title: Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 3. maja 2007. # Kraljevina Španija proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Ribištvo - Razvoj zmogljivosti ribiškega ladjevja držav članic - Sistem vstopa/izstopa - Odbor za ribištvo in ribogojstvo - Jezikovna ureditev. # Zadeva T-219/04.

text:
      Zadeva T-219/04
      Kraljevina Španija
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Ribištvo – Razvoj zmogljivosti ribiškega ladjevja držav članic − Sistem vstopa in izstopa – Odbor za ribištvo in ribogojstvo – Jezikovna ureditev“
      Sodba Sodišča prve stopnje (peti senat) z dne 3. maja 2007
      Povzetek sodbe
      1.     Evropska skupnost – Jezikovna ureditev
      (Uredba Sveta št. 1, člen 3)
      2.     Evropska skupnost – Jezikovna ureditev
      (Uredba Sveta št. 1, člen 3)
      3.     Ribištvo – Ohranjanje morskih virov – Politika flote Skupnosti
      (Uredba Sveta št. 2371/2002, člena 12 in 13)
      1.     Kršitev Uredbe št. 1 o določitvi jezikov, ki se uporabljajo v Evropski gospodarski skupnosti, med sprejetjem akta pomeni postopkovno
         nepravilnost, ki pa bi lahko povzročila razglasitev ničnosti nazadnje sprejetega akta, le če bi bil lahko zaradi postopka
         brez slednje drugačen rezultat.

      (Glej točko 35.)
      2.     Dokumente, ki se nanašajo na točke dnevnega reda upravljalnega odbora, je treba poslati vsaki državi članici v njenem uradnem
         jeziku, kot določa člen 3 Uredbe št. 1 o določitvi jezikov, ki se uporabljajo v Evropski gospodarski skupnosti.

      Nasprotno ta obveznost ne obstaja v zvezi s predlogom sprememb dokumenta, ki je bil članicam Odbora predhodno pravilno posredovan,
         do teh sprememb pa je prišlo med zasedanjem Odbora, če nobena določba poslovnika navedenega odbora ne določa, da bi bilo treba
         te predloge predstaviti pisno v vseh uradnih jezikih. Ta možnost, ustno predstaviti spremembe med zasedanjem Odbora, obstaja,
         čeprav bi šlo celo za vsebinske spremembe osnutka, vpisanega na dnevni red zasedanja. Če bi namreč Komisija svoje predloge
         sprememb morala predstaviti pisno in v vseh uradnih jezikih, bi bilo med zasedanjem osnutek praktično nemogoče vsebinsko spremeniti.

      (Glej točki 40 in 41.)
      3.     Besedilo „od 1. januarja 2003“ odstavka 1 člena 13 Uredbe št. 2371/2002 o ohranjevanju in trajnostnem izkoriščanju ribolovnih
         virov v okviru skupne ribiške politike se nanaša tako na vstope v ribiško ladjevje kot na umike, ki jih je bilo treba nadomestiti,
         tako da je mogoče upoštevati samo umike, ki so se izvedli po tem datumu. Zato režim nadomestil vstopov in izstopov, ki je
         bil uveden z Uredbo št. 2371/2002, pomeni, da se zmogljivost ribiškega ladjevja države članice ne more povečati preko njene
         ravni, ki je obstajala 1. januarja 2003. Referenčne ravni, določene na podlagi člena 12 Uredbe št. 2371/2002, imajo dejansko
         vrednost le za države članice, ki so jih presegle 1. januarja 2003, in bodo postale brezpredmetne, ko jih bodo spoštovale
         vse države članice.

      (Glej točke od 67 do 77.)
SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (peti senat)
      z dne 3. maja 2007(*)

      „Ribištvo – Razvoj zmogljivosti ribiškega ladjevja držav članic − Sistem vstopa/izstopa – Odbor za ribištvo in ribogojstvo – Jezikovna ureditev“
      V zadevi T‑219/04,
      Kraljevina Španija, ki jo zastopa N. Díaz Abad, zastopnica,

      tožeča stranka,
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti, ki jo zastopata T. van Rijn in S. Pardo Quintillán, zastopnika,

      tožena stranka,
      zaradi predloga za razglasitev ničnosti Uredbe Komisije (ES) št. 1438/2003 z dne 12. avgusta 2003 o pravilih za izvajanje
         politike flote Skupnosti, kakor je opredeljena v poglavju III Uredbe Sveta (ES) št. 2371/2002 (UL L 204, str. 21),

      SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (peti senat),
      v sestavi M. Vilaras, predsednik, F. Dehousse in D. Šváby, sodnika,
      sodna tajnica: B. Pastor, namestnica sodnega tajnika,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 21. novembra 2006
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Pravni okvir
      1       V členih od 11 do 13 poglavja III ter v členih 30 in 36 Uredbe Sveta (ES) št. 2371/2002 z dne 20. decembra 2002 o ohranjevanju
         in trajnostnem izkoriščanju ribolovnih virov v okviru skupne ribiške politike (UL L 358, str. 59) je določeno:

      „Člen 11
      Prilagoditev ribolovne zmogljivosti
      1.      Države članice vzpostavijo ukrepe, da prilagodijo ribolovno zmogljivost svojega ladjevja za doseganje trdnega in trajnega
         ravnovesja med ribolovno zmogljivostjo in njihovimi ribolovnimi možnostmi.

      2.      Države članice zagotovijo, da referenčne ravni, izražene v BT in kW za ribolovno zmogljivost, navedeno v členu 12 in odstavku
         4 tega člena, niso presežene.

      […]
      4. Kadar je državna pomoč dodeljena za umik ribolovne zmogljivosti, ki presega zmanjšanje zmogljivosti, potrebno za usklajenost
         z referenčnimi ravnmi po členu 12(1), se znesek umaknjene zmogljivosti samodejno odšteje od referenčnih ravni. Tako pridobljene
         referenčne ravni postanejo nove referenčne ravni.

      5. Na ribiških plovilih, starih 5 let ali več, posodobitev glavnega krova za izboljšanje varnosti na krovu, delovnih pogojev,
         higiene in kakovosti proizvodov lahko poveča tonažo plovila, pod pogojem, da taka posodobitev ne poveča zmožnosti plovila
         za ribolov. Referenčne ravni po tem členu in členu 12 se ustrezno prilagodijo. Za vzpostavitev ravnovesja s strani držav članic
         med vstopi in izstopi po členu 13 ni treba [nujno] upoštevati ustrezne zmogljivosti.

      Podrobna pravila in pogoji za take ukrepe se lahko sprejmejo v skladu s postopkom iz člena 30(2).
      Člen 12
      Referenčne ravni za ribiško ladjevje
      1.      Komisija za vsako državo članico določi referenčne ravni v BT in kW za skupno ribolovno zmogljivost ribiških plovil Skupnosti,
         ki plovejo pod zastavo navedene države članice, v skladu s postopkom iz člena 30(2).

      Referenčne ravni so vsota ciljev Večletnega usmerjevalnega programa 1997–2002 za vsak segment, kakor je bil določen za 31.
         december 2002 na podlagi Odločbe Sveta 97/413/ES [11].

      2.      Izvedbena pravila za uporabo tega člena se lahko sprejmejo v skladu s postopkom iz člena 30(2).
      Člen 13
      Sistem vstopa/izstopa in zmanjšanje celotne zmogljivosti
      1. Države članice od 1. januarja 2003 upravljajo vstop v ladjevje in izstop iz ladjevja na naslednji način:
      a)      vstop nove zmogljivosti v ladjevje, ki ne prejema državne pomoči, nadomesti predhodni umik, brez državne pomoči, najmanj istega
         obsega zmogljivosti;

      b)      vstop nove zmogljivosti v ladjevje, ki prejema državno pomoč, podeljeno po 1. januarju 2003, nadomesti predhodni umik, brez
         državne pomoči:

      i)      najmanj istega obsega zmogljivosti za vstop novih plovil, ki imajo 100 BT ali manj ali
      ii)       najmanj 1,35 krat navedenega obsega zmogljivosti za vstop novih plovil, ki imajo več kot 100 BT.
      2.      Od 1. januarja 2003 do 31. decembra 2004 vsaka država članica, ki izbere, da bo prevzela obveznosti državne pomoči za obnovo
         ladjevja, po [ladjevja po] 31. decembru 2002, doseže zmanjšanje celotne zmogljivosti svojega ladjevja za 3 % za celotno obdobje
         v primerjavi z referenčnimi ravnmi iz člena 12.

      3.      Izvedbena pravila za uporabo tega člena se lahko sprejmejo v skladu s postopkom iz člena 30(2).
      […]
      Člen 30
      Odbor za ribištvo in ribogojstvo
      1. Komisiji pomaga Odbor za ribištvo in ribogojstvo.
      2. V primeru sklicevanja na ta odstavek se uporabljata člena 4 in 7 Sklepa 1999/468/ES.
      Obdobje, določeno v členu 5(6) Sklepa 1999/468/ES, se določi na 60 delovnih dni.
      […]
      4. Odbor sprejme svoj poslovnik.
      […]
      Člen 36
      Začetek veljavnosti
      Ta uredba začne veljati s 1. januarjem 2003.“
      2       V členih 6, 7 in 14 Uredbe Komisije (ES) št. 1438/2003 z dne 12. avgusta 2003 o pravilih za izvajanje politike flote Skupnosti,
         kakor je opredeljena v poglavju III Uredbe Sveta (ES) št. 2371/2002 (UL L 204, str. 21, v nadaljevanju: izpodbijana uredba),
         je določeno:

      „Člen 6
      Ribolovna zmogljivost flote dne 1. januarja 2003
      Za namen člena 7 se ribolovna zmogljivost v smislu tonaže (BT03) in moči (kW03) dne 1. januarja 2003 ugotovi tako, da se v skladu s Prilogo II upoštevajo vstopi plovil, ki temeljijo na upravni odločbi
         zadevne države članice, sprejeti med 1. januarjem 2000 in 31. decembrom 2002 v skladu s takrat veljavno zakonodajo in predvsem
         v skladu z nacionalnim režimov vstopov/izstopov, o katerem je bila Komisija obveščena v skladu s členom 6(2) Odločbe 97/413/ES,
         in ki se ne zgodijo [vknižijo] kasneje kot tri leta po datumu upravne odločbe.

