Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 7. julija 1988. # Christopher Stanton in SA belge d'assurances "L'Étoile 1905" proti Institut national d'assurances sociales pour travailleurs indépendants (Inasti). # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal du travail de Bruxelles - Belgija. # Zadeva 143/87.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 2. aprila 2009. # Yedaş Tarim ve Otomotiv Sanayi ve Ticaret AŞ proti Svetu Evropske unije in Komisija Evropskih skupnosti. # Postopek - Predlog za obnovo postopka - Predlog glede sklepa, sprejetega na podlagi člena 119 Poslovnika - Pogoji - Pritožba - Novo dejstvo - Nedopustnost. # Zadeva C-255/06 P-REV.

text:
      Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 2. aprila 2009 – Yedaş Tarim ve Otomotiv Sanayi ve Ticaret proti Svetu in Komisiji
      (Zadeva C-255/06 P-REV)
      „Postopek – Predlog za obnovo postopka – Predlog glede sklepa, sprejetega na podlagi člena 119 Poslovnika – Pogoji – Pritožba – Novo dejstvo – Nedopustnost“
      1.                     Postopek – Izpodbijanje sodbe – Predlog, ki se nanaša na sklep, s katerim je bila pritožba zavržena kot očitno nedopustna
            in neutemeljena – Dopustnost (Statut Sodišča, člen 44; Poslovnik Sodišča, člen 119) (Glej točko 15.)
      2.                     Postopek – Izpodbijanje sodbe – Pogoji za dopustnost predloga – Novo dejstvo – Pojem (Statut Sodišča, člen 44; Poslovnik Sodišča,
            člen 119) (Glej točke 16, 19 in 20.)
      3.                     Postopek – Izpodbijanje sodbe – Pogoji za dopustnost predloga (Poslovnik Sodišča, člena 98 in 99(1)) (Glej točke od 22 do 24
            in 26.)
      Predmet

               Predlog za obnovo postopka, v katerem je bilo odločeno s sklepom Sodišča (drugi senat) z dne 5. julija 2007 v zadevi C‑255/06 P
                  – Delno zavrženje pritožbe, vložene zoper sodbo Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 30. marca 2006, kot očitno nedopustne
                  in njena delna zavrnitev kot očitno neutemeljene

            Izrek

                  1)

                  	Predlog za obnovo postopka družbe Yedaş Tarim ve Otomotiv Sanayi ve Ticaret AŞ se zavrže.

                  2)

                  	Družbi Yedaş Tarim ve Otomotiv Sanayi ve Ticaret AŞ se naloži plačilo stroškov.


title: Sodba Sodišča (osmi senat) z dne 26. maja 2016.#ZS „Ezernieki“ proti Lauku atbalsta dienests.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Augstākā tiesa.#Predhodno odločanje – Kmetijstvo – Evropski kmetijski usmerjevalni in jamstveni sklad – Uredbi (ES) št. 1257/1999 in št. 817/2004 – Podpora za razvoj podeželja – Vračilo neupravičeno izplačanih zneskov – Povečanje prijavljene površine med obdobjem petletne zaveze čez določen prag – Nadomestitev prvotne zaveze z novo zavezo – Nespoštovanje obveznosti vložitve letnega zahtevka za izplačilo pomoči – Nacionalna ureditev, s katero se zahteva vračilo vseh pomoči, ki so bile izplačane iz naslova več let – Načelo sorazmernosti – Člena 17 in 52 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah.#Zadeva C-273/15.

text:
         SODBA SODIŠČA (osmi senat)
      z dne 26. maja 2016 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Kmetijstvo — Evropski kmetijski usmerjevalni in jamstveni sklad — Uredbi (ES) št. 1257/1999 in št. 817/2004 — Podpora za razvoj podeželja — Vračilo neupravičeno izplačanih zneskov — Povečanje prijavljene površine med obdobjem petletne zaveze čez določen prag — Nadomestitev prvotne zaveze z novo zavezo — Nespoštovanje obveznosti vložitve letnega zahtevka za izplačilo pomoči — Nacionalna ureditev, s katero se zahteva vračilo vseh pomoči, ki so bile izplačane iz naslova več let — Načelo sorazmernosti — Člena 17 in 52 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah“
      V zadevi C‑273/15,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Augstākās tiesas Administratīvo lietu departaments (vrhovno sodišče, oddelek za upravne zadeve, Latvija) z odločbo z dne 3. junija 2015, ki je prispela na Sodišče 8. junija 2015, v postopku

         ZS „Ezernieki“

      proti

         Lauku atbalsta dienests,

      SODIŠČE (osmi senat),
      v sestavi D. Šváby, predsednik senata, J. Malenovský in M. Vilaras (poročevalec), sodnika,
      generalni pravobranilec: M. Campos Sánchez-Bordona,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za ZS „Ezernieki“ A. Martuzāns,

               —

               za latvijsko vlado I. Kalniņš in G. Bambāne, agenta,

               —

               za Evropsko komisijo A. Sauka in J. Aquilina, agenta,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Uredbe Sveta (ES) št. 1257/1999 z dne 17. maja 1999 o podpori za razvoj podeželja iz Evropskega kmetijskega usmerjevalnega in jamstvenega sklada (EKUJS) ter o spremembi in razveljavitvi določenih uredb (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 25, str. 391), kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 1783/2003 z dne 29. septembra 2003 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 40, str. 338, v nadaljevanju: Uredba št. 1257/1999), Uredbe Komisije (ES) št. 817/2004 z dne 29. aprila 2004 o podrobnih pravilih za uporabo Uredbe št. 1257/1999 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 46, str. 87) in Uredbe Komisije (ES) št. 796/2004 z dne 21. aprila 2004 o podrobnih pravilih za izvajanje navzkrižne skladnosti, modulacije in integriranega administrativnega in kontrolnega sistema, predvidenih z Uredbo Sveta (ES) št. 1782/2003 z dne 29. septembra 2003 o skupnih pravilih za sheme neposrednih podpor v okviru skupne kmetijske politike ter o uvedbi nekaterih shem podpor za kmete (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 44, str. 243) ter členov 17 in 52 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med ZS „Ezernieki“ (v nadaljevanju: Ezernieki), kmetijskim gospodarstvom, in Lauku atbalsta dienests (služba za pomoč podeželju, Latvija) v zvezi z vračilom vseh kmetijsko‑okoljskih pomoči, ki so jih latvijski organi odobrili temu kmetijskemu gospodarstvu v petletnem obdobju zaveze, ker niso bili izpolnjeni vsi pogoji za dodelitev navedenih pomoči.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Uredba št. 1257/1999

               3

               Uredba št. 1257/1999 v skladu s svojim členom 1 določa okvire podpore Skupnosti za trajnostni razvoj podeželja. Člen 22 te uredbe iz poglavja VI, naslovljenega „Kmetijsko okolje in dobro počutje živali“, ki je pod naslovom II, določa:
               „Podpora za metode kmetijske proizvodnje, namenjene varstvu okolja, ohranjanju življenjskega prostora na podeželju (kmetijskega okolja) ali izboljševanju dobrega počutja živali, prispeva k uresničevanju ciljev politike Skupnosti na področju kmetijstva, okolja in dobrega počutja domačih živali.
               […]“

               4

               Člen 23 Uredbe št. 1257/1999 določa:
               „1.   Podpora se odobri kmetom, ki prevzamejo kmetijske okoljske zaveze ali zaveze dobrega počutja živali, za najmanj pet let. Po potrebi se za posebne vrste zavez glede na njihove okoljske učinke ali dobro počutje živali določi daljše obdobje.
               2.   Kmetijske okoljske zaveze in zaveze dobrega počutja živali so več kakor zgolj izvajanje običajne dobre kmetijske prakse, vključno z dobro živinorejsko prakso.
               Nanašajo se na storitve, ki jih drugi ukrepi podpore, kakršni so tržna podpora ali kompenzacijska nadomestila, ne predvidevajo.“

               5

               Člen 24 te uredbe določa:
               „1.   Podpora za kmetijske okoljske zaveze in zaveze dobrega počutja živali se dodeljuje letno in se izračuna na podlagi:

                        (a)

                        izpada dohodka,

                        (b)

                        dodatnih stroškov, ki izhajajo iz prevzete zaveze, in

                        (c)

                        potrebe, da se zagotovi finančna spodbuda.

                  Stroški, povezani z naložbami, se ne upoštevajo pri izračunavanju ravni letne podpore. Pri izračunu ravni letne podpore se smejo upoštevati stroški naložb, ki so potrebni za izpolnitev zavez in ne prinašajo dobička.
               2.   Največji letni zneski, ki pridejo v poštev kot podpora Skupnosti, so določeni v Prilogi. Kadar se podpora izračunava na podlagi površine, so ti zneski odvisni od površine kmetijskega gospodarstva, za katero veljajo kmetijske okoljske zaveze.“

               6

               Člen 37(4) Uredbe št. 1257/1999 določa:
               „Države članice lahko predpišejo nadaljnje ali bolj restriktivne pogoje za dodelitev podpore Skupnosti za razvoj podeželja, če so taki pogoji skladni s cilji in zahtevami, določenimi v tej uredbi.“

               7

               Na podlagi člena 93(1) Uredbe Sveta (ES) št. 1698/2005 z dne 20. septembra 2005 o podpori za razvoj podeželja iz Evropskega kmetijskega sklada za razvoj podeželja (EKSRP) (UL L 277 str. 1) je bila Uredba št. 1257/1999 razveljavljena z učinkom od 1. januarja 2007, vendar se še naprej uporablja za ukrepe, ki jih je pred tem datumom odobrila Evropska komisija v okviru navedene uredbe.

         Uredba št. 817/2004

               8

               Člen 37 Uredbe št. 817/2004, ki spada v oddelek 11 poglavja I, naslovljenega „Ukrepi za razvoj podeželja“, določa:
               „1.   Kadar upravičenec poveča površino kmetijskega gospodarstva v času, za katerega je bila dana zaveza, ki je prevzeta kot pogoj za odobritev podpore, lahko države članice predvidijo razširitev zaveze, da se v skladu z odstavkom 2 zajame dodatna površina za preostanek obdobja zaveze ali pa se v skladu z odstavkom 3 prvotna zaveza nadomesti z novo.
               Taka nadomestitev se lahko predvidi tudi za primere, ko se v okviru kmetijskega gospodarstva poveča površina, za katero je prevzeta zaveza.
               2.   Razširitev iz odstavka 1 se lahko odobri le pod naslednjimi pogoji:

                        (a)

                        da je za zadevni ukrep to nedvomno koristno;

                        (b)

                        da je upravičeno glede na naravo zaveze, dolžino preostalega obdobja in velikost dodatne površine;

                        (c)

                        da ne ovira učinkovitosti pregledov za zagotavljanje izpolnjevanja pogojev za odobritev podpore.

