, ni izpolnila obveznosti, prvič, iz člena 26 ES, člena 20 Uredbe št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti
         in zato iz skupne carinske tarife ter, drugič, iz členov 2, 9, 10 in 17(1) Uredbe št. 1552/89 o izvajanju Sklepa 88/376 o
         sistemu lastnih sredstev Skupnosti, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1355/96, ter iz istih členov Uredbe št. 1150/2000
         o izvajanju Sklepa 94/728 o sistemu virov lastnih sredstev Skupnosti.

      Ni namreč mogoče sprejeti, da se država članica sklicuje na podražitev oborožitvenih sredstev zaradi carinjenja uvoza takih
         sredstev s poreklom iz tretjih držav, da bi se s tem poskusila na škodo drugih držav članic – ki same obračunavajo in plačujejo
         carine za tak uvoz – izogniti obveznostim, ki izhajajo iz finančne solidarnosti glede financiranja proračuna Skupnosti. Ta
         ugotovitev velja še toliko bolj za uvoz blaga z dvojno rabo, vojaško in civilno, če je bilo uvoženo izključno ali neizključno
         za vojaške namene.

      (Glej točke 50, 55, 61 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 15. decembra 2009(*)

      „Neizpolnitev obveznosti države – Brezcarinski uvoz sredstev z dvojno rabo, vojaško in civilno“
      V zadevi C‑387/05,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, vložene 21. oktobra 2005,
      Evropska komisija, ki jo zastopajo G. Wilms, L. Visaggio in C. Cattabriga, zastopniki, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Italijanski republiki, ki jo zastopa I. M. Braguglia, zastopnik, skupaj z G. De Bellisom, avvocato dello Stato, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožena stranka,
      ob intervenciji
      Kraljevine Danske, ki jo zastopa J. Bering Liisberg, zastopnik,

      Helenske republike, ki jo zastopajo E.‑M. Mamouna, A. Samoni‑Rantou in K. Boskovits, zastopnik, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      Portugalske republike, ki jo zastopajo C. Guerra Santos, L. Inez Fernandes in J. Gomes, zastopniki,

      Republike Finske, ki jo zastopa A. Guimaraes‑Purokoski, zastopnica,

      intervenientke,
      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, E. Levits, predsedniki senatov, in C. Toader,
         predsednica senata, C. W. A. Timmermans, A. Borg Barthet (poročevalec), M. Ilešič, J. Malenovský in U. Lõhmus, sodniki,

      generalni pravobranilec: D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 25. novembra 2008,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 10. februarja 2009
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Komisija Evropskih skupnosti s tožbo Sodišču predlaga, naj ugotovi, da Italijanska republika s tem, da je uvoz sredstev, ki
         se lahko uporabljajo tako za civilne kot za vojaške namene, v obdobju od 1. januarja 1999 do 31. decembra 2002 enostransko
         oprostila plačila carin, in s tem, da ni izračunala in nakazala lastnih sredstev, ki zaradi te oprostitve niso bila zbrana,
         niti zamudnih obresti, ki jih je treba plačati, ker ta lastna sredstva niso bila pravočasno dana na voljo Komisiji, ni izpolnila
         obveznosti, prvič, iz člena 26 ES, člena 20 Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti
         (UL L 302, str. 1, v nadaljevanju: carinski zakonik Skupnosti) in posledično iz skupne carinske tarife ter, drugič, iz členov 2,
         9, 10 in 17(1) Uredbe Sveta (EGS, Euratom) št. 1552/89 z dne 29. maja 1989 o izvajanju Sklepa Sveta 88/376/EGS, Euratom o
         sistemu lastnih sredstev Skupnosti (UL L 155, str. 1), kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES, Euratom) št. 1355/96
         z dne 8. julija 1996 (UL L 175, str. 3, v nadaljevanju: Uredba št. 1552/89), ter iz istih členov Uredbe Sveta (ES, Euratom)
         št. 1150/2000 z dne 22. maja 2000 o izvajanju Sklepa št. 94/728/ES, Euratom o sistemu virov lastnih sredstev Skupnosti (UL L 130,
         str. 1).

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      2        Člen 2(1) sklepov Sveta z dne 24. junija 1988 o sistemu lastnih sredstev Skupnosti (88/376/EGS, Euratom) (UL L 185, str. 24)
         in z dne 31. oktobra 1994 o sistemu virov lastnih sredstev Skupnosti (94/728/ES, Euratom) (UL L 293, str. 9) določa:

      „Lastna sredstva v proračunu Skupnosti sestavljajo prihodki iz naslednjih virov:
      […]
      (b)      carinskih dajatev po skupni carinski tarifi in drugih dajatev, ki jih določijo ali jih bodo določile institucije Skupnosti
         za trgovino z državami nečlanicami, ter carin na proizvode, ki spadajo v okvir Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti za
         premog in jeklo;

      […]“
      3        Člen 20 carinskega zakonika Skupnosti določa:

      „1.      Carinska tarifa Evropskih skupnosti je podlaga za dajatve, ki so pri nastanku carinskega dolga zakonsko predpisane.
      […]
      3.      Carinska tarifa Evropskih skupnosti vsebuje:
      (a)      kombinirano nomenklaturo blaga;
      […]
      (c)      stopnje in druge podlage za izračun, ki običajno veljajo za blago, zajeto v kombinirani nomenklaturi, in sicer za:
      –        carine […]
      (d)      preferencialne tarifne ukrepe iz sporazumov, ki jih je Skupnost sklenila z nekaterimi državami ali skupinami držav in ki predvidevajo
         podelitev preferencialne tarifne obravnave;

      (e)      preferencialne tarifne ukrepe, ki jih je Skupnost enostransko sprejela za nekatere države, skupine držav ali območja;
      (f)      avtonomne opustitvene ukrepe, ki predvidevajo zmanjšanje ali oprostitev uvoznih dajatev, ki se zaračunavajo za določeno blago;
      (g)      druge tarifne ukrepe, ki so predvideni po drugi zakonodaji Skupnosti.
      […]“
      4        Člen 217(1) carinskega zakonika Skupnosti določa:

      „Vsak znesek uvoznih ali izvoznih dajatev, ki je posledica carinskega dolga – v nadaljevanju ,znesek dajatev‘ – morajo carinski
         organi, takoj potem, ko so jim na voljo potrebni podatki, izračunati in vnesti v računovodske evidence ali kakšne druge ustrezne
         nosilce podatkov (vknjižba).

      […]“
      5        V zvezi z dajanjem lastnih sredstev Skupnosti na voljo Komisiji je Svet Evropske unije sprejel Uredbo št. 1552/89, ki se je
         uporabljala v obdobju, zadevnem v obravnavani zadevi, do 30. maja 2000. To uredbo je 31. maja 2000 nadomestila Uredba št. 1150/2000,
         s katero se kodificira Uredba št. 1552/89, ne da bi se spreminjala njena vsebina.