      Člen 7
      Spremljanje vstopov in izstopov
      1. V skladu s členom 13 Uredbe (ES) št. 2371/2002 [Za uskladitev s členom 13 Uredbe (ES) št. 2371/2002] vsaka država članica
         zagotovi, da je ribolovna zmogljivost glede tonaže (GTt) vedno enaka ali manjša od ribolovne zmogljivosti dne 1. januarja 2003 (GT03), prilagojene na naslednji način:

      a)      odšteje se:
      i)      skupna tonaža plovil, ki zapustijo [so zapustile] floto z državno pomočjo po 31. decembru 2002 (GTa);

      ii)       35 % skupne tonaže plovil s tonažo, večjo od 100 GT, ki vstopajo [so vstopile] v floto z državno pomočjo, odobreno po 31.
         decembru 2002 (GT100);

      b)      prišteje se:
      i)       povečanje skupne tonaže, odobreno v skladu z določbami člena 11(5) Uredbe (ES) št. 2371/2002 (GTS);

      ii)      rezultat ponovne izmeritve flote (Δ(GT-GRT)).
      Vsaka država članica zagotovi, da se upošteva naslednja formula:
      GTt ≤ GT03 - GTa - 0,35 GT100 + GTS + Δ (GT - GRT)

      […]
      Člen 14
      Ta uredba začne veljati sedmi dan po objavi v Uradnem listu Evropske unije.
      Uporabljati se začne 1. januarja 2003.“
      3       V členu 6(2) Odločbe Sveta 97/413/ES z dne 26. junija 1997 o ciljih in pravilih za prestrukturiranje ribiškega sektorja Skupnosti
         med 1. januarjem 1997 in 31. decembrom 2001 za doseganje trajnega ravnovesja med ribolovnimi viri in njihovim izkoriščanjem
         (UL L 175, str. 27), ki je bila sprejeta na podlagi člena 11 Uredbe Sveta (EGS) št. 3760/92 z dne 20. decembra 1992, ki vzpostavlja
         sistem Skupnosti na področju ribištva in ribogojstva (UL L 389, p. 1), je določeno:

      „V okviru sredstev za zmanjšanje ribolovnega napora vsaka država članica v svojem programu določi zmanjšanje zmogljivosti
         vsakega segmenta ladjevja, ki ji bo omogočilo dosego ciljev. To zmanjšanje zmogljivosti se zagotovi z vzpostavijo režima stalnega
         nadzora nad obnovo ladjevja v vsaki državi članici. Ta režim segment po segmentu določa razmerje med vstopi/izstopi plovil,
         ki za zadevno obdobje zagotavlja, da bo ribolovna zmogljivost po vrsti plovila ponovno dosegla ravni, ki so določene.“

      4       V členu 3 Uredbe Sveta št. 1 z dne 15. aprila 1958 o določitvi jezikov, ki se uporabljajo v Evropski gospodarski skupnosti
         (UL 1958, 17, str. 385), je določeno:

      „Dokumenti, ki jih institucija Skupnosti pošlje državi članici ali osebi, za katero velja zakonodaja države članice, se sestavijo
         v jeziku te države.“

      5       V členu 6 iste uredbe je določeno :
      „Institucije Skupnosti lahko v svojem poslovniku določijo, kateri jeziki naj se uporabljajo v posebnih primerih.“
      6       Besedilo členov 4 in 7 Sklepa Sveta 1999/468/ES z dne 28. junija 1999 o določitvi postopkov za uresničevanje Komisiji podeljenih
         izvedbenih pooblastil (UL L 184, str. 23) je naslednje:

      „Člen 4
      Upravljalni postopek
      1.      Komisiji pomaga upravljalni odbor, ki ga sestavljajo predstavniki držav članic, predseduje pa mu predstavnik Komisije.
      2.       Predstavnik Komisije predloži odboru osnutek potrebnih ukrepov. Odbor da svoje mnenje o osnutku v roku, ki ga lahko določi
         predsednik glede na nujnost zadeve. Odbor poda mnenje z večino, ki jo določa člen 205(2) Pogodbe za sprejemanje odločitev
         Sveta na predlog Komisije. Glasovi predstavnikov držav članic v odboru se ponderirajo na način iz navedenega člena. Predsednik
         ne glasuje.

      3.      Brez poseganja v člen 8 Komisija sprejme ukrepe, ki se začnejo uporabljati takoj. Vendar če ti ukrepi niso v skladu z mnenjem
         odbora, jih Komisija nemudoma posreduje Svetu. V tem primeru lahko Komisija izvajanje sprejetih ukrepov odloži za obdobje,
         določeno [ki ga je treba določiti] v temeljnem aktu, ki pa v nobenem primeru ne sme biti daljše od treh mesecev od datuma
         posredovanja ukrepov Svetu.

      4.      V obdobju, določenem v odstavku 3, lahko Svet s kvalificirano večino odloči drugače.
      […]
      Člen 7
      1.      Na podlagi standardiziranega poslovnika, ki se objavi v Uradnem listu Evropskih skupnosti, sprejme vsak odbor na predlog svojega
         predsednika poslovnik odbora.

      Kolikor je potrebno, obstoječi odbori svoje poslovnike prilagodijo standardiziranemu poslovniku.
      […]“
      7       V členih 3, 4 in 9 poslovnika Odbora za ribištvo in ribogojstvo v različici, ki je veljala v času dejanskega stanja, je določeno:

      „Člen 3
      Sklic, dnevni red in osnutke ukrepov, za katere se zahteva mnenje odbora, ter vse druge delovne dokumente predsednik posreduje
         predstavnikom držav članic odbora v skladu s postopkom, določenim v členu 9 [, druga] alinea.

      Te dokumente morajo stalni predstavniki držav članic prejeti najkasneje osem dni pred dnevom zasedanja […]
      Člen 4
      V primeru, ko se zahteva mnenje, če se osnutek vsebinsko spremeni, ali če je bil osnutek, katerega obravnavanje je vpisano
         v dnevni red, predložen v obravnavo med zasedanjem, ali če se nova zadeva vpiše v dnevni red, predsednik na zahtevo predstavnika
         države članice odloži glasovanje do konca zasedanja; v primeru posebnih problemov pa podaljša zasedanje do naslednjega dne.

      […]
      Člen 9
      […]
      Dokumente, namenjene predstavnikom držav članic v odboru, se pošlje stalnim predstavnikom; njihove kopije pa se neposredno
         pošlje uradnikom, ki jih za ta namen določijo države.“

       Dejansko stanje
      8       Komisija je s telefaksom z dne 13. junija 2003 državam članicam v njihovih uradnih jezikih posredovala osnutek Uredbe o pravilih
         za izvajanje politike flote Skupnosti, kakor je opredeljena v poglavju III Uredbe št. 2371/2002. Prvi je o tem osnutku razpravljal
         Odbor za ribištvo in ribogojstvo (v nadaljevanju: Odbor) med zasedanjem 25. junija 2003.

      9       Komisija je 1. julija 2003 sklicala predstavnike držav članic na zasedanje Odbora 15. in 16. julija 2003. Ta sklic je bil
         sestavljen v francoščini, angleščini in nemščini. V skladu z njim bi se moralo o osnutku zgoraj navedene uredbe razpravljati
         in ga predložiti v glasovanje med zasedanjem 16. julija 2003.

      10     Stalni predstavnik Kraljevine Španije pri Evropski uniji je 7. julija 2003 generalnemu direktorju generalnega direktorata
         (GD) „Ribištvo“ Komisije poslal dopis, v katerem je sporočil, da Kraljevina Španija meni, da ni bila uradno povabljena na
         navedeno zasedanje, ker ji obvestilo o sklicu ni bilo poslano v španščini. Z istim dopisom je stalni predstavnik zahteval
         potrditev, da bo med zadevnim zasedanjem na razpolago aktivno in pasivno tolmačenje španščine.

      11     Odbor je osnutek uredbe, ki ga je predstavila Komisija, obravnaval na zasedanju 16. julija 2003, ki se ga je udeležila španska
         delegacija. Med zasedanjem je Komisija predstavila vrsto sprememb svojega osnutka in članom Odbora razdelila dokument, v katerem
         so bile povzete predlagane spremembe, ki pa je bil sestavljen le v angleščini.

      12     Po tem zasedanju je stalni predstavnik Kraljevine Španije generalnemu direktorju GD „Ribištvo“ poslal dopis z dne 17. julija
         2003. S tem dopisom je – prvič – ponovno izrazil svoja nasprotovanja v zvezi z jezikom, v katerem je bilo sestavljeno obvestilo
         o sklicu, poslano Kraljevini Španiji (glej točko 10 zgoraj). Drugič, obžaloval je, da je predstavitev vsebinske spremembe
         prvotnega osnutka Komisije, ki je bil poslan v španščini, potekala samo v angleščini, in pritoževal se je, ker je Komisija
         kljub pridržkom španske delegacije Odbor silila h glasovanju, da bi prejela njegovo mnenje o zadevnem vprašanju. Stalni predstavnik
         je opozoril tudi na dejstvo, da je španska delegacija zahtevala, naj se njena nasprotovanja zapiše v zapisnik o zasedanju
         Odbora, in zaprosil generalnega direktorja, naj mu pošlje kopijo tega zapisnika, da bi lahko preveril, ali so se navedena
         nasprotovanja v njem ustrezno zapisala.

      13     Komisija je izpodbijano uredbo sprejela 12. avgusta 2003. V uvodni izjavi 13 navedene Uredbe je ugotovljeno, da Odbor ni podal
         mnenja o predvidenih ukrepih v roku, ki ga je določil njegov predsednik.

       Postopek in predlogi strank
      14     Kraljevina Španija je tožbo v tajništvu Sodišča vložila 4. novembra 2003 in je bila registrirana pod opravilno številko C‑464/03.

      15     Sodišče je s sklepom z dne 8. junija 2004 zadevo ob uporabi Sklepa z dne 26. aprila 2004 o spremembi členov 51 in 54 Protokola
         o Statutu Sodišča Evropskih skupnosti (2004/407/ES, Euratom) (UL L 132, str. 5) odstopilo Sodišču prve stopnje.

      16     Sodišče prve stopnje (peti senat) je na podlagi poročila sodnika poročevalca odločilo, da začne ustni postopek in je v okviru
         ukrepov procesnega vodstva, določenih v členu 64 Poslovnika Sodišča prve stopnje, pozvalo Komisijo, naj predloži določene
         dokumente. Komisija je to storila v predpisanem roku.

      17     Kraljevina Španija Sodišču prve stopnje predlaga, naj:
      –       razglasi ničnost izpodbijane uredbe;
      –       toženi stranki naloži plačilo stroškov.
      18     Komisija Sodišču prve stopnje predlaga, naj:
      –       razglasi očitno nedopustnost četrtega tožbenega razloga ali ga podredno zavrne kot neutemeljenega;
      –       tožbo v preostalem zavrne kot neutemeljeno;
      –       Kraljevini Španiji naloži plačilo stroškov.
       Pravo
      19     Kraljevina Španija v utemeljitev tožbe navaja pet tožbenih razlogov, in sicer bistveno kršitev postopka sprejemanja izpodbijane
         uredbe v zvezi z določitvijo jezikov, ki se uporabljajo v Evropski skupnosti, kot je določena z Uredbo št. 1, kršitev načela
         hierarhije predpisov, ker naj bi se s členom 7(1) izpodbijane uredbe kršile določbe člena 13 Uredbe št. 2371/2002, kršitev
         istega načela, ker naj bi se z istim členom izpodbijane uredbe kršile določbe člena 11(5) Uredbe št. 2371/2002, kršitev načela
         varstva zaupanja v pravo in domnevno arbitrarnost izpodbijane uredbe.

       Prvi razlog: bistvena kršitev postopka sprejemanja izpodbijane uredbe
       Trditve strank
      20     Kraljevina Španija navaja, da morajo biti v skladu s členom 3 Uredbe št. 1 in sodno prakso (sodba Sodišča z dne 10. februarja
         1998 v zadevi Nemčija proti Komisiji, C‑263/95, Recueil, str. I‑441, točka 32) sporočila, naslovljena na državo članico, sestavljena
         v uradnem jeziku te države v roku, določenem za vsak upravljalni odbor.

      21     Zato je po mnenju Kraljevine Španije izpodbijana uredba nična, ker naj po eni strani obvestilo o sklicu zasedanja Odbora 15.
         in 16. julija 2003 ne bi bilo naslovljeno v španščini in ker naj bi bil po drugi strani pomemben amandma, ki je bil predstavljen
         na tem zasedanju, sestavljen samo v angleščini.