                  Dodatna površina iz točke (b) mora biti znatno manjša od prvotne površine ali ne sme biti večja od dveh hektarov.
               3.   Nova zaveza iz odstavka 1 zajema celotno zadevno površino pod pogoji, ki so najmanj tako strogi kakor pogoji prvotne zaveze.“

               9

               Člen 66 Uredbe št. 817/2004, ki spada v oddelek 6 poglavja II, naslovljen „Vloge, pregledi in sankcije“, določa:
               „1.   V vlogah za podporo za razvoj podeželja za površine ali živali, ki se vložijo ločeno od vlog na podlagi člena 6 Uredbe [Komisije] (ES) št. 2419/2001 [z dne 11. decembra 2001 o podrobnih pravilih za uporabo integriranega upravnega in kontrolnega sistema za nekatere programe pomoči Skupnosti, vzpostavljenega z Uredbo Sveta (EGS) št. 3508/92 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 34, str. 308)], so navedene vse površine in živali zadevnega kmetijskega gospodarstva, ki so pomembne za preverjanje vlog na podlagi zadevnega ukrepa, vključno s tistimi, za katere podpora ni zaprošena.
               2.   Kadar se ukrep podpore za razvoj podeželja nanaša na površino, se enote rabe ali poljine navedejo posamično. V obdobju, ki ga zajema zaveza, se enote rabe ali poljine, ki prejemajo podporo, ne smejo zamenjati, razen v primerih, ki so posebej predvideni v programskem dokumentu.
               3.   Kadar je zahtevek za izplačilo vključen v vlogo za izplačilo na površino v okviru integriranega administrativnega in kontrolnega sistema, država članica zagotovi, da so enote rabe ali poljine, zajete v vlogah za podporo za razvoj podeželja, posamično navedene.
               4.   Živali in enote rabe ali poljine se identificirajo v skladu s členoma 18 in 20 Uredbe (EGS) št. 1782/2003.
               5.   Kadar je podpora večletna, se izplačila, ki sledijo izplačilu, izvršenemu v letu vložitve zahtevka, izvršijo na podlagi letnega zahtevka za izplačilo, razen če je država članica uvedla učinkovit postopek letnega preverjanja iz člena 6[7](1).“

               10

               Člen 67 Uredbe št. 817/2004 določa:
               „1.   Začetne vloge za pridružitev k programu in poznejši zahtevki za izplačilo se preverjajo na način, ki zagotavlja uspešno preverjanje izpolnjevanja pogojev za odobritev podpore.
               Države članice opredelijo primerne metode in sredstva za preverjanje vsakega ukrepa podpore, pa tudi osebe, ki se preverjajo.
               Kadarkoli je to ustrezno, države članice uporabijo integrirani administrativni in kontrolni sistem, ki ga uvaja Uredba (ES) št. 1782/2003.
               2.   Preverjanje sestavljajo administrativni pregledi in pregledi na kraju samem.“

               11

               Člen 71(2) Uredbe št. 817/2004 določa:
               „V primeru nepravilno izplačanih zneskov je upravičenec v skladu z ukrepom za razvoj podeželja dolžan vrniti zadevni znesek v skladu s členom 49 Uredbe (ES) št. 2419/2001.“

               12

               Na podlagi člena 64 Uredbe Komisije (ES) št. 1974/2006 z dne 15. decembra 2006 o podrobnih pravilih glede uporabe Uredbe Sveta (ES) št. 1698/2005 o podpori za razvoj podeželja iz Evropskega kmetijskega sklada za razvoj podeželja (EKSRP) (UL L 368, str. 15, in popravek v UL 2008, L 266, str. 15) se Uredba št. 817/2004 razveljavi z učinkom od 1. januarja 2007, vendar se še naprej uporablja za ukrepe, odobrene pred tem datumom na podlagi Uredbe št. 1257/1999.

         Uredba št. 796/2004

               13

               Uredba št. 2419/2001 je bila razveljavljena z Uredbo št. 796/2004. V skladu z Uredbo št. 796/2004 se ta uporablja za zahtevke za pomoč, ki se nanašajo na tržna leta ali premijska obdobja z začetkom 1. januarja 2005, pri čemer se sklicevanja na Uredbo št. 2419/2001 štejejo za sklicevanja na Uredbo št. 796/2004.

               14

               V delu, v katerem v skladu s korelacijsko tabelo iz Priloge III k Uredbi št. 796/2004 člen 49 Uredbe št. 2419/2001 ustreza členu 73 Uredbe št. 796/2004, se sklicevanja na člen 71(2) Uredbe št. 817/2004 odslej nanašajo na člen 73 Uredbe št. 796/2004.

               15

               Člen 73 Uredbe št. 796/2004 določa:
               „1.   Če je izvršeno neupravičeno plačilo, kmet povrne zadevni znesek z obrestmi, izračunanimi v skladu z odstavkom 3.
               […]
               3.   Obresti se izračunajo za obdobje, ki preteče med uradnim obvestilom kmetu o obveznosti povračila in povračilom ali odbitkom.
               Uporabljena obrestna mera se izračuna v skladu z nacionalno zakonodajo, vendar ni nižja od obrestne mere, ki se uporablja za povračilo zneskov v skladu z nacionalnimi določbami.
               4.   Obveznost povračila iz odstavka 1 se ne uporabi, če je izplačilo pomotoma izvršil pristojni organ ali katerikoli organ in če napake kmet ni mogel smiselno ugotoviti.
               Kadar pa se napaka nanaša na dejanske elemente, pomembne za izračun zadevnega plačila, se prvi pododstavek uporablja le, če sklep o povračilu ni bil sporočen v 12 mesecih po izplačilu.
               5.   Obveznost povračila iz odstavka 1 se ne uporablja, če je obdobje, ki je preteklo med datumom plačila pomoči in datumom, ko pristojni organ prvič uradno obvesti prejemnika v zvezi z neupravičeno naravo plačila, večje od deset let.
               Obdobje iz prvega pododstavka se omeji na štiri leta, če je prejemnik ravnal v dobri veri.
               […]“

         Latvijsko pravo

               16

               Člen 53 Ministru kabineta noteikumi Nr. 221 „Kārtība, kādā tiek piešķirts valsts un Eiropas Savienibas atbalsts lauksaimniecibai un lauku attīstibai“ (odredba sveta ministrov št. 221 o postopku dodelitve državne podpore in podpore Evropske unije za kmetijstvo in razvoj podeželja) z dne 21. marca 2006, ki je veljala do 28. aprila 2007 (v nadaljevanju: odredba št. 221), določa, da kadar kmet zaprosi za plačila, ki so določena v navedeni odredbi za kmetijsko okoljsko pomoč, začnejo zaveze veljati na dan, ko kmet predloži vlogo pri službi za podporo podeželju. Člen 24 odredbe št. 221 določa, da kmet pri službi za podporo podeželju do 9. junija tekočega leta predloži vlogo za izplačila glede kmetijske okoljske pomoči, skupaj z zemljevidom, iz katerega so razvidna kmetijska zemljišča, ki ga izda služba za podporo podeželju in na katerem je navedena obdelovalna površina obdelanega kmetijskega zemljišča.

               17

               Člen 55 odredbe št. 221 določa, da če se v okviru zahtevku za izplačilo kmetijske okoljske pomoči zaveze razširijo, se nove zaveze potrdijo za pet let. Če se v celotnem obdobju zavez zaveze povečajo za do 20 %, vendar ne za več kot dva hektara glede na prvotne zaveze, se razširijo že obstoječe zaveze.

               18

               Člen 58 odredbe št. 221 določa, da se z zahtevkom za izplačilo kmetijske okoljske pomoči kmet zaveže, da bo v celotnem petletnem obdobju zaveze vsako leto pri službi za podporo podeželju predložil vlogo za pomoč v zvezi s prijavljenimi ukrepi ter da ne bo zmanjšal prijavljene površine in da ne bo spreminjal njene lokacije.

               19

               31. marca 2010 je začela veljati Ministru kabineta noteikumi Nr. 295 „Noteikumi par valsts un Eiropas Savienibas lauku attistibas atbalsta piešķiršanu, administrēšanu un uzraudzibu vides un lauku ainavas uzlabošanai“ (odredba sveta ministrov št. 295 o pravilih za dodelitev, upravljanje in nadzor nad državno podporo in podporo Evropske unije za razvoj podeželja, namenjeno izboljšanju kmetijske in naravne krajine“) z dne 23. marca 2010, ki je veljala do 20. aprila 2015 (v nadaljevanju: odredba št. 295). Ta odredba in odredba št. 221 se uporabljata za „kmetijski okoljski“ ukrep, uveden v skladu z Uredbo št. 1257/1999. Člen 74 odredbe št. 295 določa, da „se zaveze v zvezi s površino ali živalmi v okviru dejavnosti, navedene v členu 3, nadaljujejo do konca obdobja zaveze v skladu z odredbo sveta ministrov št. 1002 z dne 30. novembra 2004 o pravilih za izvajanje programskega dokumenta z naslovom ‚Načrt razvoja podeželja v Latviji za izvajanje programa razvoja podeželja za obdobje od 2004 do 2006‘“.

               20

               Člen 76 odredbe št. 295 določa, da prosilec, ko zaprosi za kmetijsko okoljsko pomoč, med petletnim obdobjem zaveze vsako leto vloži zahtevek pri službi za podporo podeželju. Ne sme spremeniti lokacije površine, za katero veljajo zaveze, niti ne sme zmanjšati te površine ali zmanjšati števila živali.

               21

               Člen 84 odredbe št. 295 določa, da v primeru prenehanja zavez, ker letni zahtevek za izplačilo pomoči ni bil vložen, ker je bila lokacija površine, za katero velja zaveza, spremenjena, ker je bila površina, za katero veljajo zaveze, zmanjšana ali ker površina, za katero veljajo zaveze, ni bila prijavljena za namene pomoči, upravičenec do pomoči vrne pomoč, ki jo je prejel za zadevno površino. Če se površina, za katero veljajo zaveze, zmanjša v skladu s podukrepi iz te odredbe, se v zvezi z zmanjšanim delom površine, za katero velja zaveza, uporabi povprečna stopnja izplačila pomoči v zadevnem letu, tako da se znesek prejete pomoči za zadevno poddejavnost deli s površino, za katero veljajo zaveze.

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               22

               Kmetijsko gospodarstvo Ezernieki je leta 2005 prijavilo 10,20 hektara kmetijskega zemljišča za pridobitev pomoči za razvoj ekološkega kmetovanja v okviru kmetijskega okoljskega ukrepa, določenega z Uredbo št. 1257/1999. Leta 2006 je za pridobitev navedene pomoči prijavilo 2,30 hektarja več površine, skupaj 12,50 hektara. To povečanje je povzročilo, da se je začelo novo petletno obdobje zaveze. Leta 2010 je vložilo zahtevek za izplačilo za površino. Vendar pa ni vložilo zahtevka za dodelitev kmetijske okoljske pomoči, ker je menilo, da je bilo petletno obdobje zavez izpolnjeno.

               23

               Služba za podporo podeželju je 9. avgusta 2011 sprejela odločbo, s katero je kmetijskemu gospodarstvu Ezernieki naložila, naj v celoti vrne prejeto kmetijsko okoljsko pomoč v višini 3390,04 latvijskih latov (LVL) (okoli 4800 EUR). Odločba je temeljila na tem, da ker je navedeno kmetijsko gospodarstvo leta 2006 prijavilo več površine za dodelitev kmetijske okoljske pomoči, je bilo treba šteti, da je bila prvotna zaveza nadomeščena z novo zavezo za obdobje od 2006 do 2010. Ker pa leta 2010 za navedeno pomoč ni vložilo zahtevka, je prekinilo obdobje zavez, zaradi česar je moralo vrniti prej prejete pomoči.

               24

               Ezernieki je pri administratīvā rajona tiesa (okrožno upravno sodišče, Latvija) vložilo tožbo za razglasitev ničnosti navedene odločbe, ki ji je to sodišče ugodilo.