      6        Člen 2 Uredbe št. 1552/89 določa:

      „1.      Za uporabo te uredbe se pravica Skupnosti do lastnih sredstev iz člena 2(1)(a) in (b) Sklepa 88/376/EGS, Euratom določi takoj,
         ko so izpolnjeni pogoji za knjiženje pravice na račune in za obvestilo dolžnika, določeni v carinskih predpisih.

      1a.      Datum določitve pravice iz odstavka 1 je datum knjiženja v računovodske knjige, ki so določene v carinskih predpisih.
      […]“
      7        Člen 9(1) te uredbe določa:

      „Po postopku iz člena 10 vsaka država članica lastna sredstva knjiži v dobro računa, ki je v imenu Komisije odprt pri ministrstvu
         za finance ali organu, ki ga je ta določila.

      Račun se vodi brezplačno.“
      8        Člen 10(1) navedene uredbe določa:

      „Ko se odšteje 10 % za stroške zbiranja v skladu s členom 2(3) Sklepa 88/376/EGS, Euratom, se lastna sredstva iz člena 2(1)(a)
         in (b) tega sklepa vknjižijo najkasneje prvi delovni dan po 19. dnevu drugega meseca, ki sledi mesecu, v katerem je bila določena
         pravica v skladu s členom 2.

      […]“
      9        Člen 17(1) Uredbe št. 1552/89 določa:

      „Države članice morajo sprejeti vse potrebne ukrepe, da so zneski, ki ustrezajo zahtevkom, določenim v skladu s členom 2,
         na voljo Komisiji pod pogoji, določenimi s to uredbo.“

      10      Člen 22 Uredbe št. 1150/2000 določa:

      „Uredba (EGS, Euratom) št. 1552/89 se razveljavi.
      Sklicevanje na omenjeno uredbo se šteje za sklicevanje na to uredbo in se bere v skladu s korelacijsko tabelo iz dela A Priloge.“
      11      Tako so – razen okoliščine, da se Uredba št. 1552/89 med drugim sklicuje na Sklep 88/376, Uredba št. 1150/2000 pa na Sklep
         94/728 – členi 2, 9, 10 in 17(1) teh uredb v bistvu enaki.

      12      Stopnja 10 % iz člena 10(1) Uredbe št. 1150/2000 je bila povišana na 25 % s Sklepom Sveta z dne 29. septembra 2000 o sistemu
         virov lastnih sredstev Evropskih skupnosti (2000/597/ES, Euratom) (UL L 253, str. 42).

      13      V točki 1 obrazložitve tega sklepa je navedeno:

      „Evropski svet, ki se je sestal 24. in 25. marca 1999 v Berlinu, je med drugim sklenil, da mora biti sistem virov lastnih
         sredstev Skupnosti pravičen, pregleden, učinkovit, preprost in mora temeljiti na merilih, ki najbolje izražajo sposobnost
         prispevanja vsake posamezne države članice.“

      14      V uvodni izjavi 5 Uredbe Sveta (ES) št. 150/2003 z dne 21. januarja 2003 o opustitvi uvoznih dajatev za nekatere vrste orožja
         in vojaško opremo (UL L 25, str. 1), sprejete na podlagi člena 26 ES, je navedeno:

      „Da bi se upoštevalo varovanje vojaške tajnosti držav članic[,] je treba določiti posebne upravne postopke za dodeljevanje
         ugodnosti opustitve dajatev. Izjava pristojnega organa države članice, za katere sile so orožje ali vojaška oprema namenjeni,
         ki bi se lahko uporabila tudi kot carinska deklaracija, ki se zahteva v skladu s carinskim zakonikom, bi se štela za ustrezno
         zagotovilo, da so ti pogoji izpolnjeni. Izjava bi morala biti dana v obliki potrdila. Treba je določiti obliko, ki jo morajo
         imeti taka potrdila, in tudi dovoliti uporabo sistema za obdelavo podatkov za izjavo.“

      15      Člen 1 te uredbe določa:

      „Ta uredba določa pogoje za avtonomno opustitev uvoznih dajatev za nekatere vrste orožja in vojaško opremo, ki jo organi,
         pristojni za vojaško obrambo držav članic, uvozijo iz tretjih držav ali se uvozi v njihovem imenu.“

      16      Člen 3(2) navedene uredbe določa:

      „Ne glede na odstavek 1 se zaradi vojaške tajnosti potrdilo in uvoženo blago lahko predložita drugim organom, ki jih v ta
         namen imenuje uvozna država članica. V takih primerih pristojni organ, ki izda potrdilo, pošlje carinskim organom svoje države
         članice pred 31. januarjem in 31. julijem vsakega leta zbirno poročilo o takem uvozu. Poročilo zajema 6 mesečno obdobje pred
         mesecem, v katerem je treba predložiti poročilo. Vsebovati mora številko in datum izdaje potrdil, datum uvoza ter skupno vrednost
         in bruto težo izdelkov, uvoženih s potrdili.“

      17      Uredba št. 150/2003 se v skladu s svojim členom 8 uporablja od 1. januarja 2003.

       Predhodni postopek
      18      Komisija je proti Italijanski republiki začela postopek zaradi kršitve med drugim tako, da je 25. julija 1985 izdala obrazloženo
         mnenje, v katerem se je sklicevala na kršitev člena 28 Pogodbe ES (ki je po spremembi postal člen 26 ES) in carinskih predpisov
         Skupnosti glede uvoza sredstev, ki niso izključno vojaška. Ta postopek je bil nato prekinjen.

      19      Komisija je nato, ker ni bilo soglasja o Predlogu za Uredbo Sveta (EGS) o začasni opustitvi uvoznih dajatev za nekatere vrste
         orožja in vojaško opremo (UL 1988, C 265, str. 9), sklenila, da bo nadaljevala navedeni postopek. Na Italijansko republiko
         je naslovila pisni opomin z dne 31. januarja 2002, s katerim jo je pozvala, naj ji sporoči svoja stališča glede kršitve člena 26 ES
         in carinskih predpisov Skupnosti.

      20      Komisija je istega dne Italijanski republiki poslala še drugi pisni opomin glede, natančneje, finančnih posledic zadevne kršitve.
         To državo članico je pozvala, naj izračuna znesek lastnih sredstev, ki niso bila izplačana Komisiji za proračunska leta po
         1. januarju 1999, ji jih da na voljo in plača zamudne obresti, ki jih je treba plačati v skladu s členom 11 Uredbe št. 1150/2000.