      22     Poleg tega naj po mnenju Kraljevine Španije – in v nasprotju s tem, kar zatrjuje Komisija – spremembe, ki jih je vsebovala
         nova različica osnutka in so bile predstavljene med zasedanjem 16. julija 2003, ne bi bile nepomembne, temveč bistvene. Ker
         gre za zelo tehnično uredbo z matematičnimi formulami, naj pojasnil Komisije iz odgovora na tožbo ne bi bilo mogoče šteti
         za prepričljive. Podana razlaga formul in pojasnila naj bi se po mnenju Kraljevine Španije nanašala na celoten predpis, ki
         ga lahko razume le njegov sestavljavec, ne pa delegacije, ki naj tega dokumenta med tehničnim zasedanjem ne bi imele možnosti
         preučiti tako temeljito in skrbno, kot bi bilo treba glede na tovrstno uredbo.

      23     Glede trditve Komisije, da so bile zamude posledica prevodov dokumentov, ki so bili predloženi odborom, v vse uradne jezike,
         Kraljevina Španija poudarja, da domnevna učinkovitost ne more biti pomembnejša od pravnih sredstev držav članic.

      24     Nazadnje, med obravnavo je Kraljevina Španija dodala, da naj bi se zato, ker zadevne spremembe niso bile predstavljene v španščini,
         glasovanje o osnutku zadevne uredbe moralo preložiti na poznejše zasedanje Odbora, kot naj bi Kraljevina Španija zahtevala
         med zasedanjem 16. julija 2003.

      25     Komisija odvrača, da v obravnavani zadevi ni prišlo do bistvene kršitve postopka sprejemanja izpodbijane uredbe, zaradi katere
         bi Uredba lahko bila nična. Glede tega navaja sodno prakso, v skladu s katero je zaradi postopkovne nepravilnosti zakonodajni
         akt v celoti ali delno ničen le, če se dokaže, da bi ta akt lahko imel drugačno vsebino, če te nepravilnosti ne bi bilo (sodba
         Sodišča z dne 23. aprila 1986 v zadevi Bernardi proti Parlamentu, 150/84, Recueil, str. 1375).

      26     Kar zadeva, prvič, obvestilo o sklicu zasedanja Odbora na dan 15. in 16. julija 2003, Komisija opozarja, da Odbor in vsi drugi
         odbori, ki sodelujejo v postopku sprejemanja izvedbenih ukrepov, ravnajo v okviru pristojnosti Komisije. Ker ima ta institucija
         tri delovne jezike, in sicer francoščino, angleščino in nemščino, meni, da je legitimno, da so obvestila o sklicu zasedanja
         odborov sestavljena v teh treh jezikih. Člen 3 Uredbe št. 1 naj bi se nanašal na „dokumente“, ki jih institucije pošljejo
         „državi članici“, in se naj ne bi uporabljal za razmerja med Komisijo in odbori, kot je ta v obravnavani zadevi. Komisija
         bi namreč v skladu z besedilom člena 6 iste uredbe v standardiziranem poslovniku, ki ga je objavila, lahko predvidela, da
         je treba nasprotovanja odborom poslati v treh zgoraj navedenih delovnih jezikih.

      27     Komisija navaja, da se države članice na splošno niso srečale z nikakršnimi težavami v zvezi s prakso, da se jim obvestila
         o sklicu zasedanj odborov pošilja v treh delovnih jezikih. Natančneje, španska delegacija naj bi prejela pozive o zasedanjih
         Odbora maja in junija 2003 v teh treh jezikih, ne da bi izrazila pridržke. Poleg tega naj bi na podlagi izpodbijanega obvestila
         o sklicu sodelovala na zasedanju 16. julija 2003 ter pri razpravi in glasovanju o osnutku zadevne uredbe in naj bi torej učinkovito
         izrazila svoje stališče o tem osnutku, upoštevajoč dejstvo, da je bilo zagotovljeno aktivno in pasivno tolmačenje španščine.

      28     Komisija glede tega zatrjuje, da je za njeno učinkovito upravljanje zasedanj različnih odborov, ki pomagajo Komisiji, pomembno,
         da se obvestil o sklicu ne prevaja sistematično v vse uradne jezike.

      29     Drugič, glede dokumentov, ki so bili razdeljeni med zasedanjem 16. julija 2003, Komisija navaja naslednja stališča. Najprej
         opozarja, da je bil osnutek uredbe, ki je bil predložen v glasovanje med zasedanjem 16. julija 2003, Kraljevini Španiji posredovan
         v španskem jeziku po telefaksu z dne 13. junija 2003, čemur naj Kraljevina Španija ne bi ugovarjala. Spremni dopis te pošiljke,
         sestavljen v angleščini, je namreč državam članicam naslovnicam sporočal, da jim je osnutek zadevne uredbe poslan v njihovem
         jeziku. Zato okoliščine zadeve po mnenju Komisije niso primerljive s tistimi iz zadeve, v kateri je bila izdana zgoraj v točki
         20 navedena sodba Nemčija proti Komisiji. V slednji namreč osnutek zakonodajnega akta, o katerem je bilo treba glasovati,
         v nemščini nemški delegaciji ni bil poslan pravočasno.

      30     Dalje, Komisija nasprotuje trditvi, da naj bi dokument, ki je bil predstavljen med zasedanjem 16. julija 2003, pomenil bistveno
         vsebinsko spremembo osnutka zadevne uredbe. Po mnenju Komisije je ta dokument prinesel samo dve vsebinski spremembi navedenega
         osnutka, in sicer so se spremenili datumi, določeni v členu 6, in vključile opombe na dno strani v Prilogo I k osnutku. Te
         spremembe, ki naj v ničemer ne bi vplivale na člen 7 osnutka, naj bi se uvedle za upoštevanje zahtev, ki so jih oblikovale
         države članice, in naj ne bi povzročale nikakršnih problemov pri razumevanju. Še več, za spremembe naj bi šlo le v oblikovnem
         smislu in v smislu predstavitve, njihov cilj naj bi bil izboljšati, pojasniti in poenostaviti besedilo določenih določb in
         poleg tega naj bi bile spremembe preprosto razumljive.

      31     Njihovo razumevanje naj bi še olajšalo dejstvo, da jih je med zasedanjem prebral in podrobno obrazložil predstavnik Komisije.
         Španska delegacija naj bi po mnenju Komisije njihovemu branju in razlagi lahko sledila v španščini, ker je bilo – kot je zahtevala
         – zagotovljeno aktivno in pasivno tolmačenje španščine.

      32     Poleg tega Komisija pripominja, da bi sistematično prevajanje dokumentov, ki pomenijo le nepomembne spremembe besedila, ki
         je bilo pred tem posredovano delegacijam, v vse uradne jezike povzročilo nesprejemljive zamude pri delu odborov. Po mnenju
         Komisije naj določb Uredbe št. 1 ne bi bilo mogoče razlagati tako, da bi, s tem da bi ustvarile neupravičene prepreke, ovirale
         odbore, ki tako svojih nalog ne bi mogli ustrezno opravljati.

      33     Nazadnje, glede očitka, ki ga je navedla Kraljevina Španija med obravnavo (glej točko 24 zgoraj), Komisija zatrjuje, da ga
         je treba zavreči kot prepoznega in zato kot nedopustnega.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      34     Predstavljeni razlog se deli na dva dela, in sicer na dve domnevni ločeni kršitvi Uredbe št. 1. Po eni strani naj bi bilo
         obvestilo o sklicu zasedanja 15. in 16. julija 2003 sestavljeno samo v angleškem, francoskem in nemškem jeziku, ne pa v španskem,
         po drugi strani pa naj bi Komisija med zasedanjem 16. julija 2003 razdelila spremenjeno različico svojega prvotnega osnutka
         uredbe, sestavljeno samo v angleščini, in naj bi zavrnila preložitev glasovanja o osnutku na poznejše zasedanje Odbora.

      35     Treba je spomniti, da v skladu s sodno prakso kršitev Uredbe št. 1 med sprejetjem akta pomeni postopkovno nepravilnost, ki
         pa bi lahko povzročil razglasitev ničnosti nazadnje sprejetega akta le, če bi lahko postopek brez slednje pripeljal do drugačnega
         rezultata (glej sodbo Sodišča z dne 25. oktobra 2005 v zadevi Nemčija in Danska proti Komisiji, C‑465/02 in C‑466/02, ZOdl.
         str. I‑9115, v nadaljevanju: sodba Feta II, točka 37, in navedeno sodno prakso).

      36     Kar zadeva prvi del prvega razloga, je treba ugotoviti, da so na podlagi obvestila o sklicu, ki ga je Komisija poslala Kraljevini
         Španiji, njeni predstavniki sodelovali na zasedanju 15. in 16. julija 2003. V teh okoliščinah ni mogoče zatrjevati, da bi
         lahko postopek sprejemanja izpodbijane uredbe, če ne bi bilo zatrjevanih kršitev, privedel do drugačnega rezultata. Zaradi
         obvestila o sklicu zasedanja, ki je bilo Kraljevini Španiji poslano v španščini, bi namreč njeni predstavniki na njem prav
         tako sodelovali, kot so to storili po prejemu spornega obvestila o sklicu. Iz tega izhaja, da je treba prvi del prvega razloga
         zavrniti kot neutemeljenega, ne da bi bilo treba presojati vprašanje, v katerem jeziku bi bilo treba sestaviti obvestilo o
         sklicu, poslano Kraljevini Španiji.

      37     Kar zadeva drugi del obravnavanega razloga, je treba spomniti, da je o osnutku zadevne uredbe potekala razprava in je bil
         predložen v glasovanje med zasedanjem Odbora 16. julija 2003 (glej točki 9 in 12 zgoraj). Kot izhaja iz zapisnika o tem zasedanju,
         ki ga je na zahtevo Sodišča prve stopnje predložila Komisija, je slednja na začetku zasedanja ustno predlagala določene spremembe
         prvotnega osnutka uredbe in članom Odbora ,,za boljše razumevanje sprememb“ razdelila dokument v angleškem jeziku, ki je vseboval
         te spremembe. Te spremembe so bile večinoma zgolj oblikovne ali popravki pismenih pomot, razen dveh vsebinskih sprememb, ena
         od katerih je zadevala podaljšanje referenčnega obdobja iz člena 6 osnutka z enega na tri leta, druga pa vključitev opomb
         na dno strani v Prilogo I k osnutku, naslovljeno „Referenčne meje po državah članicah“. Kraljevina Španija je „podvomila o
         postopku, ki ga je predlagala Komisija“, in zahtevala, naj se posreduje „predlagane spremembe pisno tudi v španščini, pri
         čemer je vztrajala pri tem, da Komisija preloži glasovanje“. Pri tej zahtevi so jo podprle Kraljevina Belgija, Helenska republika,
         Italijanska republika in Portugalska republika.

      38     Tudi iz zapisnika izhaja, da so bile vse spremembe, ki jih je predlagala Komisija, predmet pozornega branja in da jih je predstavnik
         Komisije podrobno obrazložil. Ob zaključku branja je Kraljevina Španija ponovno izrazila svoje pridržke, pri čemer so jo podprle
         štiri druge zgoraj navedene države članice. Po izjavi stališč različnih držav članic o osnutku uredbe, kot je bil spremenjen,
         je bil naveden osnutek predložen v glasovanje, vendar pa ni dobil kvalificirane večine, ki se zahteva za sprejetje mnenja
         Odbora. Zasedanje se je tako končalo po tem, ko se je v zapisnik zapisalo, da je rezultat glasovanja, da Odbor „ni sprejel
         mnenja“.