               25

               Administratīvā apgabaltiesa (regionalno upravno sodišče, Latvija), ki je odločalo o pritožbi službe za podporo podeželju, je zavrnilo tožbo tožeče stranke iz postopka v glavni stvari. Navedeno sodišče je namreč menilo, prvič, da je povečanje površine, prijavljene za namene dodelitve pomoči, za 2,30 hektarja leta 2006 povzročilo, da so v skladu z določbami člena 55 odredbe št. 221 za kmetijsko gospodarstvo Ezernieki nastale nove zaveze za celotno površino v petih letih. Drugič, razsodilo je, da ker v letu 2010 ni bil vložen letni zahtevek za dodelitev pomoči, so zaveze prenehale, zaradi česar je bilo treba pomoči, ki so bile prejete za zadevno površino, vrniti.

               26

               Kmetijsko gospodarstvo Ezernieki je pri predložitvenem sodišču vložilo kasacijsko pritožbo zoper sodbo Administratīvā apgabaltiesa (regionalno upravno sodišče).

               27

               Predložitveno sodišče je podvomilo o združljivosti obveznosti vračila prejetih pomoči, kakor je v zadevi v glavni stvari naložena z nacionalno ureditvijo, s pravom Unije. V bistvu meni, da bi bila lahko obveznost prejemnika, da vrne prejete pomoči v celoti, nesorazmerna, če je spoštoval zaveze, ki jih je prevzel za večji del površine, in je zgolj pomotoma pozabil prijaviti spremenjeno površino. Poudarja, da je zadeva, o kateri odloča, posebna, ker se je površina povečala že drugo leto obdobja prvotnih zavez, ker povečanje zgolj za 0,3 hektarja presega dovoljeno mejo 2 hektarja in ker so bile med petletnim obdobjem spoštovane zaveze v zvezi s prvotno prijavljeno površino 10,20 hektarja.

               28

               Ker je Augstākās tiesas Administratīvo lietu departaments (vrhovno sodišče, oddelek za upravne zadeve, Latvija) menilo, da je rešitev spora o glavni stvari odvisna od razlage uredb št. 1257/1999, št. 817/2004 in št. 796/2004 ter členov 17 in 52 Listine, je prekinilo odločanje in Sodišču predložilo ta vprašanja za predhodno odločanje:

                        „1.

                        Ali je uporaba pravnih posledic, določenih v členu 71(2) Uredbe št. 817/2004 v povezavi s kmetijsko okoljsko pomočjo, dodeljeno za del površine, ki je bila prvotno prijavljena, in v zvezi s katero so bili v petih letih izpolnjeni pogoji za njeno pridobitev, v skladu s ciljem uredb št. 1257/1999 in št. 817/2004 ter načelom sorazmernosti?

                        2.

                        Ali je treba člen 17 Listine v povezavi z njenim členom 52 razlagati tako, da je uporaba pravnih posledic, določenih v členu 71(2) Uredbe št. 817/2004, v zvezi s kmetijsko okoljsko pomočjo, dodeljeno za del površine, ki je bila prvotno prijavljena in v zvezi s katero so bili v petih letih izpolnjeni pogoji za njeno pridobitev, v skladu z njima?

                        3.

                        Ali je treba člen 52 Listine razlagati tako, da omogoča, da se opusti uporaba pravnih posledic, ki se v skladu z navedeno uredbo in predpisi, ki jih je sprejela država članica na podlagi navedene uredbe, šteje za obvezno, če v konkretnem primeru obstajajo nekatere posebne okoliščine, iz katerih je mogoče razbrati, da bi bilo zadevno omejitev mogoče šteti za nesorazmerno?

                        4.

                        Ali je treba z vidika cilja uredb št. 1257/1999 in št. 817/2004 ter omejitev, ki jih ti uredbi nalagata za polje proste presoje držav članic, dopustiti, da sodišče, ki vsebinsko obravnava zadevo, ne uporabi v celoti člena 84 odredbe št. 295, ki je določba, ki ureja vračilo pomoči, če bi uporaba te določbe v konkretnih okoliščinah lahko bila v nasprotju z načelom sorazmernosti, kakor se razlaga v sodnem sistemu države članice?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

               29

               Predložitveno sodišče s štirimi vprašanji, ki jih je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 71(2) Uredbe št. 817/2004 ob upoštevanju ciljev uredb št. 1257/1999 in št. 817/2004, načela sorazmernosti ter členov 17 in 52 Listine razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, na podlagi katere je prejemnik pomoči, dodeljene v zameno za njegove večletne kmetijske okoljske zaveze, dolžan povrniti vso pomoč, ki je bila že izplačana, ker ni vložil letnega zahtevka za izplačilo te pomoči za zadnje leto petletnega obdobja njegovih zavez, če, prvič, je to petletno obdobje nadomestilo prejšnje obdobje zaradi povečanja površine njegovega gospodarstva in, drugič, ta prejemnik ni prenehal izpolnjevati svojih zavez v zvezi z uporabo površine, ki je bila prijavljena pred tem povečanjem.

               30

               Najprej je treba opozoriti, da členi od 22 do 24 Uredbe št. 1257/1999 opredeljujejo splošne pogoje za odobritev podpore za metode kmetijske proizvodnje, namenjene zlasti ohranjanju življenjskega prostora na podeželju. Iz teh določb je razvidno, da je značilnost kmetijskih okoljskih pomoči, da zadevni kmetje za pet let prevzamejo zaveze, da bodo kmetovali ob upoštevanju okolja. Države članice v zameno za kmetijsko-okoljske zaveze za najmanj petletno obdobje letno dodeljujejo podporo glede na izpad dohodka in dodatne stroške, ki izvirajo iz prevzetih zavez (sodbe z dne 4. junija 2009, JK Otsa Talu, C‑241/07, EU:C:2009:337, točka 36; z dne 24. maja 2012, Hehenberger, C‑188/11, EU:C:2012:312, točka 30, in z dne 7. februarja 2013, Pusts, C‑454/11, EU:C:2013:64, točka 30).

               31

               Člen 66(5) Uredbe št. 817/2004 poleg tega določa, da kadar je podpora večletna, se izplačila, ki sledijo izplačilu, izvršenemu v letu vložitve zahtevka, izvršijo na podlagi letnega zahtevka za izplačilo, razen če je država članica uvedla učinkovit postopek letnega preverjanja iz člena 67(1). Iz tega člena 66(5) je razvidno, da – razen če obstaja tak nacionalni postopek – se kmetom ne dodeli nobeno plačilo, če ne vložijo letnega zahtevka za plačilo. Vložitev tega letnega zahtevka je tako pogoj za upravičenost do kmetijskih okoljskih pomoči, ki temeljijo na navedenih členih od 22 do 24 (sodba z dne 7. februarja 2013, Pusts, C‑454/11, EU:C:2013:64, točka 32).

               32

               Pomembnost vložitve letnega zahtevka za plačilo kmetijskih okoljskih pomoči je prav tako poudarjena v členu 67(1) Uredbe št. 817/2004, ki v zvezi s sistemom preverjanja večletne podpore kmetijsko-okoljskim metodam proizvodnje določa, da se začetne vloge za pridružitev k programu in poznejši zahtevki za izplačilo preverjajo na način, ki zagotavlja uspešno preverjanje izpolnjevanja pogojev za odobritev podpore. Vložitev takega letnega zahtevka tako omogoča preverjanje izpolnjevanja prevzetih kmetijskih okoljskih zavez. Ob opiranju na ta letni zahtevek lahko plačilna agencija vsako leto učinkovito preveri, ali se te večletne zaveze neprekinjeno spoštujejo, in če je tako, izplača pomoč (sodba z dne 7. februarja 2013, Pusts, C‑454/11, EU:C:2013:64, točka 33).

               33

               Poleg tega člen 37(1) in (2) Uredbe št. 817/2004 določa, da kadar upravičenec kmetijskih okoljskih pomoči v času, za katerega je bila dana zaveza, ki je prevzeta kot pogoj za odobritev podpore, poveča površino svojega kmetijskega gospodarstva za več kot 2 hektarja, se prvotna zaveza tega upravičenca nadomesti z novo petletno zavezo. Člen 37(3) navedene uredbe določa, da ta nova zaveza zajema celotno zadevno površino pod pogoji, ki so najmanj tako strogi kakor pogoji prvotne zaveze.

               34

               Iz tega sledi, da je nacionalna ureditev iz postopka v glavni stvari, ki, prvič, na podlagi enega od pogojev za upravičenost do dodelitve kmetijskih okoljskih pomoči zahteva, da se prosilec za te pomoči za celotno petletno obdobje zaveže, da bo vsako leto vložil zahtevek za plačilo, in ki, drugič, določa, da začne v primeru občutnega povečanja površine kmetijskega gospodarstva za več kot 2 hektarja glede na prvotno zavezo teči novo petletno obdobje zaveze, združljiva z zgoraj navedenimi določbami prava Unije.

               35

               V zadevi iz postopka v glavni stvari ni sporno, da upravičenec ni vložil zahtevka za plačilo za zadnje leto petletnega obdobja zaveze, ki je začelo teči s povečanjem površine, na podlagi katerega se je prvotna površina povečala za 2 hektarja. Res je, da je izpolnjeval vse pogoje za dodelitev pomoči, kar zadeva površino 10,20 hektarja, ki je bila prvotno prijavljena.

               36

               Vendar je treba opozoriti, da je treba v zvezi s kmetijskimi okoljskimi pomočmi, za katere je značilna večletna zaveza, pogoje za dodelitev podpore izpolnjevati skozi celotno obdobje zaveze, za katero so bile te pomoči dodeljene (sodbi z dne 24. maja 2012, Hehenberger, C‑188/11, EU:C:2012:312, točka 34, in z dne 7. februarja 2013, Pusts, C‑454/11, EU:C:2013:64, točka 35).

               37

               Torej, če eden od teh pogojev za dodelitev kmetijske okoljske pomoči, kot je vložitev letnega zahtevka za plačilo podpore, ki jo zahteva nacionalna ureditev iz postopka v glavni stvari, ni bil izpolnjen, pa čeprav samo enkrat v celotnem obdobju kmetijskega okoljskega projekta, za katero se je upravičenec do teh pomoči zavezal, te pomoči ne bi smele biti dodeljene (sodba z dne 7. februarja 2013, Pusts, C‑454/11, EU:C:2013:64, točka 35).

               38

               Kot pa izhaja iz člena 37(3) Uredbe št. 817/2004, mora upravičenec po občutnem povečanju površine zadevnega kmetijskega gospodarstva in začetku novega petletnega obdobja zaveze ves čas tega obdobja spoštovati vse obveznosti, ki iz njega izhajajo, kar zadeva celotno povečano površino.

               39

               Poleg tega je treba poudariti, da je za izpolnjevanje pogojev za dodelitev kmetijskih okoljskih pomoči odgovoren zgolj prosilec za pomoč. V nasprotju s tem, kar trdi tožeča stranka iz postopka v glavni stvari, iz uredb št. 1257/1999 in št. 817/2004 ne izhaja obveznost pristojnih organov za obveščanje v zvezi z njeno obveznostjo vložitve zahtevka za pomoč za zadnje leto njenih zavez.

               40

               V teh okoliščinah to, da je upravičenec do pomoči, ki je bila dodeljena v zameno za njegove zaveze, zgolj delno izpolnil pogoje za dodelitev zadevne pomoči, ne more upravičiti, da se izplačila te pomoči obdržijo.