      21      Vendar Italijanska republika na ta dopisa ni odgovorila.

      22      Uredba št. 150/2003 je začela veljati 1. januarja 2003.

      23      Komisija je z dopisom z dne 24. marca 2003 ponovila svojo prvotno zahtevo v zvezi z uvozom pred 1. januarjem 2003, saj je
         obdobje po tem datumu zajeto z navedeno uredbo. Italijanska republika ni odgovorila niti na ta dopis.

      24      Komisija se je zato odločila izdati obrazloženo mnenje z dopisom z dne 11. julija 2003, s katerim je Italijansko republiko
         pozvala, naj v roku dveh mesecev od njegovega sprejetja sprejme ukrepe, ki so potrebni za uskladitev z njim.

      25      Italijanska republika je na obrazloženo mnenje odgovorila z dopisom z dne 26. februarja 2004, v katerem se je sklicevala na
         člen 296(1)(b) ES, da bi utemeljila oprostitev plačila carin, ki je veljala do 31. decembra 2002. Glede tega poudarja, da
         je Uredba št. 150/2003 priznala pomen uvoza sredstev, ki niso izključno vojaška, za interes varnosti držav članic s tem, da
         v svojem členu 2(2) dovoljuje opustitev carin za to vrsto sredstev.

      26      Ker je Komisija ob upoštevanju informacij, ki jih je sporočila Italijanska republika, menila, da ta država članica ni ravnala
         v skladu z obrazloženim mnenjem, je vložila to tožbo.

      27      Predsednik Sodišča je s sklepom z dne 5. maja 2007 dovolil intervencijo Kraljevine Danske, Helenske republike, Portugalske
         republike in Republike Finske v podporo predlogom Italijanske republike.

       Dopustnost
      28      Italijanska republika trdi, da Komisija v obrazloženem mnenju v zvezi z oprostitvijo plačila carin za uvoz proizvodov, ki
         se ne uporabljajo za izključno vojaške namene, ni zahtevala dokaza o negativnem vplivu na pogoje konkurence na trgu, medtem
         ko ga v tožbi zahteva.

      29      Vendar je treba ugotoviti, da so očitki, ki jih je Komisija izrazila v obrazloženem mnenju in tožbi, enaki. Trditev Komisije,
         da ni dokaza o negativnem vplivu na pogoje konkurence na trgu zgoraj navedenih proizvodov, je namenjena zgolj zavrnitvi utemeljitve,
         ki jo je navedla Italijanska republika na podlagi člena 296(1)(b) ES, in torej ni nov očitek. Ugovor nedopustnosti, ki ga
         uveljavlja tožena država članica, je treba zato zavrniti.

       Tožba
       Trditve strank
      30      Komisija trdi, da se Italijanska republika napačno opira na člen 296 ES, da ne bi plačala carin za zadevni uvoz, saj njihovo
         obračunavanje ne ogroža bistvenih interesov varnosti te države članice.

      31      Komisija meni, da je treba ukrepe, s katerimi se uvedejo odstopanja ali izjeme, kakršen je zlasti člen 296 ES, razlagati ozko.
         Tako naj bi zadevna država članica, ki se sklicuje na uporabo tega člena, morala dokazati, da izpolnjuje vse pogoje iz te
         določbe, če namerava odstopati od člena 20 carinskega zakonika Skupnosti, v katerem je izraženo splošno načelo obračunavanja
         carin, kakršno je določeno v členu 26 ES.

      32      Komisija trdi, da mora zato Italijanska republika predložiti konkreten in podroben dokaz, da obračunavanje zadevnih uvoznih
         carin v obravnavani zadevi ogroža bistvene interese varnosti te države članice.

      33      Ukrepov, s katerimi je Skupnost prikrajšana za sredstva, ki bi ji morala biti nakazana iz naslova lastnih sredstev, da bi
         se ta nato namenila za splošno financiranje izdatkov za vojsko, namreč ni mogoče, vsaj ne brez dodatne utemeljitve, šteti
         za potrebne za zaščito bistvenih interesov varnosti držav članic.

      34      Komisija meni, da se Uredba št. 150/2003 uporablja od 1. januarja 2003 in nima retroaktivnih učinkov. Poleg tega naj bi bila
         pravna podlaga te uredbe člen 26 ES o uvedbi carin, ne pa člen 296 ES, ki naj niti v okviru novih predpisov ne bi mogel biti
         podlaga za opustitev carin, ki jih določa navedena uredba.

      35      Poleg tega naj bi glede sredstev, ki niso izključno vojaška, člen 296(1)(b) ES določal dodaten pogoj za to, da bi država članica
         lahko odstopala od obveznosti, ki ji jo nalaga Pogodba, in sicer da nacionalni ukrep ne vpliva negativno na pogoje konkurence
         na skupnem trgu. V obravnavanem primeru ni bil predložen noben dokaz, s katerim bi bilo mogoče dokazati, da je ta pogoj izpolnjen.

      36      Komisija glede tega poudarja, da dejstvo, da Italijanska republika ne obračunava zadevnih carin, povzroča neenakost med državami
         članicami glede njihovih prispevkov v proračun Skupnosti. To naj bi povzročilo zmanjšanje tradicionalnih lastnih sredstev
         Skupnosti, ki ga lahko nadomesti zgolj povečanje vira, imenovanega „BNP“ (bruto nacionalni proizvod), ki si ga delijo vse
         države članice.

      37      Italijanska republika glede dokaza, da je zadevna oprostitev plačila carin potrebna za zaščito bistvenih interesov varnosti
         zadevne države članice, meni, da ga ni treba predložiti, saj je ta dokaz predložil sam zakonodajalec Skupnosti s sprejetjem
         Uredbe št. 150/2003.

      38      Italijanska republika nasprotuje trditvi Komisije, da je na podlagi člena 26 ES samo Svet pristojen za odločanje o morebitni
         oprostitvi plačila ali opustitvi carin za določeno blago in da zato oprostitev, o kateri se odloči na nacionalni ravni, pomeni
         nezakonito odstopanje od te določbe.

      39      Italijanska republika zatrjuje, da je zakonodajalec Skupnosti s sprejetjem Uredbe št. 150/2003 celo sam menil, da bi oprostitev
         plačila carin omogočala boljšo zaščito bistvenih interesov varnosti držav članic. Po mnenju Italijanske republike to dokazuje,
         da so bili pogoji iz člena 296(1)(b) ES izpolnjeni glede oprostitve, ki jo je enostransko izvajala do 31. decembra 2002.