      39     Upoštevajoč te elemente je treba ugotoviti, ali – kot zatrjuje Kraljevina Španija – to, da predstavitev sprememb osnutka uredbe,
         ki jih je predlagala Komisija, med zasedanjem Odbora 16. julija 2003 ni potekala v španščini in to, da je predstavnik Komisije,
         predsednik Odbora, zavrnil možnost, da bi se glasovanje o osnutku preložilo na poznejše zasedanje Odbora, pomeni take postopkovne
         nepravilnosti, ki bi lahko povzročile razglasitev ničnosti izpodbijane uredbe.

      40     Glede prvega očitka je treba poudariti, da člena 3 in 9, druga alinea, Poslovnika Odbora (glej točko 7 zgoraj) zadostno izpričujeta
         voljo, naj se državam članicam zagotovi čas, potreben za preučitev dokumentov, ki se nanašajo na točke dnevnega reda Odbora,
         ki so lahko še posebej zapletene in v zvezi s katerimi je potrebno veliko stikov in razprave med različnimi upravami, posvetovanje
         s strokovnjaki o različnih temah ali celo posvetovanje s strokovnimi organizacijami. Ni mogoče predpostavljati, da vse osebe,
         s katerimi se je treba posvetovati, obvladajo tuj jezik na zadostni ravni, ki bi jim omogočila razumevanje zapletenega besedila.
         Zato je treba prej navedene določbe razlagati tako, da je treba zadevne dokumente poslati vsaki državi članici v njenem uradnem
         jeziku, kot določa člen 3 Uredbe št. 1 (v tem smislu glej zgoraj v točki 20 navedeno sodbo Nemčija proti Komisiji, točki 27
         in 31, in sklepne predloge generalnega pravobranilca D. Ruiz‑Jaraboja Colomerja k tej sodbi, Recueil, str. I‑443, točka 16).
         Prav to pa se je v zadevnem primeru tudi zgodilo, saj je bil prvotni osnutek uredbe državam članicam posredovan v njihovem
         uradnem jeziku in v za to predpisanih rokih ter je bil predmet prve presoje med zasedanjem Odbora 25. junija 2003.

      41     Nasprotno ta obveznost ne obstaja v zvezi s predlogom sprememb dokumenta, ki se ga je članicam Odbora predhodno pravilno posredovalo,
         do teh sprememb pa je prišlo med zasedanjem Odbora. Nobena določba poslovnika Odbora namreč ne določa, da bi bilo treba te
         predloge predstaviti pisno v vseh uradnih jezikih. Zato je Komisiji dovoljeno, da jih med zasedanjem Odbora predstavi le ustno.
         Ne da bi to vplivalo na morebiten odlog glasovanja na konec zasedanja ali – v primeru posebnih težav – na podaljšanje zasedanja
         do naslednjega dne ob uporabi člena 4 poslovnika Odbora, možnost ustno predstaviti spremembe med zasedanjem Odbora obstaja,
         čeprav bi šlo celo za vsebinske spremembe osnutka, vpisanega na dnevni red zasedanja. Stališče, ki ga zagovarja Kraljevina
         Španija, v skladu s katerim naj bi bila Komisija svoje predloge sprememb dolžna predstaviti pisno in v vseh uradnih jezikih,
         je težko združljivo s prej navedenimi določbami poslovnika, ker bi bilo, če bi to stališče sprejeli, med zasedanjem osnutek
         praktično nemogoče vsebinsko spremeniti.

      42     V obravnavanem primeru je Sodišče prve stopnje ugotovilo – kot izhaja iz zapisnika o zasedanju Odbora 16. julija 2003 – da
         je bil predlog sprememb prvotnega osnutka uredbe, ki ga je predstavila Komisija na začetku zasedanja, usten predlog. Dokument,
         ki ga je razdelila Komisija med istim zasedanjem, je torej treba obravnavati kot ponazoritev ali enostavno vizualno podporo
         za „boljše razumevanje“ sprememb, ki jih je ustno predlagala Komisija. Ker bi se Komisija v skladu s pravili lahko odločila,
         da bo svoje predloge opravila samo ustno, ne da bi razdelila kakršenkoli dokument, očitek, da je razdeljeni dokument bil sestavljen
         samo v angleščini, ne more biti utemeljen.

      43     V teh okoliščinah Sodišče prve stopnje šteje, da Komisija s tem, da je predlog sprememb prvotnega osnutka med zadevnim zasedanjem
         predstavila ustno, ni kršila niti določb, ki jih je treba uporabiti, niti „pravnih sredstev“ držav članic, kar sicer zatrjuje
         Kraljevina Španija. To še toliko bolj velja, ker so predstavniki Kraljevine Španije na svojo zahtevo med tem zasedanjem imeli
         na razpolago aktivno in pasivno tolmačenje španščine in so torej lahko v svojem jeziku sledili razpravi in razlagi, ki jo
         je podala Komisija o svojih predlogih sprememb.

      44     Glede drugega očitka, ki ga je Kraljevina Španija navedla med obravnavo, in sicer, da je Komisija zavrnila preložitev glasovanja
         o osnutku na poznejše zasedanje Odbora, je najprej treba preizkusiti njegovo dopustnost, ki ji nasprotuje Komisija.

      45     V skladu s členom 48(2), prvi pododstavek, Poslovnika Sodišča prve stopnje navajanje novih razlogov med postopkom ni dovoljeno,
         razen če ti izhajajo iz pravnih in dejanskih okoliščin, ki so se pojavile med postopkom.

      46     Vendar je treba razlog, ki pomeni razširitev razloga, ki je bil neposredno ali posredno naveden že prej v vlogi, s katero
         se začne postopek in je z njim ozko povezan, razglasiti za dopusten (sodbi Sodišča prve stopnje z dne 19. septembra 2000 v
         zadevi Dürbeck proti Komisiji, T‑252/97, Recueil, str. II‑3031, točka 39, in z dne 30. septembra 2003 v zadevi Cableuropa
         in drugi proti Komisiji, T‑346/02 in T‑347/02, Recueil, str. II‑4251, točka 111).

      47     Sodišče prve stopnje meni, da je tako v obravnavanem primeru. Ta očitek namreč pomeni ozko povezavo s prvim očitkom, ki je
         bil naveden v tožbi in je bil obravnavan zgoraj, v skladu s katerim je izpodbijana uredba, o katere osnutku se je razpravljalo
         med zasedanjem Odbora 16. julija 2003, nična, ker je bil osnutek vsebinsko spremenjen med zasedanjem, te spremembe pa niso
         bile prestavljene v španščini. Z drugimi besedami, predstavljeni očitek je treba razumeti tako, da bi morala Komisija, če
         med zasedanjem ni mogla razdeliti predlaganih sprememb tudi v španščini, vsaj preložiti glasovanje na drugo zasedanje, da
         bi španskim predstavnikom pustila dovolj časa za preučitev teh predlogov sprememb, ki so bili sestavljeni v jeziku, ki ni
         uradni jezik njihove države. Poleg tega je Kraljevina Španija v bistvu isti očitek navedla v točki 3 tožbe, s tem da je navedla,
         da je Komisija Odbor prisilila h glasovanju kljub pridržkom španske delegacije (glej točko 12 zgoraj).

      48     Kljub temu je treba ta očitek zavrniti kot neutemeljen. Niti člen 4 niti kaka druga določba poslovnika Odbora namreč ne določata
         preložitve glasovanja na drugo zasedanje, čeprav bi med zasedanjem Odbora prišlo do vsebinskih sprememb osnutka. Za slednji
         primer člen 4 določa samo možnost, da predsednik Odbora glasovanje preloži na konec zasedanja. Kot smo že pojasnili, se je
         to zgodilo v obravnavanem primeru, ker sta bila razprava in glasovanje o zadevnem osnutku uredbe edina točka, vpisana v dnevni
         red zasedanja Odbora 16. julija 2003, in ker je glasovanje potekalo ob koncu tega zasedanja.

      49     V vsakem primeru zaradi nepravilnosti, ki jih zatrjuje Kraljevina Španija v okviru drugega dela obravnavanega razloga – če
         predpostavimo, da bi bile dokazane – izpodbijana uredba ne more biti nična. Ker namreč Odbor ni uspel dati mnenja o ukrepih,
         predvidenih z Uredbo, ga je sprejela Komisija, ki torej teh ukrepov v skladu s členom 30(2) Uredbe št. 2371/2002 in člena
         4(3) Odločbe 1999/468 ni sporočila Svetu. Kraljevina Španija, ki je glasovala zoper zadevni osnutek uredbe, ne bi mogla nasprotovati
         bolj učinkovito, če bi imela na razpolago špansko različico spornega dokumenta. Zato zatrjevane nepravilnosti ne morejo vplivati
         na ukrepe, ki so bili nazadnje sprejeti (glej v tem smislu zgoraj v točki 35 navedeno sodbo Feta II, točke od 38 do 40).

      50     Zgornjih ugotovitev ne morejo omajati ugotovitve zgoraj v točki 20 navedene sodbe z dne 10. februarja 1998 v zadevi Nemčija
         proti Komisiji, na katero se sklicuje Kraljevina Španija. V tej sodbi je Sodišče razglasilo ničnosti izpodbijane odločbe,
         ker Komisija ni upoštevala zahteve za odložitev glasovanja, ki jo je podala Zvezna republika Nemčija, ki je različico osnutka
         odločbe, o kateri je bilo treba razpravljati v okviru zadevnega odbora, v svojem uradnem jeziku prejela po poteku roka (zgoraj
         v točki 20 navedena sodba z dne 10. februarja 1998 v zadevi Nemčija proti Komisiji, točke od 26 do 32).

      51     Vendar pa je v zadevnem primeru Kraljevina Španija med obravnavo potrdila, da je v svojem jeziku in pravočasno prejela zadevni
         prvotni osnutek uredbe, kar se je zapisalo v zapisnik o ustni obravnavi.

      52     Poleg tega in v nasprotju s poslovnikom Odbora je člen 2(7) Poslovnika Odbora, ki je bil predmet obravnave v zgoraj v točki
         20 navedeni sodbi z dne 10. februarja 1998 v zadevi Nemčija proti Komisiji, določal, da je treba – če osnutek določb, o katerem
         je treba razpravljati, državam članicam ni bil poslan pravočasno – to točko dnevnega reda na zahtevo države članice preložiti
         na poznejše zasedanje (zgoraj v točki 20 navedena sodba z dne 10. februarja 1998 v zadevi Nemčija proti Komisiji, točka 17).

      53     Nazadnje – in v nasprotju z dejanskim stanjem obravnavanega primera – je v postopku, v katerem je bila izdana zgoraj v točki
         20 navedena sodba z dne 10. februarja 1998 v zadevi Nemčija proti Komisiji, pristojni odbor sprejel mnenje, v skladu s katerim
         je nato ravnala Komisija (zgoraj v točki 20 navedena sodba z dne 10. februarja 1998 v zadevi Nemčija proti Komisiji, točka
         32; glej tudi zadnjo uvodno izjavo Odločbe Komisije 95/204/ES z dne 31. maja 1995 o uporabi člena 20(2) Direktive Sveta 89/106/EGS
         o gradbenih izdelkih (UL L 129, str. 23), ki jo je razveljavila navedena sodba).

      54     Iz vsega navedenega izhaja, da drugi del prvega razloga ni utemeljen in ga je treba – kot prvi razlog – v celoti zavrniti.