               41

               Kot izhaja iz člena 71(2) Uredbe št. 817/2004, ki napotuje na člen 49 Uredbe št. 2419/2001, ki pa je bil nadomeščen s členom 73 Uredbe št. 796/2004, je v primeru izvzetja iz upravičenosti do kmetijskih okoljskih pomoči zaradi nespoštovanja pogojev za dodelitev teh pomoči upravičenec do navedenih pomoči dolžan povrniti celotni že izplačani znesek, ki se nanaša na pomoči, do katerih več ni upravičen (sodbi z dne 24. maja 2012, Hehenberger, C‑188/11, EU:C:2012:312, točka 36, in z dne 7. februarja 2013, Pusts, C‑454/11, EU:C:2013:64, točka 37).

               42

               Cilj uredb št. 1257/1999 in št. 817/2004, načelo sorazmernosti ter člena 17 in 52 Listine te razlage člena 71(2) Uredbe št. 817/2004 ne omajejo.

               43

               Najprej, kot izhaja iz točk od 30 do 33 te sodbe, je namreč cilj uredb št. 1257/1999 in št. 817/2004 varstvo okolja. Splošna sistematika ureditve, ki je bila uvedena z njima, temelji na učinkovitem preverjanju izpolnjevanja zavez, prevzetih za dodelitev kmetijskih okoljskih pomoči, in na trajnostni uvedbi okoljskih kmetijskih ukrepov na celotni prijavljeni površini skozi celotno petletno obdobje zaveze.

               44

               Obveznost vračila prejetih pomoči s strani upravičenca, kot je tožeča stranka iz postopka v glavni stvari, ki ne izpolni vseh pogojev za dodelitev navedenih pomoči, prispeva k uresničitvi tega cilja.

               45

               V nadaljevanju je treba opozoriti, da letnih izplačil pomoči ni mogoče šteti za dokončne, saj obstaja možnost, da upravičenec tako izplačane pomoči vrne, če ne izpolnjuje vseh pogojev za njihovo izplačilo ves čas petletnega obdobja, kar zadeva celotno prijavljeno površino (glej v tem smislu sodbi z dne 24. maja 2012, Hehenberger, C‑188/11, EU:C:2012:312, točka 34, in z dne 7. februarja 2013, Pusts, C‑454/11, EU:C:2013:64, točki 36 in 37).

               46

               Zato ni mogoče ugovarjati, da obveznost vračila celote izplačanih pomoči v primeru neizpolnjevanja vseh pogojev za dodelitev zadevnih pomoči ni sorazmerna glede na želeni cilj iz razloga, da je upravičenec izpolnjeval prevzete zaveze, kar zadeva prvotno prijavljeno površino. Kot namreč izhaja iz točke 41 te sodbe, neizpolnjevanje teh pogojev povzroči, da sta dodelitev teh pomoči in obdržanje koristi iz njih v celoti neupravičena in brez pravne podlage.

               47

               Nazadnje je treba navesti, da obveznosti vračila neupravičeno izplačane pomoči zaradi kršitve katerega od pogojev za njeno prejemanje ni mogoče obravnavati kot poseg v lastninsko pravico, ki je priznana s členom 17 Listine.

               48

               Iz besedila člena 71(2) Uredbe št. 817/2004, na podlagi katerega so bile tožeči stranki iz postopka v glavni stvari izplačane sporne pomoči, namreč izhaja, da jih mora ta v primeru neizpolnjevanja pogojev, ki so veljali za to izplačilo, vrniti (glej v tem smislu sodbi z dne 24. maja 2012, Hehenberger, C‑188/11, EU:C:2012:312, točka 34, in z dne 7. februarja 2013, Pusts, C‑454/11, EU:C:2013:64, točki 36 in 37).

               49

               V teh okoliščinah se upravičenec, ki mora vrniti neupravičeno izplačane pomoči, kar je zgolj posledica neizpolnjevanja zadevnih pogojev za njihovo izplačilo, ne more sklicevati na varstvo, podeljeno s členom 17 Listine.

               50

               Ker v obravnavani zadevi ne gre za vprašanje omejevanja izvrševanja lastninske pravice, ki jo priznava Listina, obveznosti vračila zgoraj navedenih pomoči ni treba analizirati z vidika člena 52 Listine.

               51

               V tem okviru je treba člen 71(2) Uredbe št. 817/2004 ob upoštevanju ciljev uredb št. 1257/1999 in št. 817/2004, načela sorazmernosti in lastninske pravice iz Listine razlagati tako, da ne nasprotuje določbam latvijskega prava iz postopka v glavni stvari, na podlagi katerih mora upravičenec iz postopka v glavni stvari vrniti celoto zneskov kmetijskih okoljskih pomoči, ki so mu bile neupravičeno izplačane.

               52

               Predložitveno sodišče v okviru četrtega vprašanja vseeno sprašuje, ali je mogoče, da se nacionalna ureditev iz postopka v glavni stvari, ki je bila sprejeta v skladu s pravom Unije, ne uporabi, če je njena uporaba v nasprotju z načelom sorazmernosti, kot se razlaga v nacionalnem pravnem redu.

               53

               Glede tega je treba navesti, da na podlagi načela primarnosti prava Unije ni mogoče dopustiti, da bi pravila nacionalnega prava, čeprav so ustavnopravna, posegala v enotnost in učinkovitost prava Unije (sodbe z dne 17. decembra 1970, Internationale Handelsgesellschaft, 11/70, EU:C:1970:114, točka 3; z dne 13. decembra 1979, Hauer, 44/79, EU:C:1979:290, točka 14, in z dne 15. januarja 2013, Križan in drugi, C‑416/10, EU:C:2013:8, točka 70).

               54

               Glede na razlago, ki je bila podana v točki 46 te sodbe v zvezi s skladnostjo obveznosti tožeče stranke iz postopka v glavni stvari za vračilo vseh kmetijskih okoljskih pomoči s pravom Unije in, natančneje, z načelom sorazmernosti, nacionalno sodišče ne sme izključiti uporabe pravnih posledic, ki so določene z nacionalno ureditvijo iz postopka v glavni stvari, sprejeto v skladu s pravom Unije.

               55

               Odstopa od uporabe določb, ki so skladne s pravom Unije, ni mogoče dovoliti niti na podlagi pojma „pravičnost“, na katerega se predložitveno sodišče prav tako sklicuje.

               56

               Glede tega je treba navesti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso v pravu Unije – brez poseganja v posebne primere, ki jih je izrecno določil zakonodajalec Unije – ne obstaja splošno pravno načelo, po katerem nacionalni organ ne more uporabiti veljavnega pravila prava Unije, kadar to pravilo zainteresirano stranko veže na način, ki bi se mu zakonodajalec Skupnosti očitno želel izogniti, če bi se ga ob sprejemanju pravila zavedal (sodba z dne 26. oktobra 2006, Koninklijke Coöperatie Cosun, C‑248/04, EU:C:2006:666, točka 63 in navedena sodna praksa). Pravičnost torej ne dopušča odstopanja od uporabe določb prava Unije, razen če je to v predpisu Unije predvideno oziroma če bi bil predpis razglašen za neveljaven (sodba z dne 26. oktobra 2006, Koninklijke Coöperatie Cosun, C‑248/04, EU:C:2006:666, točka 64 in navedena sodna praksa).

               57

               Na podlagi vseh zgornjih preudarkov je treba na postavljena vprašanja odgovoriti, da je treba člen 71(2) Uredbe št. 817/2004 ob upoštevanju ciljev uredb št. 1257/1999 in št. 817/2004, načela sorazmernosti ter členov 17 in 52 Listine razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, na podlagi katere je prejemnik pomoči, dodeljene v zameno za njegove večletne kmetijske okoljske zaveze, dolžan povrniti vso pomoč, ki je bila že izplačana, ker ni vložil letnega zahtevka za izplačilo te pomoči za zadnje leto petletnega obdobja njegovih zavez, če, prvič, je to petletno obdobje nadomestilo prejšnje obdobje zaradi povečanja površine njegovega kmetijskega gospodarstva in, drugič, ta prejemnik ni prenehal izpolnjevati svojih zavez v zvezi z uporabo površine, ki je bila prijavljena pred tem povečanjem.

         Stroški

               58

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (osmi senat) razsodilo:

                     Člen 71(2) Uredbe Komisije (ES) št. 817/2004 z dne 29. aprila 2004 o podrobnih pravilih za uporabo Uredbe Sveta (ES) št. 1257/1999 o podpori za razvoj podeželja iz Evropskega kmetijskega usmerjevalnega in jamstvenega sklada (EKUJS) je treba ob upoštevanju ciljev Uredbe Sveta (ES) št. 1257/1999 z dne 17. maja 1999 o podpori za razvoj podeželja iz Evropskega kmetijskega usmerjevalnega in jamstvenega sklada (EKUJS) ter o spremembi in razveljavitvi določenih uredb, kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 1783/2003 z dne 29. septembra 2003, in Uredbe št. 817/2004, načela sorazmernosti ter členov 17 in 52 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, na podlagi katere je prejemnik pomoči, dodeljene v zameno za njegove večletne kmetijske okoljske zaveze, dolžan povrniti vso pomoč, ki je bila že izplačana, ker ni vložil letnega zahtevka za izplačilo te pomoči za zadnje leto petletnega obdobja njegovih zavez, če, prvič, je to petletno obdobje nadomestilo prejšnje obdobje zaradi povečanja površine njegovega kmetijskega gospodarstva in, drugič, ta prejemnik ni prenehal izpolnjevati svojih zavez v zvezi z uporabo površine, ki je bila prijavljena pred tem povečanjem.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: latvijščina.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 20. aprila 1988. # Cornelis G. Bakker proti Rijksdienst voor Werknemerspensionen. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Arbeidsrechtbank Antwerpen - Belgija. # Socialna varnost. # Zadeva 151/87.


title: Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 20. oktobra 2011. # Evropska komisija proti Francoski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države - Državne pomoči - Pomoči, dodeljene ribogojcem in ribičem - Odločba, s katero so bile te pomoči razglašene za nezdružljive s skupnim trgom - Obveznost, da se nemudoma izterja pomoči, ki so bile razglašene za nezakonite in nezdružljive s skupnim trgom, in da se o tem obvesti Komisijo - Neizvršitev - Absolutna nezmožnost izvršitve. # Zadeva C-549/09.

text:
      Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 20. oktobra 2011 – Komisija proti Franciji
      (Zadeva C-549/09)
      „Neizpolnitev obveznosti države – Državne pomoči – Pomoči, dodeljene ribogojcem in ribičem – Odločba, s katero so bile te pomoči razglašene za nezdružljive s skupnim trgom – Obveznost, da se nemudoma izterjajo pomoči, ki so bile razglašene za nezakonite in nezdružljive s skupnim trgom, in da se
         o tem obvesti Komisijo – Neizvršitev – Absolutna nemožnost izvršitve“

      1.                     Pomoči, ki jih dodelijo države – Vračilo nezakonite pomoči – Obveznost – Obveznost takojšnje in učinkovite izvedbe odločbe
            Komisije (člena 108(2) PDEU in 288 PDEU; Uredba Sveta št. 659/1999, člen 14(3)) (Glej točke od 26 do 29 in 31.)
      2.                     Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Nespoštovanje obveznosti izterjave nezakonitih pomoč – Sredstva obrambe – Absolutna
            nemožnost izvršitve – Merila presoje – Težave z izvršitvijo – Obveznost, da država članica zoper zadevna podjetja dejansko
            ukrepa in da Komisiji predlaga alternativne rešitve, s katerimi bi bilo mogoče premagati take težave – Težave pri določitvi
            upravičencev, ki ne upravičujejo neizvršitve odločbe Komisije (člen 108(2) PDEU; Uredba Sveta št. 659/1999, člen 14(3)) (Glej
            točke 33, 34 in 39.)
      3.                     Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Nespoštovanje odločbe Komisije o državni pomoči – Sredstva obrambe – Izpodbijanje zakonitosti
            odločbe – Nedopustnost (Glej točko 43.)
      Predmet

               Neizpolnitev obveznosti države – Nesprejetje ukrepov za izvršitev Odločbe Komisije 2005/239/ES z dne 14. julija 2004 o nekaterih
                  ukrepih pomoči, ki jih je Francija izvedla v korist ribogojcev in ribičev (UL 2005, L 74, str. 49) – Obveznost, da se nemudoma
                  izterjajo pomoči, ki so bile razglašene za nezakonite in nezdružljive s skupnim trgom, in da se o tem obvesti Komisijo.