      40      Ker je Uredba št. 150/2003 potrdila povezavo med neobračunavanjem carin in zaščito bistvenih interesov varnosti držav članic,
         Italijanska republika ne razume, zakaj bi bilo treba predložiti druge dokaze, da bi se dokazala grožnja, ki jo pomeni obračunavanje
         teh dajatev za bistvene interese njene varnosti.

      41      Nazadnje Italijanska republika zatrjuje, podredno, da bi bilo treba zahtevo Komisije v zvezi z izplačilom lastnih sredstev,
         utajenih zaradi zadevne oprostitve plačila carin v obravnavani zadevi, zavrniti vsaj v zvezi z obdobjem pred vročitvijo dodatnega
         pisnega opomina z dne 31. januarja 2002. Trdi, da je glede na molk Komisije v dolgem obdobju med vročitvijo obrazloženega
         mnenja z dne 25. julija 1985 in pošiljanjem dodatnega pisnega opomina z dne 31. januarja 2002 lahko predpostavljala, da je
         ta institucija implicitno dovolila to oprostitev. Ob upoštevanju načel varstva pravno utemeljenih pričakovanj in pravne varnosti
         naj bi se zato omejila obveznost vračila zadevnih lastnih sredstev.

       Presoja Sodišča
      42      Carinski zakonik Skupnosti določa obračunavanje carin za uvoz blaga za vojaško rabo s poreklom iz tretjih držav, kakršno je
         zadevno blago. Nobena določba carinskih predpisov Skupnosti ni za obdobje spornega uvoza, in sicer od 1. januarja 1999 do
         31. decembra 2002, določila posebne oprostitve plačila carin za uvoz te vrste blaga. Zato v tem obdobju tudi ni obstajala
         izrecna oprostitev od obveznosti izplačila dajatev pristojnim organom, po potrebi skupaj z zamudnimi obrestmi.

      43      Poleg tega je iz sprejetja Uredbe št. 150/2003, ki določa opustitev carin za nekatere vrste orožja in vojaško opremo od 1. januarja 2003,
         mogoče sklepati, da je zakonodajalec Skupnosti izhajal iz predpostavke, da je pred tem datumom obstajala obveznost plačila
         navedenih dajatev.

      44      Italijanska republika ni nikoli zanikala obstoja spornega uvoza v obravnavanem obdobju. Ta država zgolj izpodbija pravico
         Skupnosti do zadevnih lastnih sredstev s tem, da na podlagi člena 296 ES utemeljuje, da bi obveznost plačila carin za oborožitvena
         sredstva, uvožena iz tretjih držav, resno ogrozila bistvene interese njene varnosti.

      45      Čeprav države članice v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča sprejmejo primerne ukrepe za zagotovitev svoje notranje in
         zunanje varnosti, pa vseeno ne velja, da taki ukrepi nikakor ne spadajo na področje uporabe prava Skupnosti (glej sodbi z
         dne 26. oktobra 1999 v zadevi Sirdar, C‑273/97, Recueil, str. I‑7403, točka 15, in z dne 11. januarja 2000 v zadevi Kreil,
         C‑285/98, Recueil, str. I‑69, točka 15). Kot je Sodišče že ugotovilo, Pogodba določa izrecna odstopanja, ki se lahko uporabijo
         zaradi javne varnosti, zgolj v členih 30 ES, 39 ES, 46 ES, 58 ES, 64 ES, 296 ES in 297 ES, ki se nanašajo na izjemne in jasno
         določene primere. Iz teh členov ni mogoče sklepati, da Pogodba vsebuje splošno odstopanje, ki vse ukrepe, sprejete zaradi
         javne varnosti, izključuje s področja uporabe prava Skupnosti. Priznavanje obstoja take izjeme, ne glede na posebne pogoje,
         ki jih določa Pogodba, lahko ogrozi zavezujočo naravo prava Skupnosti in njegovo enotno uporabo (glej sodbo z dne 11. marca 2003
         v zadevi Dory, C‑186/01, Recueil, str. I‑2479, točka 31 in navedena sodna praksa).

      46      Poleg tega je treba odstopanja iz členov 296 ES in 297 ES, kot je razvidno iz ustaljene sodne prakse v zvezi z odstopanji
         od temeljnih svoboščin (glej med drugim sodbe z dne 31. januarja 2006 v zadevi Komisija proti Španiji, C‑503/03, ZOdl., str. I‑1097,
         točka 45; z dne 18. julija 2007 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C‑490/04, ZOdl., str. I‑6095, točka 86, in z dne 11. septembra 2008
         v zadevi Komisija proti Nemčiji, C‑141/07, ZOdl., str. I‑6935, točka 50), razlagati ozko.

      47      Glede, natančneje, člena 296 ES je treba poudariti, da čeprav se sklicuje na ukrepe, za katere lahko država članica meni,
         da so potrebni za zaščito bistvenih interesov njene varnosti, oziroma na informacije, za katere država članica meni, da bi
         bilo njihovo razkritje v nasprotju z njenimi interesi, ga vseeno ni mogoče razlagati tako, da državam članicam priznava pravico
         do odstopanja od določb Pogodbe že zgolj s sklicevanjem na navedene interese.

      48      Poleg tega je Sodišče na področju davka na dodano vrednost v sodbi z dne 16. septembra 1999 v zadevi Komisija proti Španiji
         (C‑414/97, Recueil, str. I‑5585) ugotovilo zadevno neizpolnitev obveznosti, ker Kraljevina Španija ni dokazala, da je s španskim
         zakonom določena oprostitev navedenega davka za uvoz in nabave orožja, streliva in sredstev za izključno vojaško rabo na podlagi
         člena 296(1)(b) ES utemeljena s potrebo po zaščiti bistvenih interesov varnosti te države članice.

      49      Država članica, ki se sklicuje na ugodnost iz člena 296 ES, mora zato dokazati, da je treba uporabiti odstopanje, predvideno
         v tem členu, da bi se zaščitili bistveni interesi njene varnosti.

      50      Ob upoštevanju navedenega ni mogoče sprejeti, da se država članica sklicuje na podražitev oborožitvenih sredstev zaradi carinjenja
         uvoza takih sredstev s poreklom iz tretjih držav, da bi se s tem poskusila na škodo drugih držav članic – ki same obračunavajo
         in plačujejo carine za tak uvoz – izogniti obveznostim, ki izhajajo iz finančne solidarnosti glede financiranja proračuna
         Skupnosti.

      51      Glede trditve, da carinski postopki Skupnosti ne morejo zagotoviti varnosti Italijanske republike ob upoštevanju zahtev po
         zaupnosti iz sporazumov, sklenjenih z državami izvoznicami, je treba poudariti – kot upravičeno meni Komisija – da uporaba
         carinskega sistema Skupnosti vključuje poseg uslužbencev Skupnosti in nacionalnih uslužbencev, ki so po potrebi zavezani k
         zaupnosti pri obdelavi občutljivih podatkov, s čimer je mogoče zaščititi bistvene interese varnosti držav članic.