       Drugi razlog: kršitev načela hierarhije predpisov, ker naj bi se s členom 7(1) izpodbijane uredbe kršile določbe člena 13
            Uredbe št. 2371/2002
       Trditve strank
      55     Kraljevina Španija ponovno opozarja, da je bil člen 7 izpodbijane uredbe sprejet za izvajanje določb člena 13 Uredbe št. 2371/2002.
         Vendar se po njenem mnenju slednji člen, s tem da razlikuje med tistimi, ki so, in tistimi, ki niso prejeli državne pomoči,
         in s tem da kot edini pogoj zahteva umik drugih zmogljivosti glede na določena podrobna pravila, nanaša samo na vstope novih
         zmogljivosti v ribiško ladjevje. Ta člen nikakor ne zahteva, da naj zmogljivost ribiškega ladjevja, izražena v tonaži, ne
         bi presegala formule, ponovljene v členu 7(1) izpodbijane uredbe. Zato naj za izvajanje sistema vstopov in izstopov, določenega
         v členu 13 Uredbe št. 2371/2002 nikakor ne bi bilo nujno, da bi se od držav članic zahtevalo spoštovanje te formule.

      56     Kraljevina Španija dodaja, da člen 11(2) Uredbe št. 2371/2002, ki prepoveduje preseganje referenčnih ravni na področju ribolovne
         zmogljivosti iz členov 12 in 11(4) iste uredbe, izraženih v BT in KW, izkazuje, da Svet državam članicam določa omejitev le
         glede referenčnih ravni, ki jih je določila Komisija za vsako državo članico. Nasprotno, člen 11(2) Uredbe št. 2371/2002 po
         njenem mnenju nikakor ne omogoča določitve omejitev iz člena 7(1) izpodbijane uredbe, torej omejitev na dejanski ravni ladjevja,
         izraženi v BT in v KW, ki bi izražala trenutno dejansko stanje ladjevja, ki ga ima vsaka država članica.

      57     Po mnenju Kraljevine Španije se referenčne ravni, ki jih določi Komisija na podlagi večletnih usmerjevalnih programov (v nadaljevanju:
         VUP), ki si sledijo že leta, spoštujejo, če države članice zagotovijo, da dejanska raven njihovega ladjevja ostane pod ali
         je enaka referenčnim ravnem. To zlasti velja za Španijo, katere dejanska raven ladjevja naj bi bila od leta 1992 vedno pod
         referenčno ravnijo. Na koncu leta 2003 naj bi bilo mogoče razliko med dejansko ravnijo ladjevja Španije in referenčno ravnijo,
         ki se je uporabila, ovrednotiti na 535.067 kW in na okoli 240.000 BT, kar je razlika, ki je mnogo večja od celotnega ladjevja
         nekaterih držav članic, kot sta Nizozemska in Irska.

      58     To zmanjšanje naj bi bilo rezultat znatnega napora Kraljevine Španije in deloma umikov, ki so se izvedli z uporabo državne
         pomoči, ter deloma rezultat umikov, ki so se izvedli brez državne pomoči, zahvaljujoč politiki, ki jo je vodila na področju
         ladjedelništva. Tako naj bi bilo od vrednosti iz prejšnje točke brez državne pomoči umaknjenih 90.000 BT in 182.660 kW.

      59     Kraljevina Španija naj bi tako imela zabeležene umike, ki so se od leta 1997 izvajali brez državne pomoči, ki naj bi jih lahko
         upoštevala, da bi se uskladila z obveznostjo iz člena 13(1)(a) in (b) Uredbe št. 2371/2002 nadomestiti vstope novih zmogljivosti
         v svojo ladjevje z umiki zmogljivosti najmanj istega obsega, izvedenimi brez javne pomoči. Vendar naj bi obveznost iz člena
         7 izpodbijane uredbe, da Kraljevina Španija ne preseže dejanske ravni ribiškega ladjevja, kot je obstajala na dan 1. januarja
         2003, navedeno državo prikrajšala za to možnost in naj bi ji tako povzročila škodo, zlasti glede na druge države članice,
         ki naj ne bi spoštovale svoje obveznosti uskladiti se z referenčnimi ravnmi, ki jih je določila Komisija v VUP.

      60     Poleg tega naj bi se s členom 7 izpodbijane uredbe odvzel pravni pomen določitvi referenčnih ravni, ki se uporabljajo v vsaki
         državi članici v skladu s členom 4 iste uredbe, ker naj bi Komisija v členu 7 brez pooblastila Sveta določila nove, strožje
         referenčne ravni.

      61     Zato Kraljevina Španija meni, da je Komisija s sprejetjem člena 7 izpodbijane uredbe kršila načelo hierarhije predpisov, ki
         v skladu z ustaljeno sodno prakso zahteva, da med sprejetjem izvedbenih pravil za uporabo osnovne uredbe pooblaščeni organ
         Skupnosti ne sme preseči pooblastil, ki so mu poverjena s to uredbo, niti se od njih oddaljiti (sodbi Sodišča z dne 13. marca
         1997 v zadevi Eridania Beghin-Say, C‑103/96, Recueil, str. I‑1453, in z dne 2. marca 1999 v zadevi Španija proti Komisiji,
         C‑179/97, Recueil, str. I‑1251).

      62     Komisija poudarja, da člen 7(1) izpodbijane uredbe zgolj spreminja določbe členov 11 in 13 Uredbe št. 2371/2002 v formulo,
         da bi olajšal izračun, ki ga bo moralo opraviti pristojno tehnično osebje vsake nacionalne uprave. Ta formula naj bi zato
         odražala dolžnost držav članic stalno zagotavljati, da je njihova ribolovna zmogljivost v smislu tonaže (GTt) vedno enaka ali manjša od ribolovne zmogljivosti dne 1. januarja 2003 (GT03), zmanjšana za, prvič, skupno tonažo plovil, ki so jih umaknili z državno pomočjo iz člena 11(4) Uredbe št. 2371/2002 (-
         GTa) in, drugič, za 35 % skupne tonaže plovil s tonažo nad 100 GT, ki so vstopile z državno pomočjo iz člena 13(1)(b)(ii) navedene
         uredbe (- 0,35 GT100), k čemur se prišteva, prvič, povečanje tonaže, odobreno na podlagi člena 11(5) navedene uredbe (+ GTs), in, drugič, sprememba, ki je rezultat ponovne izmeritve ladjevja (+ Δ (GT - GRT)).

      63     Komisija meni, da Svet z uvedbo režima nadomestil za vstope in izstope iz ladjevja od 1. januarja 2003, določenega v členu
         13 Uredbe št. 2371/2002, omejuje dejanske ravni ladjevja, česar naj Kraljevina Španija – kot se zdi – v okviru svojih trditev
         ni upoštevala. Ta omejitev naj ne bi bila odvisna od prepovedi preseganja referenčnih ravni iz člena 11(2) Uredbe št. 2371/2002,
         ki naj bi prav tako privedla do omejitve dejanske ravni ladjevja vsake države članice.

      64     Glede trditve Kraljevine Španije, da naj bi člen 7 izpodbijane uredbe onemogočal možnost, da se za nadomestitev novih vstopov
         upošteva zmanjševanje španskega ribiškega ladjevja brez državne pomoči, ki naj bi se domnevno izvajalo od leta 1997, Komisija
         odvrača, da se besede „od 1. januarja 2003“ v besedilu člena 13 Uredbe št. 2371/2002 nanašajo tako na vstope novih zmogljivosti
         v ladjevje kot na obveznost umika, ki jo hkrati vsebujejo ti vstopi novih zmogljivosti. Zato naj bi bil slednji člen tisti,
         ki naj ne bi omogočal upoštevanja umikov zmogljivosti, ki so se izvedli pred tem datumom.

      65     Trditve Kraljevine Španije naj zato ne bi bile v ničemer povezane s členom 7 izpodbijane uredbe in naj ne bi upoštevale določb
         člena 13 Uredbe št. 2371/2002. V resnici naj bi se te iste trditve nanašale na režim, ki ga je odobril Svet, ki naj – v nasprotju
         z zatrjevanji Kraljevine Španije – ne bi vzpostavil nikakršne povezave med tem, ali države članice uresničujejo cilje četrtega
         VUP ali ne, in obveznostmi iz zgoraj navedenega člena 13. Vendar pa naj Kraljevina Španija ne bi pravočasno izpodbijala Uredbe
         št. 2371/2002, ker je uvedla navedeni režim.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      66     Treba je spomniti, da v skladu z načelom spoštovanja hierarhije predpisov izvedbena uredba ne more razveljaviti pravil, ki
         jih vsebuje akt, ki ga uredba izvaja (sodbi Sodišča z dne 10. marca 1971 v zadevi Deutsche Tradax, 38/70, Recueil, str. 145,
         točka 10, in z dne 10. februarja 1998 v zadevi Španija proti Komisiji, točka 61 zgoraj, točka 20, ter sodba Sodišča prve stopnje
         z dne 27. oktobra 1994 v zadevi Chavane de Dalmassy in drugi proti Komisiji, T‑64/92, RecFP, str. I‑A‑227 in II‑723, točka
         52). Zato je treba preveriti, ali so določbe člena 7(1) izpodbijane uredbe v skladu s členom 13 Uredbe št. 2371/2002, ki ga
         izvajajo.

      67     Iz vlog strank izhaja, da se njun pogled razhaja glede načina razlage slednjega člena. Po mnenju Komisije se besedilo „od
         1. januarja 2003“ navedenega člena, odstavek 1, nanaša tako na vstope v ribiško ladjevje, kot na umike, ki jih je bilo treba
         nadomestiti, tako da je mogoče upoštevati samo umike, ki so se izvedli po tem datumu. Nasprotno Kraljevina Španija meni, da
         lahko vsak umik zmogljivosti ribiškega ladjevja države članice skupaj z umiki pred 1. januarjem 2003 nadomesti vstop v isto
         ladjevje, ki se je izvedel po tem datumu. Tako naj bi bila v skladu s to zadnjo razlago edina omejitev, ki z Uredbo št. 2371/2002
         zavezuje ladjevje držav članic, tista, ki je določena v členu 11(2) te uredbe, in sicer omejitev v smislu referenčnih ravni,
         ki jih je Komisija na podlagi člena 12(1) iste uredbe določila za vsako državo članico.

      68     Treba je ugotoviti, da je člen 7(1) izpodbijane uredbe skladen z razlago Komisije glede člena 13(1) Uredbe št. 2371/2002.
         Država članica namreč lahko spoštuje matematično formulo, ki jo vsebuje člen 7(1) izpodbijane uredbe, le, če zagotovi, da
         se vstope novih zmogljivosti v ladjevje po 1. januarju 2003 nevtralizira z vsaj enakim umikom zmogljivosti, ki se izvedejo
         po tem datumu. Da bi preverili utemeljenost obravnavanega razloga, je zato treba preučiti, ali je pravilna razlaga člena 13
         Uredbe št. 2371/2002, za katero se zavzema Komisija.

      69     Sodišče prve stopnje meni, da to drži iz naslednjih razlogov.
      70     Prvič, sama logika sistema nadomestil vstopov v ribiško ladjevje z enakovrednimi izstopi nujno pomeni, da je treba vstope
         in izstope upoštevati od istega datuma. Možnost nadomestitve novih vstopov z izstopi, ki so se izvedli pred tem datumom, bi
         lahko privedla do dvojne nadomestitve v primeru, ko bi predhodni izstopi morda že bili nadomeščeni z drugimi, prav tako predhodnimi
         vstopi. Razlaga člena 13 Uredbe št. 2371/2002 Kraljevine Španije, v skladu s katero je vstope novih zmogljivosti v ribiško
         ladjevje mogoče nadomestiti ne le z novimi izstopi, temveč tudi z izstopi, ki so se izvedli od leta 1997 in jih niso nadomestili
         enakovredni vstopi, ne vzbuja dvoma v to logiko, temveč je njen namen z datumom, od katerega je treba vzpostaviti bilanco
         vstopov in izstopov, dejansko poseči nazaj, in sicer v leto 1997. Vendar, kot pravilno poudarja Komisija, taka razlaga nikakor
         ni utemeljena s členom 13(1) Uredbe št. 2371/2002, ki nalaga pripravo bilance vstopov in izstopov od 1. januarja 2003.