            Izrek

                  1.

                  	Francoska republika s tem, da ni izvršila Odločbe Komisije 2005/239/ES z dne 14. julija 2004 o nekaterih ukrepih pomoči, ki
                     jih je Francija izvedla v korist ribogojcev in ribičev tako da bi od upravičencev izterjala pomoči, ki so bile v členih 2
                     in 3 te odločbe razglašene za nezakonite in nezdružljive s skupnim trgom, ni izpolnila obveznosti iz člena 288, četrti odstavek,
                     PDEU in člena 4 te odločbe.

                  2.

                  	Francoski republiki se naloži plačilo stroškov.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 15. oktobra 2009.#Grundstücksgemeinschaft Busley in Cibrian Fernandez proti Finanzamt Stuttgart-Körperschaften.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Finanzgericht Baden-Württemberg - Nemčija.#Prosti pretok kapitala - Nepremičnine - Davek od dohodkov - Odbitek izgube obdavčljivih dohodkov davčnega zavezanca - Uporaba degresivne amortizacije za stroške pridobitve in gradnje - Ugodnejša davčna obravnava le za nepremičnine, ki so na nacionalnem ozemlju.#Zadeva C-35/08.

text:
      Zadeva C-35/08
      Grundstücksgemeinschaft Busley in Cibrian Fernandez
      proti
      Finanzamt Stuttgart-Körperschaften
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo
       Finanzgericht Baden-Württemberg)
      „Prosti pretok kapitala – Nepremičnine – Davek od dohodkov – Odbitek izgube obdavčljivih dohodkov davčnega zavezanca – Uporaba degresivne amortizacije za stroške pridobitve in gradnje – Ugodnejša davčna obravnava le za nepremičnine, ki so na nacionalnem ozemlju“
      Povzetek sodbe
      1.        Prosti pretok kapitala – Določbe Pogodbe – Področje uporabe
      (členi 39 ES, 43 ES in 56 ES)
      2.        Prosti pretok kapitala – Omejitve – Davčna zakonodaja – Davek na dohodek
      (člen 56 ES)
      1.        Položaj, v katerem fizične osebe, ki prebivajo v državi članici in so v tej državi neomejeno davčno zavezane, podedujejo hišo
         v drugi državi članici, spada na področje uporabe člena 56 ES. Zato ni treba preverjati uporabljivosti členov 39 ES in 43 ES.

      (Glej točko 19.)
      2.        Člen 56 ES nasprotuje zakonodaji države članice o davku od dohodkov, na podlagi katere imajo fizične osebe – rezidenti in
         neomejeno davčno zavezani – pravico tako do zmanjšanja davčne osnove za izgube, nastale pri oddajanju nepremičnine v najem
         in zakup v letu njene zgraditve, kot do uporabe degresivne amortizacije pri določanju dohodkov iz te nepremičnine, če je na
         ozemlju države članice.

      Davčni položaj fizične osebe, ki prebiva in je neomejeno davčno zavezana v zadevni državi članici ter razpolaga z nepremičnino
         v drugi državi članici, je namreč manj ugoden, kot če bi bila nepremičnina v prvi državi članici, saj je ta oseba vsekakor
         prikrajšana za davčno ugodnost. Ta manj ugoden davčni položaj lahko osebo odvrne tako od vlaganja v nepremičnine, ki so v
         drugi državi članici, kot od tega, da obdrži nepremičnino, ki jo ima v lasti, torej zadevna zakonodaja pomeni omejitev pretoka
         kapitala, načelno prepovedano v členu 56 ES.

      Celo ob domnevi, da namen pospeševanja gradnje najemniških stanovanj, da bi se zadostilo potrebam državljanov po stanovanjih,
         lahko upraviči omejitev prostega pretoka kapitala, se ne zdi, da bi nacionalna določba, ki jasno razlikuje med najemniškimi
         stanovanji na nacionalnem ozemlju in tistimi zunaj njega, lahko zagotavljala svojo uresničitev. Namesto da bi zadevna nacionalna
         določba opredelila, kje je pomanjkanje takih stanovanj posebej izrazito, ne upošteva potreb, ki se v zadevni državi članici
         med regijami razlikujejo. Poleg tega so vse vrste najemniških stanovanj, od najskromnejših do najrazkošnejših, lahko predmet
         degresivne amortizacije. V teh okoliščinah se lahko domneva le, da zasebni investitorji, ki jih zanimajo zlasti finančni vidiki,
         izpolnjujejo domnevno družbenopolitični namen te določbe.

      (Glej točke od 25 do 27, od 31 do 33 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 15. oktobra 2009(*)

      „Prosti pretok kapitala – Nepremičnine – Davek od dohodkov – Odbitek izgube obdavčljivih dohodkov davčnega zavezanca – Uporaba degresivne amortizacije za stroške pridobitve in gradnje – Ugodnejša davčna obravnava le za nepremičnine, ki so na nacionalnem ozemlju“
      V zadevi C-35/08,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Finanzgericht Baden-Württemberg
         (Nemčija) z odločbo z dne 22. januarja 2008, ki je prispela na Sodišče 31. januarja 2008, v postopku

      Grundstücksgemeinschaft Busley in Cibrian Fernandez
      proti
      Finanzamt Stuttgart-Körperschaften,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi J. N. Cunha Rodrigues, predsednik drugega senata v funkciji predsednika tretjega senata, P. Lindh, sodnica, A. Rosas,
         U. Lõhmus (poročevalec) in A. Ó Caoimh, sodniki,

      generalna pravobranilka: E. Sharpston,
      sodni tajnik: B. Fülöp, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 26. marca 2009,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Grundstücksgemeinschaft Busley in Cibrian Fernandez R. Busley, odvetnik,
      –        za Finanzamt Stuttgart-Körperschaften H. Henzler, zastopnik,
      –        za nemško vlado M. Lumma in C. Blaschke, zastopnika,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti R. Lyal in W. Mölls, zastopnika,
      –        za nadzorni organ EFTE P. Bjørgan in L. Armati, zastopnika,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalne pravobranilke, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 18 ES in 56 ES.

      2        Ta predlog je bil vložen v sporu P. Busley in B. Cibrian Fernandez – iz naslova skupnosti dedičev – proti Finanzamt Stuttgart‑Körperschaften
         (davčni organ, pristojen za družbe s sedežem v Stuttgartu, v nadaljevanju: Finanzamt) zaradi načina, kako je slednji obravnaval
         dohodke v zvezi s hišo v Španiji, ki sta jo podedovala od svojih staršev, med letoma 1997 in 2003.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        Člen 1(1) Direktive Sveta 88/361/EGS z dne 24. junija 1988 o izvajanju člena 67 Pogodbe (UL L 178, str. 5) (člen, razveljavljen
         z Amsterdamsko pogodbo) določa:

      „Države članice odpravijo omejitve pretoka kapitala med rezidenti držav članic, brez poseganja v nadaljnje določbe. Da bi
         olajšali uporabo te direktive, se pretoki kapitala razvrstijo v skladu z nomenklaturo v Prilogi I.“

      4        Med pretoki kapitala, naštetimi v Prilogi I k Direktivi 88/361, osebni pretoki kapitala v naslovu XI te priloge pomenijo dediščine
         in zapuščine.

       Nacionalna ureditev
      5        Člen 2a(1) zakona o dohodku (Einkommensteuergesetz) v različici, ki je veljala med letoma 1997 in 2003 (v nadaljevanju: EStG),
         določa, da je nekatere vrste negativnih dohodkov tujega izvora mogoče nadomestiti le s pozitivnimi dohodki iste vrste, ki
         izhajajo iz iste države članice kot negativni. Če slednjih ni mogoče tako nadomestiti, se odbijejo od pozitivnih dohodkov
         iste vrste, ki jih zavezanec prejme v naslednjih davčnih obdobjih in ki izhajajo iz iste države. Odbitek je dopusten le, če
         negativnih dohodkov ni mogoče upoštevati v predhodnih davčnih obdobjih. Med te vrste spadajo negativni dohodki iz točke 6(a)
         prvega stavka istega odstavka, nastali pri oddajanju nepremičnin ali premoženja v najem in zakup, če je v drugi državi članici
         EU.

      6        Člen 7(4), prvi stavek, EStG iz naslova odbitkov amortizacije do celotne amortizacije v točki 1 določa letni odbitek 3 % stroškov
         pridobitve ali gradnje stavb, ki so del premoženja podjetja in se ne uporabljajo za bivanje ter za katere je bila zahteva
         za gradbeno dovoljenje vložena po 31. marcu 1985. Točka 2 istega stavka določa stopnjo letne amortizacije stavb, ki tem pogojem
         ne ustrezajo, in zlasti letni odbitek 2 % stroškov pridobitve ali gradnje tistih, ki so bile dokončane po 31. decembru 1924.

      7        Z odstopanjem od določb navedenega člena 7(4) je na podlagi člena 7(5), prvi stavek, EStG mogoče uporabiti degresivno amortizacijo
         v zvezi s stavbami, ki so na nacionalnem ozemlju in jih je zgradil zavezanec ali jih pridobil najpozneje do konca leta njihove
         zgraditve. Na podlagi točke 3(a) tega stavka se lahko za stavbe v smislu člena 7(4), prvi stavek, točka 2, EStG, ki jih je
         zavezanec zgradil na podlagi zahteve za gradbeno dovoljenje, vložene po 28. februarju 1989 in pred 1. januarjem 1996, ali
         pridobil na podlagi zavezujoče pogodbe, pravilno sklenjene po 28. februarju 1989 in pred 1. januarjem 1996, če so namenjene
         bivanju, odbije te deleže stroškov pridobitve ali gradnje stavb:

      –        za leto zgraditve in tri naslednja leta po 7 %,
      –        za naslednjih šest let po 5 %,
      –        za naslednjih šest let po 2 %,
      –        za naslednjih štiriindvajset let po 1,25 %.
       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      8        Tožeči stranki v postopku v glavni stvari, brat in sestra, sta španska državljana, ki od svojega rojstva prebivata v Nemčiji.
         Med letoma 1997 in 2003 sta prejemala dohodke iz zaposlitve in bila davčna zavezanca v Nemčiji za svoj celotni dohodek.