      52      Poleg tega izjave, ki jih morajo države članice periodično izpolnjevati in pošiljati Komisiji, niso tako natančne, da bi lahko
         škodovale interesom navedenih držav tako glede varnosti kot zaupnosti.

      53      V teh okoliščinah in v skladu s členom 10 ES o obveznosti držav članic, da Komisiji olajšujejo izpolnjevanje naloge nadzora
         nad spoštovanjem Pogodbe, morajo države članice tej instituciji dati na voljo dokumente, potrebne za preverjanje pravilnosti
         prenosa lastnih sredstev Skupnosti. Vendar ta obveznost ne preprečuje – kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 168
         sklepnih predlogov – možnosti držav članic, da poslano informacijo v posameznih primerih in izjemoma na podlagi člena 296 ES
         bodisi omejijo na nekatere dele dokumenta bodisi jo v celoti zadržijo.

      54      Glede na navedeno Italijanska republika ni dokazala, da so izpolnjeni pogoji za uporabo člena 296 ES.

      55      Zgornji preudarki o neuporabi člena 296 ES v zvezi z uvozom vojaških sredstev veljajo še toliko bolj za uvoz blaga z dvojno
         rabo, vojaško in civilno, če je bilo uvoženo izključno ali neizključno za vojaške namene.

      56      Glede predloga Italijanske republike v zvezi z omejitvijo učinkov te sodbe glede obveznosti izplačila lastnih sredstev, utajenih
         zaradi zadevne oprostitve plačila carin v obravnavani zadevi, za obdobje pred vročitvijo dodatnega pisnega opomina z dne 31. januarja 2002
         je treba navesti, da je ta predlog utemeljen s pravno utemeljenim pričakovanjem te države članice, ki naj bi ga vzbudila daljša
         nedejavnost Komisije in sprejetje Uredbe št. 150/2003.

      57      Glede tega je treba opozoriti, da sme Sodišče ob uporabi splošnega načela pravne varnosti, ki je sestavni del pravnega reda
         Skupnosti, osebam, ki jih posamezna določba zadeva, zgolj izjemoma omejiti možnost sklicevanja na določbo, v zvezi s katero
         je Sodišče podalo razlago, s katero bi izpodbijale pravna razmerja, nastala v dobri veri (glej zlasti sodbo z dne 23. maja 2000
         v zadevi Buchner in drugi, C‑104/98, Recueil, str. I‑3625, točka 39).

      58      Sodišče je namreč to rešitev uporabilo le v natančno določenih okoliščinah, kadar je obstajala nevarnost hudih gospodarskih
         posledic zlasti zaradi številnosti pravnih razmerij, vzpostavljenih v dobri veri na podlagi predpisov, za katere se je štelo,
         da se veljavno uporabljajo, in kadar se je zdelo, da so bili posamezniki in nacionalni organi napeljani k ravnanju, ki ni
         bilo v skladu s predpisi Skupnosti zaradi objektivne in precejšnje negotovosti glede obsega določb Skupnosti, h kateri so
         morebiti prispevala tudi ravnanja drugih držav članic ali Komisije (sodba z dne 12. septembra 2000 v zadevi Komisija proti
         Združenemu kraljestvu, C‑359/97, Recueil, str. I‑6355, točka 91).

      59      Tudi če bi se predpostavljalo, da imajo sodbe, razglašene na podlagi člena 226 ES, enake učinke kot tiste, ki so razglašene
         na podlagi člena 234 ES, in bi se zato zaradi upoštevanja pravne varnosti njihovi časovni učinki izjemoma lahko omejili (glej
         sodbe z dne 7. junija 2007 v zadevi Komisija proti Grčiji, C‑178/05, ZOdl., str. I-4185, točka 67; z dne 12. februarja 2009
         v zadevi Komisija proti Poljski, C‑475/07, še neobjavljena v ZOdl., točka 61, in z dne 26. marca 2009 v zadevi Komisija proti
         Grčiji, C‑559/07, še neobjavljena v ZOdl., točka 78), je treba ugotoviti, da v obravnavanem primeru Komisija ni na nobeni
         stopnji postopka opustila svojega načelnega stališča. V svoji izjavi, podani med pogajanji v zvezi z Uredbo št. 150/2003,
         je namreč izrazila odločno voljo, da se ne bo odpovedala obračunavanju carin, ki bi jih bilo treba plačati za obdobja pred
         začetkom veljavnosti te uredbe, in si pridržala pravico, da v zvezi s tem sprejme ustrezne pobude.

      60      Predlog Italijanske republike v zvezi z omejitvijo časovnih učinkov te sodbe je treba zato zavrniti.

      61      Iz zgoraj navedenega je razvidno, da Italijanska republika s tem, da je uvoz sredstev, ki se lahko uporabljajo tako za civilne
         kot za vojaške namene, v obdobju od 1. januarja 1999 do 31. decembra 2002 oprostila plačila carin, in s tem, da ni izračunala,
         ugotovila in Komisiji dala na voljo lastnih sredstev, ki zaradi te oprostitve niso bila zbrana, niti zamudnih obresti, ki
         jih je treba plačati, ker ta lastna sredstva niso bila pravočasno dana na voljo Komisiji, ni izpolnila obveznosti, prvič,
         iz člena 26 ES, člena 20 carinskega zakonika Skupnosti in posledično iz skupne carinske tarife ter, drugič, iz členov 2, 9,
         10 in 17 Uredbe št. 1552/89 ter iz istih členov Uredbe št. 1150/2000.

       Stroški
      62      V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker je Komisija
         predlagala, naj se Republiki Finski naloži plačilo stroškov, in ker ta s predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.