      71     Drugič, iz uvodne izjave 12 Uredbe št. 2371/2002 jasno izhaja, da je „[vzpostavitev] nacionalnih postopkov [režimov] za vstop/izstop“
         eden od posebnih ukrepov, ki omogočajo dosego cilja zmanjšati ribiško ladjevje Skupnosti in obsegajo tudi določitev referenčnih
         ravni, ki se jih na področju ribolovne zmogljivosti ne sme preseči. Razlaga člena 13 Uredbe št. 2371/2002, v skladu s katero
         bi država članica lahko vstope plovil v svojo ribiško ladjevje, ki so se izvedli po 1. januarju 2003, nadomestila z nenadomeščenimi
         izstopi, ki so se izvedli pred tem datumom, naj bi temu cilju nasprotovala. Ta razlaga naj bi namreč po mnenju Sodišča prve
         stopnje pooblaščala državo članico, da v okviru svojega nacionalnega režima vstopa in izstopa poveča zmogljivost svojega ribiškega
         ladjevja glede na zmogljivost, ki je obstajala 1. januarja 2003, in tako ne bi omogočala dosege cilja, ki ga navaja Uredba
         št. 2371/2002, ki je skupno zmanjšanje ribiškega ladjevja Skupnosti.

      72     Tretjič, sklicevanje člena 13(1) Uredbe št. 2371/2002 na ,,predhodne“ izstope, ki jih je treba upoštevati, nikakor ne pomeni,
         da naj bi bili ti izstopi lahko izvedeni pred 1. januarjem 2003. Namen te besede naj bi bil zgolj izključiti možnost nadomestitve
         vstopa z izstopom, ki je bil izveden po vstopu. Taka možnost, ki v sistemu enostavnega nadomeščanja vstopov in izstopov ni
         izključena, bi nasprotovala cilju zmanjšanja ribiškega ladjevja Skupnosti, ker bi pomenila povečanje tega ladjevja, čeprav
         le začasno, vse dokler ne bi bil izveden izstop, ki bi moral nadomestiti prej izveden vstop. Poleg tega bi taka možnost lahko
         imela za posledico številne praktične probleme, zlasti v primeru, če se prihodnji načrtovan izstop, namenjen nadomestitvi
         že izvedenega vstopa, ne bi uresničil.

      73     Četrtič, razlaga člena 13 Uredbe št. 2371/2002, ki jo zagovarja Komisija, je skladna z Uredbo Sveta (ES) št. 1242/2004 z dne
         28. junija 2004 o dodelitvi odstopanj novim državam članicam od nekaterih določb Uredbe (ES) št. 2371/2002 o referenčnih stopnjah
         ribiškega ladjevja (UL L 236, str. 1). Z uredbo št. 1242/2004 namreč niso bile določene referenčne ravni za zadevne države
         članice, in to na podlagi mnenja, da bi bila taka določitev brezpredmetna, ker ohranjanje zmogljivosti ribiškega ladjevja
         teh držav na njihovih ravneh v trenutku njihovega pristopa, 1. maja 2004, popolnoma zagotavlja režim vstopa in izstopa, določen
         v členu 13 Uredbe št. 2371/2002 (glej uvodne izjave 2, 3 in 4 Uredbe št. 1242/2004). Če bi bila – kot zatrjuje Kraljevina
         Španija – edina omejitev, ki jo državam članicam nalaga Uredba št. 2371/2002, omejitev v zvezi s spoštovanjem referenčnih
         ravni, bi morale biti z Uredbo št. 1242/2004 določene referenčne ravni tudi za nove države članice. Za ta razvoj se zdi, da
         torej potrjuje pristop, ki ga zagovarja Komisija, v skladu s katerim imajo referenčne ravni dejansko vrednost le za države
         članice, ki so jih presegle 1. januarja 2003, in bodo postale brezpredmetne, ko jih bodo spoštovale vse države članice.

      74     Petič, razlaga zadevnega člena, ki jo zagovarja Komisija, je skladna s pripravljalnimi deli v zvezi z Uredbo št. 2371/2002.
         Iz dokumenta št. 15414/02 predsedstva Sveta z dne 12. decembra 2002, ki združuje stališča različnih nacionalnih delegacij
         o osnutku, ki je nato postal Uredba št. 2371/2002 in ki je javnosti postal dostopen na podlagi registra dokumentov te institucije,
         namreč izhaja, da je šest držav članic, in sicer Helenska republika, Kraljevina Španija, Francoska republika, Republika Finska,
         Italijanska republika in Portugalska republika, izjavilo, da iz člena 12 predloga (ki je postal člen 13 Uredbe št. 2371/2002)
         jasno izhaja, da je cilj izogniti se preseganju referenčnih ravni. Sodišče prve stopnje je med obravnavo odločilo, naj se
         ta dokument vloži v spis zadeve, potem ko je kopijo v jeziku postopka vročilo strankama in ju povabilo, naj oblikujeta svoje
         morebitne pripombe, kar se je nato zapisalo v zapisnik o obravnavi. Kraljevina Španija glede tega dokumenta ni podala nikakršnih
         pripomb.

      75     Enako je tudi Evropski parlament v svoji zakonodajni resoluciji o istem osnutku (zakonodajna resolucija Evropskega parlamenta
         o predlogu uredbe Sveta o ohranjevanju in trajnostnem izkoriščanju ribolovnih virov v okviru skupne ribiške politike (COM(2002)
         185 – C5‑0313/2002 – 2002/0114(CNS) (UL 2004, C 27 E, str. 112)) vložil amandma št. 42, katerega namen je bil nadomestiti
         besedilo „da v nobenem trenutku skupna ribolovna zmogljivost vstopov v floto ne preseže skupne ribolovne zmogljivosti izstopov
         iz ladjevja“, ki ga je vseboval predlog uredbe, ki ga je Komisija predložila Svetu, z besedilom „da se referenčne ravni ne
         presežejo“. Treba pa je ugotoviti, da teh predlogov Svet v različici, ki je bila nazadnje sprejeta v členu 13 Uredbe št. 2371/2002,
         ni upošteval.

      76     Glede trditve Kraljevine Španije, da so zaradi spremembe zmogljivosti ribiškega ladjevja držav članic, ki je bila 1. januarja
         2003 na mejni vrednosti in se je odtlej ne sme preseči, kaznovane tiste države članice, ki so popolnoma spoštovale referenčne
         ravni, je ob upoštevanju prejšnjega razmišljanja treba ugotoviti, da ta učinek izvira neposredno iz člena 13 Uredbe št. 2371/2002.
         Vendar, kot je upravičeno poudarila Komisija, Kraljevina Španija slednje določbe niti ni pravočasno izpodbijala niti pred
         Sodiščem prve stopnje glede te določbe ni uveljavljala ugovora nedopustnosti.

      77     Iz tega izhaja, da z določbo člena 7(1) izpodbijane uredbe – v nasprotju s tem, kar uveljavlja Kraljevina Španija – ni kršen
         člen 13 Uredbe št. 2371/2002. Zato je treba drugi razlog zavrniti kot neutemeljenega.

       Tretji razlog: kršitev načela hierarhije predpisov, ker naj bi člen 7(1) izpodbijane uredbe kršil določbe člena 11 Uredbe
            št. 2371/2002
       Trditve strank
      78     Kraljevina Španija navaja, da so na podlagi člena 11(5) Uredbe št. 2371/2002 države članice izrecno pooblaščene, da za pripravo
         bilance vstopov in izstopov iz člena 13 iste uredbe ne upoštevajo povišanja tonaže ribiških plovil, starih pet let in več,
         ki je posledica posodobitve glavnega krova za izboljšanje varnosti na krovu, delovnih pogojev, higiene in kakovosti proizvodov.
         Nasprotno naj bi bil po njenem mnenju člen 7(1) izpodbijane uredbe med dejavniki, ki jih je treba upoštevati za določitev
         zmogljivosti tonaže ribiškega ladjevja države članice, faktor GTs, ki ustreza zadevnemu povečanju. Zato naj bi se z vključitvijo tega faktorja, ki bi ga bilo treba ob uporabi določb člena
         11(5) Uredbe št. 2371/2002 izključiti, s členom 7 izpodbijane uredbe po njenem mnenju kršilo načelo hierarhije predpisov ter
         sodna praksa Sodišča, navedena v točki 61 zgoraj.

      79     Komisija navaja, da zadevni razlog dokazuje, da Kraljevina Španija ni doumela daljnosežnosti člena 7(1) izpodbijane uredbe.
         Po mnenju Komisije naj bi bilo treba povečanje tonaže, do katere je prišlo zaradi posodobitve, nadomestiti z izstopom enake
         zmogljivosti ladjevja, čeprav naj faktor GTs ne bi bil vključen v matematično formulo, določeno v tej določbi. Rezultat te posledice naj bi bil nasproten tistemu, za katerega
         se prizadeva v členu 11(5) Uredbe št. 2371/2002. V formulo iz člena 7(1) izpodbijane uredbe naj bi bilo torej treba vključiti
         faktor GTs s pozitivnim predznakom. Isti člen naj bi neupoštevanje povečanja zmogljivosti, do katere je prišlo zaradi posodobitve plovil,
         določene v členu 11(5) Uredbe št. 2371/2002, zgolj spremenil v matematično formulo.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      80     Kot upravičeno navaja Komisija, zadevni razlog temelji na napačnem dojemanju učinka matematične formule iz člena 7(1) izpodbijane
         uredbe. Da bi se uskladila s to formulo, mora namreč vsaka država članica zagotoviti, da zmogljivost ribiške flote, izražena
         v tonaži (GTt), stalno ostaja nižja ali enaka zmogljivosti na dan 1. januarja 2003 (GT03).

      81     Posodobitev ribiških plovil iz člena 11(5) Uredbe št. 2371/2002 pa pomeni povečanje zmogljivosti flote (GTs), zaradi katere dejanska zmogljivost (GTt) s prištetjem zadevnega povečanja postane višja od tiste, ki je obstajala na dan 1. januarja 2003 (GT03). Za ohranitev uravnoteženega položaja formula iz člena 7(1) izpodbijane uredbe določa, da se faktor GTt primerja s faktorjem GT03, povečan za faktor GTs (GT03 + GTs).

      82     V nasprotju s tem, kar zatrjuje Kraljevina Španija, iz navedenega izhaja, da obveznost iz člena 11(5) Uredbe št. 2371/2002,
         naj se ne upoštevajo povišanja zmogljivosti iz te določbe, nalaga, da se v formuli iz člena 7(1) izpodbijane uredbe faktor
         GTs prišteje k faktorju GT03. V nasprotnem primeru bi bila kršena določba člena 11(5) Uredbe št. 2371/2002, ker bi bila v takem primeru zadevna država
         članica dolžna iz svoje ribiške flote umakniti zmogljivost, ki je vsaj enaka povečanju, do katerega je prišlo zaradi posodobitve,
         da bi zmanjšala svojo zmogljivost (GTt) in da ne bi presegla zmogljivosti, ki je obstajala na dan 1. januarja 2003 (GT03).