      9        Leta 1990 so starši tožečih strank v postopku v glavni stvari, prav tako španski državljani, začeli graditi hišo v Španiji,
         ki je bila dokončana leta 1993. Mati in oče tožečih strank sta umrla leta 1995 oziroma 1996. Po uvedbi dedovanja novembra 1996
         sta tožeči stranki v postopku v glavni stvari iz naslova skupnosti dedičev („Erbengemeinschaft“) postali lastnika te hiše,
         a v njej nikoli nista bivala. 1. januarja 2001 sta jo dala v najem, leta 2006 pa prodala.

      10      V svojih dohodninskih napovedih, predloženih Finanzamtu za leta od 1997 do 2003, sta v zvezi z zadevno hišo zahtevala uporabo
         degresivne amortizacije, določene v členu 7(5) EStG, na eni strani, in neuporabo omejenega nadomestila izgub, določenega v
         členu 2a(1), prvi stavek, točka 6(a), EStG, na drugi strani. Finanzamt je te zahtevke zavrnil in uporabil tako zadnjenavedeno
         določbo kot linearno amortizacijo, določeno v členu 7(4) EStG, saj hiša ni bila na nacionalnem ozemlju.

      11      Ker Finanzamt ni sprejel odločbe o pritožbah zoper svojo zavrnilno odločbo, sta tožeči stranki v postopku v glavni stvari
         vložili tožbo pred predložitvenim sodiščem, v kateri sta trdili, da sta bila pri davčni obravnavi v zvezi z dohodki iz njune
         hiše v Španiji kršena člena 39 ES in 43 ES.

      12      Predložitveno sodišče meni, da tožbi, ki sta jo vložili tožeči stranki v postopku v glavni stvari, v skladu z nacionalnim
         pravom ne more biti ugodeno, ker zadevna hiša ni v Nemčiji. Vendar pa dvomi o združljivosti členov 2a(1), prvi stavek, točka 6(a),
         in 7(5) EStG s členom 56 ES in trdi, da bi bilo treba, če Sodišče ugotovi, da Pogodba ES nasprotuje nacionalnim določbam,
         kot so navedene, tej tožbi ugoditi.

      13      V teh okoliščinah je Finanzgericht Baden-Württemberg prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „(1) (a)   Ali člen 56 ES nasprotuje temu, da fizična oseba, ki je [neomejeno] davčno zavezana v Nemčiji, od osnove za izračun dohodnine
         v Nemčiji za leto, v katerem so nastale izgube, ne more odšteti izgub, nastalih pri oddajanju nepremičnine, ki je v drugi
         državi članici [Evropske unije], v najem in zakup, kar pa bi lahko storila v primeru izgube, ki izhaja iz nepremičnine, ki
         je na nacionalnem ozemlju?

               (b)   Ali je pomembno, ali je fizična oseba sama investirala v nepremičnino, ali pa je pravo Skupnosti kršeno tudi, če je fizična
         oseba postala lastnik nepremičnine, ki je v drugi državi članici, z dedovanjem?

      (2)   Ali člen 56 ES nasprotuje temu, da lahko fizična oseba, ki je [neomejeno] davčno zavezana v Nemčiji, pri določanju dohodkov
         iz oddajanja nepremičnine, ki je v drugi držav članici [Evropske unije], v najem in zakup, obračuna le normalno amortizacijo,
         medtem ko bi lahko za nepremičnine, ki so na nacionalnem ozemlju, obračunala povišano degresivno amortizacijo?

      (3)   Če je odgovor na prvo in drugo vprašanje nikalen, ali sporne nacionalne določbe nasprotujejo prostemu gibanju iz člena 18 ES?“
      14      Med ustno obravnavo sta tožeči stranki v postopku v glavni stvari pred Sodiščem navedli, da jima je Finanzamt poslal dopis,
         v skladu s katerim je ugodil njunemu zahtevku glede upoštevanja izgub, nastalih pri oddajanju v najem njune hiše v Španiji,
         ki je predmet prvega vprašanja za predhodno odločanje. Ker pa predložitveno sodišče Sodišča ni obvestilo, da je to vprašanje
         umaknilo, je treba nanj odgovoriti.

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo in drugo vprašanje
      15      Predložitveno sodišče s prvim in drugim vprašanjem, ki ju je treba preučiti skupaj, v bistvu sprašuje, ali člen 56 ES nasprotuje
         zakonodaji države članice o davku od dohodkov, na podlagi katere imajo fizične osebe – rezidenti in neomejeno davčno zavezani
         – pravico tako do zmanjšanja davčne osnove za izgube, nastale pri oddajanju nepremičnine v najem in zakup v letu njene zgraditve,
         kot do uporabe degresivne amortizacije pri določanju dohodkov iz te nepremičnine, če je na ozemlju države članice.

      16      Predložitveno sodišče sprašuje tudi, ali se člen 56 ES uporablja v položaju, kot je ta v postopku v glavni stvari, kjer sta
         zainteresirani stranki postali lastnika zadevne nepremičnine z dedovanjem.

      17      Iz ustaljene sodne prakse je v zvezi s tem razvidno, da ker v Pogodbi pojem „pretok kapitala“ v smislu člena 56(1) ES ni opredeljen,
         ima nomenklatura iz Priloge I k Direktivi 88/361 informativno vrednost, čeprav je bila ta direktiva sprejeta na podlagi členov 69
         in 70(1) Pogodbe EGS (postala člena 69 in 70(1) Pogodbe ES, razveljavljena na podlagi Amsterdamske pogodbe), pri čemer v skladu
         s tretjim pododstavkom uvoda te priloge nomenklatura, ki jo vsebuje, glede pojma pretoka kapitala ni izčrpna (glej zlasti
         sodbi z dne 14. septembra 2006 v zadevi Centro di Musicologia Walter Stauffer, C‑386/04, ZOdl., str. I-8203, točka 22 in navedena
         sodna praksa, ter z dne 12. februarja 2009 v zadevi Block, C‑67/08, ZOdl., str. I-883, točka 19).

      18      Sodišče je, zlasti ko je opozorilo, da dedovanje, ki pomeni prenos zapustnikovega premoženja na eno ali več oseb, spada v
         del XI Priloge I k Direktivi 88/361, naslovljen „Osebni pretoki kapitala“, razsodilo, da je dedovanje, tudi če se nanaša na
         nepremičnine, pretok kapitala v smislu člena 56 ES, razen kadar so temeljni elementi dedovanja omejeni na eno samo državo
         članico (glej zlasti sodbe z dne 23. februarja 2006 v zadevi van Hilten-van der Heijden, C-513/03, ZOdl., str. I‑1957, točke
         od 40 do 42; z dne 11. septembra 2008 v zadevi Arens-Sikken, C‑43/07, ZOdl., str. I-6887, točka 30, in z dne 27. januarja 2009
         v zadevi Persche, C‑318/07, ZOdl., str. I-359, točki 26 in 27, ter zgoraj navedeno sodbo Block, točka 20).

      19      Položaj, v katerem fizične osebe, ki prebivajo v Nemčiji in so v tej državi neomejeno davčno zavezane, podedujejo hišo v Španiji,
         tako spada na področje uporabe člena 56 ES. Zato ni treba preverjati uporabljivosti členov 39 ES in 43 ES, ki sta ju navajali
         tožeči stranki v postopku v glavni stvari.

      20      V zvezi z omejitvami pretoka kapitala v smislu člena 56(1) ES je treba spomniti, da ukrepi, ki so v skladu s tem členom prepovedani,
         obsegajo vse take ukrepe, ki bi lahko odvrnili naložbe nerezidentov v državi članici ali bi lahko odvrnili državljane omenjene
         države članice, da to storijo v drugih državah (glej sodbe z dne 25. januarja 2007 v zadevi Festersen, C-370/05, ZOdl., str.
         I-1129, točka 24; z dne 18. decembra 2007 v zadevi A, C-101/05, ZOdl., str. I-11531, točka 40, in z dne 22. januarja 2009
         v zadevi STEKO Industriemontage, C‑377/07, ZOdl., str. I-299, točka 23).

      21      Nacionalni ukrepi, ki bi lahko bili označeni kot take omejitve, ne obsegajo samo ukrepov, ki bi lahko preprečevali ali omejevali
         pridobivanje nepremičnin v drugih državah članicah, ampak tudi tiste, ki bi lahko odvračali od tega, da se take nepremičnine
         obdržijo (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo STEKO Industriemontage, točka 24 in navedena sodna praksa).

      22      Iz predložitvene odločbe je razvidno, prvič, da se pri odmeri davka od dohodkov zavezanca v Nemčiji lahko izgube dohodka,
         nastale zlasti pri oddajanju nepremičnine, ki je v Nemčiji, v najem, v letu zgraditve v celoti upošteva. Nasprotno, na podlagi
         člena 2a(1), prvi stavek, točka 6(a), EStG se izgube, ki izhajajo iz nepremičnine, ki je zunaj nacionalnega ozemlja, lahko
         odštejejo le od poznejših pozitivnih dohodkov iz oddajanja te nepremičnine.

      23      Drugič, zavezanec v Nemčiji lahko na podlagi člena 7(5) EStG v zvezi z nepremičnino, ki je na nacionalnem ozemlju, uporabi
         degresivno amortizacijo pod pogoji, določenimi v tej določbi. Ta amortizacija lahko v prvih letih vodi do občutno večjih izgub
         in zato do nižje obdavčitve za zavezanca, kot so tiste, ki izhajajo iz linarne amortizacije, določene v členu 7(4), prvi stavek,
         točka 2, EStG, ki bi se edina lahko uporabila za nepremičnine iz te določbe, če so zunaj ozemlja Nemčije.

      24      Negativni dohodki iz nepremičnine, dane v najem v drugi državi članici, zavezanca, ki prebiva v Nemčiji, se lahko upoštevajo
         v Nemčiji, če v zvezi s to nepremičnino pozneje nastanejo pozitivni dohodki. Sicer lahko, tako kot poudarja Finanzamt, uporaba
         degresivne amortizacije povzroči le odlog obdavčitve s predhodnimi amortizacijami.

      25      Vseeno ob domnevi, da ima ta zavezanec nepremičnino dovolj dolgo, da vse izgube odšteje od pozitivnih dohodkov in v celoti
         pokrije stroške pridobitve ali gradnje te nepremičnine, velja, da ni upravičen, v nasprotju z zavezancem, ki prebiva v Nemčiji
         in je investiral v nepremičnino v tej državi članici, niti do takojšnjega upoštevanja teh izgub niti do višje začetne amortizacijske
         stopnje in je, kot poudarja Komisija Evropskih skupnosti, zato prikrajšan za davčno ugodnost (glej po analogiji sodbi z dne
         12. decembra 2006 v zadevi Test Claimants in the FII Group Litigation, C-446/04, ZOdl., str. I-11753, točki 84 in 153, ter
         z dne 29. marca 2007 v zadevi Rewe Zentralfinanz, C-347/04, ZOdl., str. I-2647, točka 29).

      26      Zato je davčni položaj fizične osebe, ki prebiva in je neomejeno davčno zavezana v Nemčiji ter razpolaga, kot tožeči stranki
         v postopku v glavni stvari, z nepremičnino v drugi državi članici, manj ugoden, kot če bi bila nepremičnina v Nemčiji.