      63      V skladu s členom 69(4), prvi pododstavek, Poslovnika Kraljevina Danska, Helenska republika, Portugalska republika in Republika
         Finska, ki so se kot intervenientke udeležile postopka, nosijo svoje stroške.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      1)      Italijanska republika s tem, da je uvoz sredstev, ki se lahko uporabljajo tako za civilne kot za vojaške namene, v obdobju
            od 1. januarja 1999 do 31. decembra 2002 oprostila plačila carin, in s tem, da ni izračunala, ugotovila in Komisiji Evropskih
            skupnosti dala na voljo lastnih sredstev, ki zaradi te oprostitve niso bila zbrana, niti zamudnih obresti, ki jih je treba
            plačati, ker ta lastna sredstva niso bila pravočasno dana na voljo Komisiji Evropskih skupnosti, ni izpolnila obveznosti,
            prvič, iz člena 26 ES, člena 20 Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti in posledično
            iz skupne carinske tarife ter, drugič, iz členov 2, 9, 10 in 17(1) Uredbe Sveta (EGS, Euratom) št. 1552/89 z dne 29. maja 1989
            o izvajanju Sklepa Sveta 88/376/EGS, Euratom o sistemu lastnih sredstev Skupnosti, kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta
            (ES, Euratom) št. 1355/96 z dne 8. julija 1996, ter iz istih členov Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 1150/2000 z dne 22. maja 2000
            o izvajanju Sklepa št. 94/728/ES, Euratom o sistemu virov lastnih sredstev Skupnosti.
      2)      Italijanski republiki se naloži plačilo stroškov.
      3)      Kraljevina Danska, Helenska republika, Portugalska republika in Republika Finska nosijo svoje stroške.
      Podpisi
      * Jezik postopka: italijanščina.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (osmi senat) z dne 13. maja 2009. # Aurelia finance SA proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Besedna znamka Skupnosti AURELIA - Neplačilo pristojbine za podaljšanje - Izbris znamke ob izteku registracije - Zahteva za vrnitev v prejšnje stanje. # Zadeva T-136/08.

text:
         SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (osmi senat)
      z dne 13. maja 2009 (
            *1
         )
      „Znamka Skupnosti — Besedna znamka Skupnosti AURELIA — Neplačilo pristojbine za podaljšanje — Izbris znamke ob izteku registracije — Zahteva za vrnitev v prejšnje stanje“
      V zadevi T-136/08,

         Aurelia finance SA, s sedežem v Ženevi (Švica), ki jo zastopata M. Elmslie, solicitor, in N. Saunders, barrister,
      tožeča stranka,
      proti

         Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopa D. Botis, zastopnik,
      tožena stranka,
      zaradi tožbe zoper odločbo prvega odbora za pritožbe UUNT z dne 9. januarja 2008 (zadeva R 1214/2007-1) v zvezi s predlogom za vrnitev v prejšnje stanje, ki ga je vložila tožeča stranka,
      SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (osmi senat),
      v sestavi M. E. Martins Ribeiro, predsednica, S. Papasavvas (poročevalec) in N. Wahl, sodnika,
      sodni tajnik: N. Rosner, administrator,
      na podlagi tožbe, vložene v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 4. aprila 2008,
      na podlagi odgovora na tožbo, vloženega v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 8. julija 2008,
      na podlagi obravnave z dne 21. januarja 2009
      izreka naslednjo

         Sodbo

         Dejansko stanje

               1

               Tožeči stranki, družbi Aurelia finance SA, je Urad za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) 24. avgusta 2000 odobril registracijo besednega znaka AURELIA kot znamke Skupnosti na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL 1994, L 11, str. 1), kakor je bila spremenjena.

               2

               UUNT je 21. novembra 2005 opozoril zastopnika tožeče stranke, da je registracijo zadevne znamke mogoče podaljšati, saj poteče 19. junija 2006. UUNT je navedel, da je treba za to do 2. julija 2006 vložiti zahtevo in plačati pristojbino za podaljšanje in da se ta rok lahko podaljša do 2. januarja 2007, če se plača dodatna pristojbina za zamujeno plačilo.

               3

               UUNT je 22. januarja 2007 zastopnika tožeče stranke obvestil o izteku roka in izbrisu znamke iz registra znamk, in sicer od 19. junija 2006.

               4

               Tožeča stranka je 5. marca 2007 na UUNT naslovila zahtevo za vrnitev v prejšnje stanje v smislu člena 78 Uredbe št. 40/94 in predlagala UUNT, naj z njenega tekočega računa odtegne ustrezen znesek za pristojbino za podaljšanje in pristojbino za vrnitev v prejšnje stanje. Tožeča stranka je v zvezi s tem navedla, da se je, med drugim glede podaljševanja zadevne znamke, obrnila na družbo, ki je specializirana za zagotavljanje storitev podaljšanja znamk (v nadaljevanju: specializirana družba). Specializirana družba je vzpostavila računalniško voden sistem, povezan s podatkovno bazo, v katero se ročno vnašajo različni podatki o imetnikih, znamkah in patentih, ki jih je treba predložiti za za podaljšanje. Ko je treba določeno znamko podaljšati, naj bi sistem ustvaril tri pisne opomine kot opozorilo imetniku, pri čemer od njega zahteva soglasje, preden začne podaljševanje. Če eden od teh opominov ni ustvarjen, je predvideno, da se aktivira varnostni sistem, ki natisne in pošlje nadomestni opomin. Ker v obravnavanem primeru uslužbenec te specializirane družbe v podatkovno bazo ni vnesel nekaterih podatkov o tožeči stranki, ki so nujni za normalno delovanje sistema, tožeči stranki ni bilo poslano nobeno obvestilo. Poleg tega se je naknadno izkazalo, da se varnostni sistem, zasnovan za odkrivanje takih napak, ni aktiviral, ker je bil vzpostavljen le za podaljšanje patentov in ne za podaljšanje znamk.

               5

               Oddelek „Znamke in register“ pri UUNT je z odločbo z dne 1. junija 2007 zavrnil to zahtevo z obrazložitvijo, da specializirana družba ni dokazala zahtevane skrbnosti.

               6

               Tožeča stranka je 31. julija 2007 vložila pritožbo za razveljavitev te odločbe in za ugoditev zahtevi za vrnitev v prejšnje stanje.

               7

               Prvi senat odbora za pritožbe je z odločbo z dne 9. januarja 2008 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) zavrnil to pritožbo, ker meni, da se člen 78 Uredbe št. 40/94 ne more uporabiti, ker služba za podaljševanje veljavnosti znamk, ki jo je izbrala tožeča stranka, ni dokazala skrbnosti, ki jo zahtevajo okoliščine obravnavane zadeve. V bistvu meni, da bi specializirana družba morala vzpostaviti sistem za podaljšanje veljavnosti znamk, ki bi omogočil jamstva za dobro delovanje in bi vseboval nadzorni mehanizem, s katerim bi bilo mogoče zaznati morebitne napake in nepravilnosti. Ker tak mehanizem ni bil vzpostavljen, naj bi bile napake pri delovanju, kot so te, ki so nastale v obravnavanem primeru, predvidljive. Poleg tega naj ne bi bil predložen noben dokaz o domnevnih preverjanjih nastavitev sistema.

         Predlogi strank

               8

               Tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

                        —

                        izpodbijano odločbo razveljavi;

                        —

                        zahtevo za vrnitev v prejšnje stanje vrne UUNT v ponovni preizkus;

                        —

                        UUNT naloži plačilo stroškov.

               9

               UUNT Sodišču prve stopnje predlaga, naj:

                        —

                        tožbo zavrne;

                        —

                        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.