      83     Iz zgornjih ugotovitev izhaja, da je zadevni razlog treba zavrniti kot neutemeljenega.
       Četrti razlog: kršitev načela varstva zaupanja v pravo
       Trditve strank
      84     Kraljevina Španija zatrjuje kršitev načela zaupanja v pravo, ker se izpodbijana uredba uporablja retroaktivno, torej od 1.
         januarja 2003, kar bi prizadetim lahko povzročilo škodo. V repliki je Kraljevina Španija natančno navedla, da škoda prizadetim
         strankam nastaja zaradi uvedbe nove omejitve dejanske ravni ribiškega ladjevja z izpodbijano uredbo, ki z Uredbo št. 2371/2002
         ni določena. V teh okoliščinah Kraljevina Španija meni, da trditev, v skladu s katero je retroaktivni učinek izpodbijane uredbe
         upravičen, ker naj bi zgolj vzpostavljal pravila uporabe Uredbe št. 2371/2002, ki je začela veljati 1. januarja 2003, ni utemeljena,
         ker morebitne prizadete stranke ne morejo predvideti novih omejitev, katerih vpeljavo bi načrtovala Komisija.

      85     Komisija navaja, da je ta razlog očitno nedopusten, saj ni v skladu s členom 38(1)(c) Poslovnika Sodišča in zadevno sodno
         prakso. Po mnenju Komisije bistvene dejanske in pravne okoliščine, na katerih temelji zadevni razlog, nikakor ne izhajajo
         iz tožbe, ker naj bi Kraljevina Španija uveljavljala zgolj povsem hipotetično škodo, ki naj bi bila posledica retroaktivnega
         učinka izpodbijane uredbe na prizadete stranke, ne da bi slednje jasno opredelila ali navedla, katere so značilnosti in izvor
         škode, ki naj bi jo utrpele.

      86     Podredno Komisija meni, da zadevni razlog ni utemeljen. Po njenem mnenju sodna praksa izjemoma dopušča začetek veljavnosti
         akta Skupnosti na dan pred njegovo objavo, ko to zahteva cilj, ki ga je treba doseči, in ko se legitimno pričakovanje prizadetih
         strank ustrezno spoštuje (sodbe Sodišča z dne 25. januarja 1979 v zadevi Racke, 98/78, Recueil, str. 69, točka 20, in v zadevi
         Weingut Decker, 99/78, Recueil, str. 101, točka 8; z dne 9. januarja 1990 v zadevi SAFA, C‑337/88, Recueil, str. I‑1, točka
         13; z dne 11. julija 1991 v zadevi Crispoltoni, C‑368/89, Recueil, str. I‑3695, točka 17; z dne 20. novembra 1997 v zadevi
         Moskof, C‑244/95, Recueil, str. I‑6441, točka 77, ter z dne 22. novembra 2001 v zadevi Nizozemska proti Svetu, C‑110/97, Recueil,
         str. I‑8763, točka 151). Ker je v zadevnem primeru edini cilj izpodbijane uredbe vzpostaviti izvedbena pravila za uporabo
         obveznosti, ki so naložene z Uredbo št. 2371/2002, ne da bi jim bil z njo dodan kakršenkoli nov element, bi lahko bil datum
         začetka veljavnosti izpodbijane uredbe le datum začetka veljavnosti Uredbe št. 2371/2002, torej 1. januar 2003.

      87     Komisija opominja, da zatrjevanje Kraljevine Španije, po mnenju katere naj bi bili z izpodbijano uredbo sprejeti ukrepi, ki
         z Uredbo št. 2371/2002 niso bili določeni, temelji na zmotni predpostavki, ker je domnevna nova omejitev, ki je bila uvedena
         s sklicevanjem izpodbijane uredbe na dejanske ravni ribiškega ladjevja, zgolj enostavna uporaba režima vstopov in izstopov,
         ki je določen v členu 13 Uredbe št. 2371/2002, kot je pojasnila Komisija v odgovoru na drugi razlog.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      88     V členu 38(1)(c) Poslovnika Sodišča je določeno, da mora vsaka tožba obsegati predmet spora in kratek povzetek tožbenih razlogov.
         Ta določba je enaka določbi člena 44(1)(c) Poslovnika Sodišča prve stopnje in obe zgolj ponavljata zahtevo iz člena 21 Statuta
         Sodišča, ki se brez razlikovanja uporablja za tožbe, ki se vložijo pri Sodišču in tiste, ki se vložijo pri Sodišču prve stopnje
         (sodba Sodišča z dne 18. julija 2006 v zadevi Rossi proti UUNT, C‑214/05 P, ZOdl., str. I-7057, točka 36).

      89     Iz zgoraj navedenih določb izhaja, da morajo bistvene dejanske in pravne okoliščine, na katerih temelji tožba, dosledno in
         razumljivo izhajati iz besedila same vloge, da lahko tožena stranka pripravi svojo obrambo in da sodišče Skupnosti izvaja
         nadzor (sodbi Sodišča z dne 9. januarja 2003 v zadevi Italija proti Komisiji, C‑178/00, Recueil, str. I‑303, točka 6, in z
         dne 14. oktobra 2004 v zadevi Komisija proti Španiji, C‑55/03, neobjavljena v ZOdl., točka 23). Zgolj sklicevanje na načelo
         prava Skupnosti, katerega kršitev se zatrjuje, brez navedbe dejanskih in pravnih okoliščin, na katerih to zatrjevanje temelji,
         ne izpolnjuje te zahteve (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 15. septembra 2005 v zadevi Irska proti Komisiji, C‑199/03,
         ZOdl., str. I‑8027, točka 51).

      90     V obravnavanem primeru je Kraljevina Španija v tožbi zgolj zatrjevala, da je določitev začetka veljavnosti izpodbijane uredbe
         od dne 1. januarja 2003 pomenila kršitev načela varstva zaupanja v pravo, ker je prizadetim lahko povzročila škodo, vendar
         pa ni navedla dejanskih in pravnih okoliščin, ki bi omogočale določitev po eni strani verjetne škode, ki se zatrjuje, in po
         drugi strani zadevnih prizadetih strank. Kot upravičeno zatrjuje Komisija, v teh okoliščinah zadevni razlog ne izpolnjuje
         zahtev iz zgoraj navedenih določb Poslovnikov Sodišča in Sodišča prve stopnje in ga je treba zavreči kot nedopustnega.

      91     V vsakem primeru je zatrjevanje Kraljevine Španije v repliki v podporo dopustnosti zadevnega razloga, po mnenju katere je
         bila škoda, ki je nastala prizadetim strankam, posledica uvedbe nove omejitve ribiškega ladjevja držav članic v izpodbijani
         uredbi, ki z Uredbo št. 2371/2002 ni bila določena, zgolj ponovitev utemeljevanja Kraljevine Španije v okviru drugega razloga,
         da je bilo kršeno načelo hierarhije predpisov. Vendar, kot že rečeno, ta razlog ni utemeljen in ga je zato treba zavrniti.

      92     Poleg tega naj uporaba izpodbijane uredbe v delu, v katerem je režim vstopov in izstopov iz ribiškega ladjevja, določen s
         členom 13 Uredbe št. 2371/2002, začel veljati 1. januarja 2003, od istega datuma– v nasprotju s tem, kar uveljavlja Kraljevina
         Španija – ne bi kršila domnevnega zaupanja v pravo prizadetih.

      93     Iz vsega navedenega izhaja, da je treba zadevni razlog zavrniti.
       Peti razlog: domnevna arbitrarnost izpodbijane uredbe
       Trditve strank
      94     Kraljevina Španija navaja, da je bilo s členom 6 izpodbijane uredbe omejeno upoštevanje umikov plovil na obdobje med 1. januarjem
         2000 in 31. decembrom 2002, s tem da se je vpeljala omejitev, ki v Uredbi št. 2371/2002 ne obstaja. Po mnenju Kraljevine Španije
         se referenčne ravni, tako kot VUP, nanašajo na leto 1997. Poleg tega naj bi iz besedila „nadomesti predhodni umik, brez državne
         pomoči“ iz člena 13(1)(a) in (b) Uredbe št. 2371/2002 izhajalo, da ni nikakršne časovne omejitve za upoštevanje izvedenih
         umikov. Zato naj bi bila omejitev, ki jo je vpeljala izpodbijana uredba, arbitrarna.

      95     Kraljevina Španija meni, da so referenčne ravni, ki jih zanjo določa izpodbijana uredba, nedopustne, ker naj bi Komisija v
         to uredbo morala vpeljati novo pravilo, zaradi katerega naj bi bila referenčna raven kot dejavnik upravljanja ladjevja neuporabna
         in naj bi Kraljevino Španijo kaznovala z znižanjem za 240.000 BT, medtem kot naj bi se bistvena povečanja tonaže odobrila
         Nizozemski, Irski in Združenemu kraljestvu.

      96     Po mnenju Kraljevine Španije naj pristop, ki ga je ubrala Komisija, s tem da zamenjuje koncepta referenčne in dejanske ravni
         ladjevja, na arbitraren način ne  bi priznaval njenih legitimnih interesov. Po njenem mnenju naj Komisija zaradi široke diskrecijske
         pravice pri presoji zapletenih ekonomskih položajev ne bi bila oproščena obveznosti spoštovati uredbe Sveta in lastne uredbe
         ter naj ne bi bila niti upravičena restriktivno razlagati pravic, ki jih je Kraljevina Španija pridobila z izpolnitvijo ciljev
         četrtega VUP, niti je s tem, da jo na področju umikov obravnava enako z nesprejemljivimi zmanjšanji, ne bi bilo mogoče izenačiti
         z državami članicami, ki svojih obveznosti niso izpolnile.

      97     Komisija poudarja, da člen 6 izpodbijane uredbe pomeni izjemo od člena 13 Uredbe št. 2371/2002, ki ne določa prehodnih določb
         in ki načeloma od 1. januarja 2003 prepoveduje vsakršen vstop plovil v ribiško ladjevje, ki ni povezan z umikom vsaj enake
         zmogljivosti. Po njenem mnenju je s členom 6 z upoštevanjem upravnih dovoljenj za gradnjo plovil, ki so jih predhodno izdale
         države članice, zgolj zagotovljen prehod od prejšnjega režima vstopov in izstopov na nov sistem. Tako se po mnenju Komisije
         s členom 6 varuje pravica imetnikov dovoljenj, izdanih med 1. januarjem 2000 in 31. decembrom 2002, da brez predhodnega umika
         enakovredne zmogljivosti izvedejo vstop novega plovila v ribiško ladjevje zadevne države članice. Ta določba naj bi torej
         varovala zaupanje v pravo ladjarjev, imetnikov gradbenega dovoljenja.

      98     Upoštevanje dovoljenj, izdanih med omejenim obdobjem, naj bi upravičeval izjemen značaj člena 6 izpodbijane uredbe. Komisija
         glede tega navaja, da je bilo v njenem prvotnem osnutku to obdobje določeno na eno leto, torej od 1. januarja do 31. decembra
         2002. Vendar je Komisija zaradi pripomb številnih držav članic, med katerimi je bila tudi Kraljevina Španija, in informacij,
         ki so jih za področje ribolova na zahtevo Komisije posredovali pristojni nacionalni organi, odločila, da podaljša referenčno
         obdobje z enega na tri leta.

      99     To triletno obdobje naj bi odgovarjalo objektivnim merilom, torej času, ki poteče med pridobitvijo upravnega dovoljenja za
         gradnjo in vstopom plovila v ribiško ladjevje, za katerega Komisija na podlagi svojih izkušenj in ob upoštevanju vseh vmesnih
         faz, kot so sklenitev pogodbe, izgradnja in splavitev plovila, ocenjuje, da traja približno tri leta. Poleg tega naj bi se
         določitev začetka referenčnega obdobja od dne 1. januarja 2000 ujemala z začetkom večletnega načrta o strukturnih ukrepih
         v ribiškem sektorju, ki je odobren za obdobje 2000‑2006.