      27      Ta manj ugoden davčni položaj lahko osebo odvrne tako od vlaganja v nepremičnine, ki so v drugi državi članici, kot od tega,
         da obdrži nepremičnino, ki jo ima v lasti. To je posledica le nacionalnih ukrepov, kot so ti v postopku v glavni stvari, ki
         povzročajo omejitve pretoka kapitala, načelno prepovedane v členu 56 ES.

      28      Vsekakor je treba preučiti, ali so, kot trdita Finanzamt in nemška vlada, te omejitve upravičene, tako da bi lahko bile dopuščene
         pod pogojem, da lahko zagotavljajo uresničevanje zastavljenega cilja in ne presegajo tistega, kar je nujno potrebno za njegovo
         uresničitev (glej v tem smislu sodbe z dne 11. oktobra 2007 v zadevi ELISA, C-451/05, ZOdl., str. I-8251, točka 79; z dne
         17. januarja 2008 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C‑152/05, ZOdl., str. I-39, točka 26, in z dne 10. februarja 2009 v zadevi
         Komisija proti Italiji, C-110/05, ZOdl., str. I-519, točka 59).

      29      Finanzamt v zvezi s členom 2a(1), prvi stavek, točka 6(a), EStG trdi, da je ta določba v skladu z načelom teritorialnosti,
         ki ga je Sodišče v točki 22 sodbe z dne 15. maja 1997 v zadevi Futura Participations in Singer (C-250/95, Recueil, str. I‑2471)
         dovolilo.

      30      To načelo, ki v okviru uporabe prava Skupnosti vsekakor zagotavlja nujnost upoštevanja omejitev davčnih pristojnosti držav
         članic, ne nasprotuje temu, da oseba, ki je neomejeno davčno zavezana v državi članici, upošteva negativne dohodke iz nepremičnine,
         ki je v drugi državi članici (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Rewe Zentralfinanz, točka 69). Zato te določbe, na podlagi
         katere tožeči stranki v postopku v glavni stvari, ki sta neomejeno davčno zavezani v Nemčiji, ne moreta upoštevati izgub,
         ki izhajajo iz njune hiše v Španiji, ni mogoče šteti kot uresničevanje teritorialnega načela.

      31      Finanzamt in nemška vlada glede člena 7(5) EStG trdita, da je namen točke 3(a) prvega stavka tega odstavka pospeševanje gradnje
         najemniških stanovanj, da bi se zadostilo potrebam nemških državljanov po stanovanjih. Po njunem mnenju ima ta namen družbenopolitično
         naravo in pomeni nujen razlog v splošnem interesu. Vlada je v odgovor na vprašanja, ki jih je Sodišče postavilo na ustni obravnavi,
         pojasnila tudi, da so le stanovanja, namenjena za oddajanje v najem, upravičena do degresivne amortizacije, določene s to
         določbo, ki je bila sprejeta kot odgovor na splošno pomanjkanje tovrstnih stanovanj v Nemčiji.

      32      Celo ob domnevi, da ta namen lahko upraviči omejitev prostega pretoka kapitala, se ne zdi, da bi nacionalna določba, ki jasno
         razlikuje med najemniškimi stanovanji na nacionalnem ozemlju in tistimi zunaj njega, lahko zagotavljala svojo uresničitev.
         Namesto da bi člen 7(5), prvi stavek, točka 3(a), EStG opredelil, kje je pomanjkanje takih stanovanj posebej izrazito, kot
         sta spomnili tožeči stranki v postopku v glavni stvari, ne upošteva potreb, ki se v Nemčiji med regijami razlikujejo. Poleg
         tega so vse vrste najemniških stanovanj, od najskromnejših do najrazkošnejših, lahko predmet degresivne amortizacije. V teh
         okoliščinah se lahko domneva le, da zasebni investitorji, ki jih zanimajo zlasti finančni vidiki, izpolnjujejo domnevno družbenopolitični
         namen te določbe.

      33      Na prvi vprašanji je torej treba odgovoriti, da člen 56 ES nasprotuje zakonodaji države članice o davku od dohodkov, na podlagi
         katere imajo fizične osebe – rezidenti in neomejeno davčno zavezani – pravico tako do zmanjšanja davčne osnove za izgube,
         nastale pri oddajanju nepremičnine v najem in zakup v letu njene zgraditve, kot do uporabe degresivne amortizacije pri določanju
         dohodkov iz te nepremičnine, če je na ozemlju države članice.

       Tretje vprašanje
      34      Ob upoštevanju odgovorov na prvi vprašanji ni treba odgovoriti na tretje vprašanje.

       Stroški
      35      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      Člen 56 ES nasprotuje zakonodaji države članice o davku od dohodkov, na podlagi katere imajo fizične osebe – rezidenti in
            neomejeno davčno zavezani – pravico tako do zmanjšanja davčne osnove za izgube, nastale pri oddajanju nepremičnine v najem
            in zakup v letu njene zgraditve, kot do uporabe degresivne amortizacije pri določanju dohodkov iz te nepremičnine, če je na
            ozemlju države članice.
      Podpisi
      *Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 8. maja 2001. # Georges Caravelis proti Evropskemu parlamentu. # Uradniki. # Zadeva T-182/99.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 8. julija 1999. # Hercules Chemicals NV proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Pritožba - Globa. # Zadeva C-51/92 P.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 12. junija 2014.#Gülay Bollacke proti K + K Klaas & Kock B. V. & Co. KG.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Landesarbeitsgericht Hamm.#Predhodno odločanje – Socialna politika – Direktiva 2003/88/ES – Organizacija delovnega časa – Plačani letni dopust – Denarno nadomestilo v primeru smrti.#Zadeva C‑118/13.

text:
         SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 12. junija 2014 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Socialna politika — Direktiva 2003/88/ES — Organizacija delovnega časa — Plačani letni dopust — Denarno nadomestilo v primeru smrti“
      V zadevi C‑118/13,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Landesarbeitsgericht Hamm (Nemčija) z odločbo z dne 14. februarja 2013, ki je prispela na Sodišče 14. marca 2013, v postopku

         Gülay Bollacke

      proti

         K + K Klaas & Kock B.V. & Co. KG,
      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi A. Tizzano, predsednik senata, E. Levits (poročevalec), sodnik, M. Berger, sodnica, S. Rodin in F. Biltgen, sodnika,
      generalni pravobranilec: M. Wathelet,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za K + K Klaas & Kock B.V. & Co. KG M. Scheier, odvetnik,

               —

               za nemško vlado T. Henze in J. Möller, agenta,

               —

               za dansko vlado M. Wolff in V. Pasternak Jørgensen, agentki,

               —

               za madžarsko vlado M. Fehér, K. Szíjjártó in K. Molnár, agenti,

               —

               za vlado Združenega kraljestva L. Christie, agent, skupaj z E. Dixon, barrister,

               —

               za Evropsko komisijo M. van Beek in F. Schatz, agenta,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 7 Direktive 2003/88/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. novembra 2003 o določenih vidikih organizacije delovnega časa (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 4, str. 381).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med G. Bollacke in nekdanjim delodajalcem njenega pokojnega moža, družbo K + K Klaas & Kock B.V. & Co. KG (v nadaljevanju: K + K), zaradi pravice zainteresirane osebe, da prejme denarno nadomestilo za plačani letni dopust J. Bollackeja, ki na dan njegove smrti ni bil izrabljen.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Člen 7 Direktive 2003/88, naslovljen „Letni dopust“, določa:
               „1.   Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi vsakemu delavcu zagotovijo pravico do plačanega letnega dopusta najmanj štirih tednov, v skladu s pogoji za upravičenost in dodelitev letnega dopusta, ki jih določa nacionalna zakonodaja in/ali praksa.
               2.   Minimalnega letnega dopusta ni mogoče nadomestiti z denarnim nadomestilom, razen v primeru prenehanja delovnega razmerja.“

               4

               Člen 15 te direktive, naslovljen „Ugodnejše določbe“, določa:
               „Ta direktiva ne vpliva na pravico držav članic, da uporabljajo ali uvajajo zakone, podzakonske ali upravne akte, ki so ugodnejši za varovanje zdravja in varnosti delavcev, ali da olajšujejo ali dopuščajo izvajanje kolektivnih pogodb ali sporazumov, sklenjenih med socialnimi partnerji, ki so ugodnejši za varovanje zdravja in varnosti delavcev.“

               5

               Člen 17 navedene direktive določa, da lahko države članice od nekaterih njenih določb odstopijo. Vendar odstopanje ni dovoljeno glede člena 7.

         Nemško pravo

               6

               Člen 7(4) zveznega zakona o dopustu (Bundesurlaubsgesetz) z dne 8. januarja 1963 (BGBl. 1963, str. 2) v različici, ki je veljala 7. maja 2002 (BGBl. 2002 I, str. 1529), določa:
               „Če dopusta v celoti ali delno ni več mogoče dodeliti zaradi prenehanja delovnega razmerja, je treba zanj plačati nadomestilo.“

               7

               V skladu s členom 1922(1) civilnega zakonika (Bürgerliches Gesetzbuch) s smrtjo osebe (uvedba dedovanja) njeno premoženje (zapuščina) kot celota preide na eno ali več oseb (dedičev).

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               8

               G. Bollacke je žena in edina dedinja svojega pokojnega moža, ki je bil od 1. avgusta 1998 do 19. novembra 2010, ko je umrl, zaposlen pri družbi K + K.

               9

               J. Bollacke je bil od leta 2009 hudo bolan. V letu 2009 je bil več kot osem mesecev nezmožen za delo. Nato je bil ponovno nezmožen za delo od 11. oktobra 2010 do svoje smrti.

               10

               Ni sporno, da je imel J. Bollacke na dan svoje smrti vsaj 140,5 dneva neizrabljenega letnega dopusta.

               11

               G. Bollacke je z dopisom z dne 31. januarja 2011 od družbe K + K zahtevala denarno nadomestilo za te dni neizrabljenega dopusta. Družba K + K je ta zahtevek zavrnila z obrazložitvijo, da dvomi o podedljivosti te pravice.

               12

               Tudi prvostopenjsko sodišče je enak zahtevek, ki ga je pri njem vložila G. Bollacke, zavrnilo z obrazložitvijo, da v skladu s sodno prakso Bundesarbeitsgericht pravica do denarnega nadomestila zaradi neizrabljenega plačanega letnega dopusta po prenehanju delovnega razmerja ne nastane, če delovno razmerje preneha s smrtjo delavca. Predložitveno sodišče, pri katerem je bila vložena pritožba zoper to sodbo, se sprašuje o utemeljenosti te nacionalne sodne prakse glede na sodno prakso Sodišča v zvezi s členom 7 Direktive 2003/88.

               13

               V teh okoliščinah je Landesarbeitsgericht Hamm prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali je treba člen 7(1) Direktive 2003/88 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji ali praksi, v skladu s katero pravica do plačanega minimalnega letnega dopusta v primeru smrti delavca v celoti ugasne, in sicer poleg pravice do oprostitve delovne obveznosti, ki je ni več mogoče uresničiti, tudi pravica do plačila nadomestila plače za čas dopusta?

                        2.

                        Ali je treba člen 7(2) Direktive 2003/88 razlagati tako, da je pravica do denarnega nadomestila za plačani minimalni letni dopust v primeru prenehanja delovnega razmerja tako vezana na osebo delavca, da ta pravica pripada samo njemu, zato da lahko namen počitka in razvedrila, povezanega z dodelitvijo plačanega letnega dopusta, uresniči tudi pozneje?