         Pravo

               10

               Tožeča stranka v podporo zahtevi za razveljavitev izpodbijane odločbe navaja en sam tožbeni razlog, in sicer kršitev člena 78 Uredbe št. 40/94.

               11

               Prvič, tožeča stranka odboru za pritožbe očita, da je v točki 12 izpodbijane odločbe navedel, da je treba izpolnjevanje dolžnosti skrbnega ravnanja v obravnavanem primeru presojati v povezavi s službo za podaljševanje znamk, ki ji je tožeča stranka zaupala nalogo podaljšanja zadevne znamke. Tožeča stranka meni, da je treba presojo opraviti v povezavi z njo samo oziroma njenim zastopnikom. Poudarja, da je povsem običajno, da se administrativne naloge, kot je podaljševanje znamk, zaupajo specializiranim podjetjem in da je zato treba šteti, da je bila dolžnost skrbnosti izpolnjena, ker je bila izbrana usposobljena in izkušena oseba.

               12

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da člen 78(1) Uredbe št. 40/94 določa, da „imetnik znamke Skupnosti […], ki kljub skrbnemu ravnanju, ki so ga zahtevale okoliščine, ni mog[el] upoštevati časovnega roka, na podlagi zahteve ponovno pridobi pravice, če to neupoštevanje na podlagi določb te uredbe neposredno povzroči izgubo katerekoli pravice ali pravnega sredstva.“

               13

               Iz te določbe je razvidno, da je vrnitev v prejšnje stanje odvisna od dveh pogojev, in sicer da stranka deluje z vso potrebno skrbnostjo glede na okoliščine in da strankino neupoštevanje neposredno povzroči izgubo pravice oziroma pravnega sredstva (sklep Sodišča prve stopnje z dne 6. septembra 2006 v zadevi Hensotherm proti UUNT – Hensel (HENSOTHERM), T-366/04, neobjavljen v ZOdl., točka 48).

               14

               Iz navedene določbe je tudi razvidno, da je imetnik znamke prvi, ki ima dolžnost skrbnega ravnanja. Če imetnik prenese administrativne naloge v zvezi s podaljšanjem znamke, je treba preveriti, ali ima izbrana oseba potrebna zagotovila, na podlagi katerih je mogoče domnevati, da bo dobro izvajala navedene naloge.

               15

               Prav tako velja, da dolžnost skrbnega ravnanja zaradi prenosa teh nalog velja za izbrano osebo in za imetnika. Ker ta oseba deluje v imenu in za račun imetnika, je treba njena ravnanja obravnavati kot ravnanja imetnika. Zato je odbor za pritožbe pravilno ugotovil, da bi bilo treba preveriti, ali je specializirana družba ravnala z vso skrbnostjo, ki jo zahtevajo okoliščine.

               16

               Če se tožeča stranka sklicuje na domnevno drugačno prakso nacionalnih sodišč in odborov za pritožbe glede napak poštnih služb in glede razlage člena 47(1) Uredbe št. 40/94, je treba opozoriti, po eni strani, da je režim znamk Skupnosti samostojen sistem, in, po drugi strani, da se zakonitost odločb odborov za pritožbe presoja izključno na podlagi Uredbe št. 40/94, kot jo razlaga sodišče Skupnosti, in ne na podlagi prakse prejšnjih odločb teh odborov (sodba Sodišča prve stopnje z dne 12. marca 2008 v zadevi Suez proti UUNT (Delivering the essentials of life), T-128/07, neobjavljena v ZOdl., točka 32).

               17

               Drugič, tožeča stranka očita odboru za pritožbe, da je napačno ugotovil, da bi ona oziroma njen zastopnik morala nadzirati službo za podaljšanje znamk, ki jo je izbrala. Meni, da niti ona niti njen zastopnik nista dolžna nadzirati dela podjetja, ki je specializirano za podaljšanje znamk.

               18

               V zvezi s tem je treba poudariti, da odbor za pritožbe, v nasprotju s trditvami tožeče stranke, v točki 15 izpodbijane odločbe ni navedel, da bi tožeča stranka oziroma njen zastopnik morala nadzirati navedeno službo. Odbor je le menil, da bi sistem, ki ga je vzpostavilo podjetje, specializirano za podaljševanje znamk, moral omogočiti dovolj jamstev za dobro delovanje, vključno z nadzornim mehanizmom, ki omogoča odkrivanje in odpravo vsake morebitne napake, ki nastane zaradi slabega ravnanja uslužbencev z dokumenti oziroma zaradi samega računalniško vodenega sistema.

               19

               Tretjič, tožeča stranka meni, da je odbor za pritožbe napačno ugotovil, da je bila raven zahtevane skrbnosti glede podaljšanja znamk enaka oziroma višja od tiste, ki se zahteva pri prijavi znamke. Meni, da je treba to raven obravnavati kot nižjo, ker postopek podaljšanja znamk obsega le administrativne naloge, ki ne zahtevajo izkušenj z razlago prava znamk; drugače kot pri prijavi znamk, pri kateri so vključene pravne naloge, ki se zato zaupajo strokovnjakom s tega področja. Tožeča stranka tudi meni, da je treba upoštevati okvir patentnega prava, za katerega naj bi veljalo, da se raven skrbnosti, ki se zahteva od poklicnih strokovnjakov, ne zahteva od pomočnikov, ki niso enako strokovno usposobljeni.

               20

               V zvezi s tem je treba ugotoviti, da se raven zahtevane skrbnosti ne razlikuje na podlagi administrativne ali pravne narave nalog, ki jih je treba izpolniti. Če bi se namreč upoštevalo razlikovanje med pravnimi in administrativnimi nalogami, ki ga predlaga tožeča stranka, bi lahko bilo vsako neupoštevanje postopkovnega roka predstavljeno kot administrativni spregled, kar bi nemarnim prijaviteljem v vsakem primeru omogočalo, da se od njih zahteva nižja raven skrbnosti, kot pravilno poudarja UUNT. Vsekakor pa člen 78 Uredbe št. 40/94 ne določa takega razlikovanja, ampak zahteva, da se predloži dokaz o vsej skrbnosti, ki jo zahtevajo „okoliščine“.

               21

               Poleg tega, tudi če je bil člen 78 Uredbe št. 40/94 zasnovan na podlagi primera iz patentnega prava, nikakor ni rečeno, da mora biti razlaga dveh določb enaka, ker se lahko interesi, obravnavani na dveh področjih, razlikujejo. Okvir patentnega prava je namreč drugačen in določbe, s katerimi se ureja patent, urejajo postopke, ki so drugačni od tistih, ki se uporabljajo na področju znamke.

               22

               V tem okviru je še treba poudariti, da je zakonodajalec v Uredbo št. 40/94 vključil člen 78a, katerega odstavek 1 strankam ob prekoračitvi nekaterih rokov omogoča, da se njihova pravica ponovno vzpostavi, ne da bi morale dokazati, da so ravnale z vso skrbnostjo, ki jo zahtevajo okoliščine. To, da je zakonodajalec na podlagi člena 2 navedene določbe prekoračitev roka za podaljšanje veljavnosti znamk izrecno ohranil na področju uporabe člena 78 navedene uredbe, torej kaže njegov namen, da za podaljšanje določi splošno dolžnost skrbnosti, ki je določena v odstavku 1 navedenega člena, kot pravilno poudarja UUNT.

               23

               Četrtič, tožeča stranka poudarja, da je člen 78(6) in (7) Uredbe št. 40/94 namenjen varovanju tretjih oseb, ki so v dobri veri dale blago na trg ali opravljale storitve pod znakom, ki je enak ali podoben znamki Skupnosti, v obdobju med izgubo pravic iz znamke Skupnosti in objavo ponovne vzpostavitve teh pravic. Meni, da je v to varovanje vključeno tudi to, da je raven skrbnosti, ki je določena v členu 78(1) Uredbe št. 40/94, nižja od ravni skrbnosti, ki je bila uporabljena kot merilo v izpodbijani odločbi.

               24

               V zvezi s tem je treba poudariti, da je merilo „skrbnega ravnanja, ki so ga zahtevale okoliščine“, določeno v členu 78(1) Uredbe št. 40/94, v katerem so navedeni pogoji, pod katerimi se odobri zahteva za vrnitev v prejšnje stanje. Člen 78(6) in (7) Uredbe št. 40/94 pa se uporabi le, če je bila zahteva za vrnitev v prejšnje stanje dejansko odobrena, in je namenjen varovanju interesov tretjih oseb, ki ravnajo v dobri veri. Zato člen 78(6) in (7) Uredbe št. 40/94 nikakor ni upošteven pri določitvi ravni skrbnosti, ki se zahteva s členom 78(1) iste uredbe.

               25

               Petič, tožeča stranka navaja, da je odbor za pritožbe napačno presodil dokaze, ki so mu bili predloženi, in se zato napačno odločil za zavrnitev zahteve za vrnitev v prejšnje stanje. Meni, da je sistem, ki ga je uporabila specializirana družba, skladen z zahtevami iz smernic UUNT, ki naj bi v točki 6.2.3 razlagale izraz „skrbno ravnanje, ki so ga zahtevale okoliščine“, ki je naveden v točki 78(1) Uredbe št. 40/94, kot da pomeni „vzdrževanje kontrolnega sistema in notranjega nadzora rokov, ki splošno izključuje nenamerno neupoštevanje rokov“. Izraz „splošno“ namreč po mnenju tožeče stranke pomeni, da se mora zaradi izredne napake vzpostaviti prejšnje stanje. V obravnavanem primeru naj bi bilo torej slabo delovanje sistema v celoti posledica dejstva, da uslužbenec specializirane družbe izjemoma ni vpisal potrebnih podatkov. Poleg tega po mnenju tožeče stranke niti te smernice, niti člen 78 Uredbe št. 40/94, niti sodna praksa ne zahtevajo, da se v računalniško voden sistem vgradi kontrolni mehanizem, kot je ta, ki naj bi bil vzpostavljen za patente, ker računalniško voden sistem sam na splošno zagotavlja upoštevanje rokov tudi brez takega mehanizma.

               26

               V zvezi s tem je treba ugotoviti, da izraz „skrbno ravnanje, ki so ga zahtevale okoliščine“, ki je naveden v točki 78(1) Uredbe št. 40/94, zahteva vzpostavitev kontrolnega sistema in sistema notranjega nadzora rokov, ki na splošno izključuje njihovo nenamerno neupoštevanje, kot ga določajo smernice UUNT. Iz tega sledi, da se lahko le zaradi izrednih dogodkov oziroma dogodkov, ki so nepredvidljivi glede na izkušnje, vzpostavi prejšnje stanje.

               27

               Ker je v obravnavani zadevi specializirana družba vzpostavila računalniško voden sistem za opozarjanje glede rokov, bi bilo za skrbno ravnanje, ki ga zahtevajo okoliščine, potrebno, prvič, da splošna zasnova navedenega sistema zagotavlja upoštevanje rokov, drugič, da ta sistem omogoča zaznavanje in odpravo vsake napake, ki je predvidljiva pri izvajanju nalog uslužbencev specializirane družbe in pri delovanju računalniško vodenega sistema, in, tretjič, da so uslužbenci specializiranih družb, ki vnašajo potrebne podatke in uporabljajo navedeni sistem, ustrezno izobraženi, zavezani preverjati svoje delo in ustrezno nadzorovani.

               28

               Torej, tudi če bi zasnova računalniško vodenega sistema za opozarjanje glede rokov splošno zagotavljala upoštevanje rokov, je odbor za pritožbe pravilno ugotovil, da človeške napake pri vnašanju podatkov ne bi bilo mogoče izključiti, tudi če bi bili uslužbenci ustrezno izobraženi, če bi imeli ustrezna navodila in če bi bili pod nadzorom. Človeških napak pri vnašanju podatkov pa ni mogoče šteti za izredne oziroma nepredvidljive dogodke. Zato bi navedeni sistem moral predvideti mehanizem za odkrivanje in odpravo takih napak. Ker torej tak mehanizem ni bil vzpostavljen, je odbor za pritožbe pravilno ugotovil, da dolžnost skrbnega ravnanja, ki ga zahtevajo okoliščine, ni bila izpolnjena.

               29

               Zato je treba zahtevo za razveljavitev izpodbijane odločbe zavrniti.

               30

               V teh okoliščinah je treba zavrniti tudi drugi del predlogov tožeče stranke, v katerih Sodišču prve stopnje predlaga, naj zahtevo za vrnitev v prejšnje stanje vrne UUNT v ponovni preizkus, in zato zavrniti tudi tožbo v celoti.

         Stroški

               31

               V skladu s členom 87(2) Poslovnika Sodišča prve stopnje se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Tožeča stranka ni uspela, zato se ji v skladu s predlogi UUNT naloži plačilo stroškov.

               Iz teh razlogov je
               SODIŠČE PRVE STOPNJE (osmi senat)
               razsodilo:

                           1.

                           Tožba se zavrne.

                           2.

                           Družbi Aurelia finance SA se naloži plačilo stroškov.

                     Martins Ribeiro
                     Papasavvas
                     Wahl
                     Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 13. maja 2009.
                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: angleščina.