                        3.

                        Ali je treba člen 7(1) Direktive 2003/88 razlagati tako, da je delodajalec dolžan delavcu ob upoštevanju varovanja zdravja in varnosti delavcev pri organizaciji delovnega časa letni dopust do poteka koledarskega leta ali najpozneje do poteka obdobja prenosa, upoštevnega za delovno razmerje, tudi dejansko dodeliti, pri čemer ni pomembno, ali je delavec vložil prošnjo za dopust?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

               14

               Predložitveno sodišče s tremi vprašanji, ki jih je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 7 Direktive 2003/88 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji ali praksi, kot je ta iz postopka v glavni stvari, v skladu s katero pravica do plačanega letnega dopusta ugasne, pri čemer ne nastane pravica do denarnega nadomestila na podlagi neizrabljenega dopusta, če delovno razmerje preneha zaradi smrti delavca, in če je odgovor pritrdilen, ali je prejetje takega nadomestila odvisno od predhodne prošnje zainteresirane osebe.

               15

               V zvezi s tem je treba najprej opozoriti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča treba pravico do plačanega letnega dopusta vsakega delavca šteti za posebej pomembno načelo socialnega prava Unije, od katerega odstopanja niso mogoča in ki ga lahko pristojni nacionalni organi izvajajo samo v mejah, izrecno navedenih v Direktivi Sveta 93/104/ES z dne 23. novembra 1993 o določenih vidikih organizacije delovnega časa (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 2, str. 197), ki je bila kodificirana z Direktivo 2003/88 (glej sodbe Schultz-Hoff in drugi, C‑350/06 in C‑520/06, EU:C:2009:18, točka 22; KHS, C‑214/10, EU:C:2011:761, točka 23, ter Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, točka 16).

               16

               Poudariti je treba tudi, da člen 7 Direktive 2003/88 ne spada med določbe, od katerih Direktiva izrecno dopušča odstopanje (glej sodbo Schultz-Hoff in drugi, EU:C:2009:18, točka 24), in da ta direktiva ureja pravico do letnega dopusta in pravico do plačila iz tega naslova kot dva vidika ene pravice.

               17

               Nazadnje, Sodišče je že poudarilo, da če je delovno razmerje prenehalo, zaradi česar dejansko ni več mogoče izrabiti plačanega letnega dopusta, člen 7(2) Direktive 2003/88 določa, da ima delavec pravico do denarnega nadomestila, da se prepreči, da bi se zaradi te nemožnosti delavcu onemogočilo vsakršno koriščenje pravice do plačanega letnega dopusta, čeprav v denarni obliki (glej v tem smislu sodbi Schultz-Hoff in drugi, EU:C:2009:18, točka 56, ter Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, točka 29).

               18

               Sodišče je torej ugotovilo, da je treba člen 7(2) Direktive 2003/88 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji ali praksi, ki določa, da se ob prenehanju delovnega razmerja delavcu, ki je bil na bolniškem dopustu celotno referenčno obdobje in/ali obdobje za prenos ali del tega obdobja, zaradi česar ni mogel uresničiti pravice do plačanega letnega dopusta, ne plača nobeno denarno nadomestilo za neizrabljeni plačani letni dopust (sodba Schultz-Hoff in drugi, EU:C:2009:18, točka 62).

               19

               Ob upoštevanju te sodne prakse je treba preučiti, ali lahko dogodek, kot je smrt delavca, s katerim preneha delovno razmerje, prepreči, da se pravica do plačanega letnega dopusta spremeni v pravico do denarnega nadomestila.

               20

               V zvezi s tem je treba poudariti, da je ta pravica do letnega dopusta le en od dveh vidikov temeljnega načela socialnega prava Unije, ki vključuje tudi pravico do plačila (glej v tem smislu sodbo Schultz-Hoff in drugi, EU:C:2009:18, točka 60 in navedena sodna praksa).

               21

               Izraz „plačan letni dopust“, ki ga je zakonodajalec Unije med drugim uporabil v navedenem členu 7 Direktive 2003/88, namreč pomeni, da mora biti med letnim dopustom v smislu tega člena delavec prav tako plačan. Z drugimi besedami, delavec mora tudi za to obdobje počitka in razvedrila prejeti običajno plačo (glej v tem smislu sodbe Robinson-Steele in drugi, C‑131/04 in C‑257/04, EU:C:2006:177, točka 50; Schultz-Hoff in drugi, EU:C:2009:18, točka 58, ter Lock, C‑539/12, EU:C:2014:351, točka 16).

               22

               Sodišče si mora prizadevati za zagotavljanje spoštovanja te temeljne pravice delavca, ki jo določa pravo Unije, pri čemer člena 7(2) Direktive 2003/88 ne sme razlagati ozko in v škodo pravic, ki so z njim zagotovljene delavcu (glej v tem smislu zlasti sodbo Heimann in Toltschin, C‑229/11 in C‑230/11, EU:C:2012:693, točka 23 in navedena sodna praksa, ter sklep Brandes, C‑415/12, EU:C:2013:398, točka 29 in navedena sodna praksa).

               23

               Nato je treba, v skladu s stališči madžarske vlade, poudariti, da člen 7(2) Direktive 2003/88, kot ga razlaga Sodišče, za nastanek pravice do denarnega nadomestila ne določa nobenega drugega pogoja, kot da delovno razmerje preneha in da delavec ni izrabil celotnega letnega dopusta, do katerega je bil upravičen na dan prenehanja delovnega razmerja.

               24

               Nazadnje, ugotoviti je treba, da je prejetje denarnega nadomestila, če je delovno razmerje prenehalo s smrtjo delavca, nujno za zagotovitev polnega učinka pravice do plačanega letnega dopusta, ki je delavcu zagotovljena na podlagi Direktive 2003/88.

               25

               Če bi obveznost plačila za letni dopust ugasnila s prenehanjem delovnega razmerja zaradi smrti delavca, bi to namreč pomenilo, da bi nepredvidljiva okoliščina, na katero ne moreta vplivati niti delavec niti delodajalec, povzročila retroaktivno popolno izgubo same pravice do plačanega letnega dopusta, kot je določena v členu 7 Direktive 2003/88.

               26

               Te določbe Direktive 2003/88 iz vseh teh razlogov ni mogoče razlagati tako, da navedena pravica lahko ugasne zaradi smrti delavca.

               27

               Poleg tega, ker člen 7(2) Direktive 2003/88 za nastanek pravice do denarnega nadomestila ne določa nobenega drugega pogoja, kot da delovno razmerje preneha, je treba ugotoviti, da prejetja takega nadomestila ni mogoče pogojevati z obstojem predhodne prošnje za nadomestilo.

               28

               Navedena direktiva to pravico namreč določa neposredno, ne da bi moral zadevni delavec v zvezi s tem ukrepati na določen način, pri čemer je lahko ta pravica pogojena zgolj z izrecno določenimi pogoji, tako da je okoliščina, da delavec ni predhodno zaprosil za denarno nadomestilo na podlagi člena 7(2) te direktive, povsem brezpredmetna.

               29

               Iz navedenega je razvidno, da člena 7 Direktive 2003/88 ni mogoče razlagati tako, da delodajalcu pokojnega delavca zaradi smrti, s katero delovno razmerje preneha, ni treba izplačati denarnega nadomestila, do katerega bi bil ta delavec v običajnih okoliščinah upravičen na podlagi neizrabljenega plačanega letnega dopusta, in da prejetja takega nadomestila ni mogoče pogojevati z obstojem predhodne prošnje za nadomestilo.

               30

               Iz navedenih ugotovitev izhaja, da je treba na postavljena vprašanja za predhodno odločanje odgovoriti, da je treba člen 7 Direktive 2003/88 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji ali praksi, kot je ta iz postopka v glavni stvari, v skladu s katero pravica do plačanega letnega dopusta ugasne, pri čemer ne nastane pravica do denarnega nadomestila na podlagi neizrabljenega dopusta, kadar delovno razmerje preneha zaradi smrti delavca. Prejetje takega nadomestila ne more biti odvisno od predhodne prošnje zainteresirane osebe.

         Stroški

               31

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:

                     Člen 7 Direktive 2003/88/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. novembra 2003 o določenih vidikih organizacije delovnega časa je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji ali praksi, kot je ta iz postopka v glavni stvari, v skladu s katero pravica do plačanega letnega dopusta ugasne, pri čemer ne nastane pravica do denarnega nadomestila na podlagi neizrabljenega dopusta, kadar delovno razmerje preneha zaradi smrti delavca. Prejetje takega nadomestila ne more biti odvisno od predhodne prošnje zainteresirane osebe.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (osmi senat) z dne 26. novembra 2008. # Deepak Rajani proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava besedne znamke Skupnosti ATOZ - Prejšnja mednarodna besedna znamka ARTOZ - Obveznost predložitve dokaza resne in dejanske uporabe pravic - Začetek petletnega roka - Datum registracije prejšnje znamke - Člen 43(2) in (3) Uredbe (ES) št. 40/94 - Verjetnost zmede - Člen 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 - Obveznost obrazložitve - Člena 73 in 79 Uredbe št. 40/94 ter člen 6 EKČP. # Zadeva T-100/06.

text:
      Sodba Sodišča prve stopnje (osmi senat) z dne 26. novembra 2008 – Rajani proti UUNT – Artoz‑Papier (ATOZ)
      (Zadeva T-100/06)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava besedne znamke Skupnosti ATOZ – Prejšnja mednarodna besedna znamka ARTOZ – Obveznost predložitve dokaza resne in dejanske uporabe pravic – Začetek petletnega roka – Datum registracije prejšnje znamke – Člen 43(2) in (3) Uredbe (ES) št. 40/94 – Verjetnost zmede – Člen 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 – Obveznost obrazložitve – Člena 73 in 79 Uredbe št. 40/94 ter člen 6 EKČP“
      1.                     Znamka Skupnosti – Pripombe tretjih oseb in ugovor – Preizkus ugovora – Dokaz o uporabi prejšnje znamke (Uredba Sveta (ES)
            št. 40/94, člen 43(2) in (3)) (Glej točke 35, od 43 do 45 in 49.)
      2.                     Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje
            enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede s prejšnjo znamko (Uredba
            Sveta (ES) št. 40/94, člen 8(1)(b)) (Glej točki 65 in 66.)
      Predmet

               Tožba zoper odločbo drugega odbora za pritožbe UUNT z dne 11. januarja 2006 (zadeva R 1126/2004‑2) glede postopka z ugovorom
                  med Artoz-Papier AG in Deepakom Rajanijem.

            Podatki o zadevi

               Prijavitelj znamke Skupnosti:

               Deepak Rajani

               Zadevna znamka Skupnosti:

               besedna znamka ATOZ za storitve iz razredov 35 in 41 – prijava št. 1319961

               Imetnik znamke ali znaka, navajanega v postopku z ugovorom:

               Artoz-Papier AG

               Znamka ali znak, navajan v postopku z ugovorom:

               mednarodna besedna znamka ARTOZ za storitve iz razredov 35 in 41

               Odločba oddelka za ugovore:

               Ugovoru se ugodi.

               Odločba odbora za pritožbe:

               Pritožba se zavrne.

      Izrek

                  1)

                  	Tožba se zavrne.

                  2)

                  	Deepaku Rajaniju se naloži plačilo stroškov.