      100   Iz tega naj bi izhajalo, da ni mogoče potrditi trditve Kraljevine Španije, po mnenju katere bi bilo treba začetek referenčnega
         obdobja za upoštevanje upravnih dovoljenj, izdanih pred 1. januarjem 2003, pomakniti v leto 1997.

      101   Komisija meni, da skuša Kraljevina Španija s to trditvijo izjemo, določeno za primere, v katerih je bilo nacionalno upravno
         dovoljenje izdano predhodno in mu pred 1. januarjem 2003 ni sledil dejanski vstop novega plovila v ladjevje, razširiti na
         vse izstope, ki so bili izvedeni od leta 1997. Kraljevina Španija naj v nobenem primeru ne bi zatrjevala, da so bila upravna
         dovoljenja za gradnjo glede plovil, za katera 1. januarja 2003 še ni bil izveden vstop v floto, izdana pred 1. januarjem 2000.

      102   Po mnenju Komisije skuša Kraljevina Španija s to trditvijo doseči posplošenje prehodne in posebne določbe člena 6 izpodbijane
         uredbe, s tem da krši člen 13 Uredbe št. 2371/2002 in obveznosti, ki so obvezovale Komisijo med sprejemanjem izvedbenih pravil
         za uporabo te zadnje določbe.

      103   Komisija poleg tega opozarja na široko polje presoje, ki ga ima v skladu s sodno prakso zakonodajalec Skupnosti v okoliščinah,
         ki pomenijo presojo zapletenega ekonomskega položaja, kot je na področju skupne kmetijske in ribiške politike (sodbi Sodišča
         z dne 19. februarja 1998 v zadevi NIFPO in Northern Ireland Fishermen’s Federation, C‑4/96, Recueil, str. I‑681, točki 41
         in 42, in z dne 25. oktobra 2001 v zadevi Italija proti Svetu, C‑120/99, Recueil, str. I‑7997, točka 44). Komisija meni, da
         v obravnavanem primeru Kraljevina Španija ni predložila nikakršnega dokaza, da naj bi Komisija očitno presegla omejitve te
         proste presoje.

      104   Nazadnje, Komisija natančno navaja, da povečanja tonaže za druge države članice, na katera se sklicuje Kraljevina Španija,
         ustrezajo spremembi ciljev četrtega VUP, ki so jih zahtevale države pred 31. decembrom 2002 in za katere 1. januarja 2003
         še ni bila sprejeta nikakršna odločitev. Vendar pa naj Kraljevina Španija take zahteve ne bi podala.

       Presoja Sodišča prve stopnje
      105   Na področju kmetijske politike, ki na podlagi člena 32(1) ES obsega tudi ribištvo, sodna praksa, upoštevajoč odgovornosti,
         ki jih institucijam zaupa Pogodba, slednjim priznava široko polje proste presoje (sodbi Sodišča z dne 11. marca 1987 v zadevi
         Van den Bergh in Jurgens proti Komisiji, 265/85, Recueil, str. 1155, točka 31, in z dne 8. aprila 1992 v zadevi Mignini, C‑256/90,
         Recueil, str. I‑2651, točka 16, ter zgoraj v točki 103 navedena sodba NIFPO in Northern Ireland Fishermen’s Federation, točka
         57).

      106   Vendar sodna praksa priznava tudi, da je treba, če preizkus določb o ukrepu razkrije različno obravnavanje, ki je arbitrarno,
         torej razlikovanje, ki ni zadostno upravičeno in ga ne utemeljujejo objektivna merila (sodbi Sodišča z dne 15. septembra 1982
         v zadevi Kind proti EGS, 106/81, Recueil, str. 2885, točka 22, in z dne 13. novembra 1990 v zadevi Marshall, C‑370/88, Recueil,
         str. I‑4071, točka 24; sodba Sodišča prve stopnje z dne 20. marca 2001 v zadevi T. Port proti Komisiji, T‑52/99, Recueil,
         str. II‑981, točka 82), razglasiti ničnost tega ukrepa zaradi kršitve prepovedi diskriminacije iz člena 34(2), drugi pododstavek,
         ES, ki zahteva, da se različnih situacij ne obravnava enako, razen če je takšna obravnava objektivno utemeljena (zgoraj v
         točki 103 navedena sodba NIFPO in Northern Ireland Fishermen’s Federation, točka 58, in sodba Sodišča z dne 5. oktobra 1994
         v zadevi Nemčija proti Svetu, C-280/93, Recueil, str. I-4973, točka 67).

      107   Zato je treba preveriti, ali iz določbe člena 6 izpodbijane uredbe izhaja različno obravnavanje, ki je arbitrarno. Glede tega
         je treba navesti, da ta določba pomeni izjemo od pravila iz člena 13 Uredbe št. 2371/2002, ki za potrebe režima nadomestil
         vstopov in izstopov nalaga upoštevanje dejanske zmogljivosti ribiškega ladjevja države članice, ki je obstajala na dan 1.
         januarja 2003. Člen 6 izpodbijane uredbe namreč skupaj s Prilogo II k navedeni uredbi, ki določa pravila, ki se uporabljajo
         za izračun ribolovne zmogljivosti v smislu tonaže (BT03) in moči (KW03) dne 1. januarja 2003, učinkuje tako, da se ribolovna plovila, ki vstopijo v ribiško ladjevje po tem datumu, obravnava, kot
         da so na isti datum že pripadala navedenemu ladjevju, kadar so izpolnjeni pogoji iz navedenega člena 6 o upravnem dovoljenju
         za gradnjo, ki ga je zadevna država članica izdala med 1. januarjem 2000 in 31. decembrom 2002, in o spoštovanju najdaljšega
         triletnega obdobja med datumom te odločbe in vstopom plovila v ladjevje.

      108   Kot izhaja iz uvodne izjave 8 izpodbijane uredbe in pojasnil Komisije, je bila ta izjema uvedena za zagotovitev prehoda od
         nekdanjega režima vstopov in izstopov na nov sistem, ki ga je vzpostavila Uredba št. 2371/2002. Konkretneje, z zadevno izjemo
         je Komisija želela zagotoviti varstvo legitimnega pričakovanja ladjarjev, ki so bili v okviru nacionalnega režima vstopov
         in izstopov, ki je bil uveden in o katerem je bila Komisija obveščena v skladu s členom 6 Odločbe 97/413, imetniki dovoljenja
         za gradnjo ribiškega plovila, katerih zadevno plovilo pa v ribiško ladjevje zadevne države članice ni moglo vstopiti pred
         1. januarjem 2003. Ob upoštevanju dejstva, da Uredba št. 2371/2002 nima prehodnih določb, ki bi urejale ta položaj, naj bi
         bil vstop plovila v ribiško ladjevje zadevne države članice po 1. januarju 2003 brez te izjeme mogoč le, če bi se ga povezalo
         z umikom drugega plovila vsaj enake zmogljivosti.

      109   Vendar takega pogoja ni bilo mogoče predvideti v času, ko je bilo izdano dovoljenje, njegova naknadna naložitev pa naj bi
         kršila legitimno pričakovanje imetnikov upravnega dovoljenja, ki so veliko investirali v izgradnjo ribiškega plovila, katerega
         vstop v ribiško ladjevje bi postal problematičen. Tako je bil s členom 6 izpodbijane uredbe dovoljen vstop takega plovila
         v ribiško ladjevje po 1. januarju 2003, vendar pod pogojem, da se upravno dovoljenje za gradnjo izda med referenčnim obdobjem,
         ki je teklo od 1. januarja 2000 do 31. decembra 2002, in da se plovilo registrira najpozneje v treh letih po datumu upravne
         odločbe, s katero je bila dovoljena njegova gradnja. Enoletno referenčno obdobje (od 1. januarja do 31. decembra 2002), ki
         ga je prvotno predlagala Komisija, se je na zahtevo določenih držav članic podaljšalo na tri leta, da bi sovpadalo z začetkom
         VUP za obdobje 2000-2006. Poleg tega – kot navaja Komisija – naložitev najdaljšega obdobja treh let med datumom odločbe, s
         katero je bilo izdano upravno dovoljenje za gradnjo, in vstopom novega ribiškega plovila v ribiško ladjevje ustreza normalnemu
         trajanju izgradnje takega plovila.

      110   Upoštevajoč zgornje ugotovitve izjeme iz člena 6 izpodbijane uredbe ni mogoče obravnavati kot arbitrarne. Nasprotno, izjema
         temelji na objektivnih merilih in jo popolnoma upravičuje nujnost varstva legitimnega pričakovanja imetnikov dovoljenj za
         gradnjo ribiških plovil, ki so bila izdana pred začetkom veljavnosti Uredbe št. 2371/2002.

      111   Zatrjevanje Kraljevine Španije te ugotovitve ne more omajati. V zvezi s tem je treba navesti, da je daljnosežnost trditev
         glede obravnavanega razloga, ki ga je v pisnih vlogah podala Kraljevina Španija, težko dojeti in da se zdi, da je Kraljevina
         Španija ponovila svoje neutemeljene trditve, ki jih je navedla v zvezi z drugim tožbenim razlogom. Še natančneje, Kraljevina
         Španija je v pisnih vlogah navedla, da je bilo z izpodbijano uredbo dopuščeno upoštevanje umikov, izvedenih od 1. januarja
         2000 do 31. decembra 2002, medtem ko bi to obdobje moralo segati do leta 1997. Glede tega je najprej treba ugotoviti, da je
         upoštevanje umikov, izvedenih v zgoraj navedenem obdobju, z izpodbijano uredbo dovoljeno le, če naj bi bili ti umiki povod
         za izdajo ustreznih upravnih dovoljenj za gradnjo in če plovila, ki jih je bilo treba zgraditi, 1. januarja 2003 še niso vstopila
         v ribiško ladjevje.

      112   Poleg tega bi podaljšanje referenčnega obdobja vse do leta 1997 imelo koristen učinek le, če bi bilo hkrati obdobje med izdajo
         dovoljenja in registracijo plovila, ki je določeno v členu 6 izpodbijane uredbe, določeno na vsaj šest let namesto na tri.
         Za tak rok izgradnje plovila se na prvi pogled zdi, da je pretiran in da ne ustreza normalnemu trajanju gradnje tovrstnega
         plovila. Poleg tega Kraljevina Španija v pisnih vlogah sploh ni načela vprašanja trajanja gradnje ribiškega plovila in torej
         ni navedla razlogov, zaradi katerih bi bila nujna določitev daljšega roka gradnje.

      113   Med obravnavo je Kraljevina Španija zatrjevala, da je bila določitev petletnega roka gradnje za Španijo nujna, ker naj bi
         po eni strani španska zakonodaja, ki se je uporabljala pred začetkom veljavnosti Uredbe št. 2371/2002, imetnikom dovoljenj
         za gradnjo za izgradnjo njihovih plovil in za njihov vstop v špansko ribiško ladjevje zagotavljala petletni rok, in ker naj
         bi po drugi strani zaradi številnih zahtev za izgradnjo takih plovil v Španiji in zaradi omejenega števila razpoložljivih
         ladjedelnic povprečna gradnja tovrstnih plovil v tej državi dejansko trajala pet let.

      114   Komisija je odgovorila, da od držav članic, ki so zahtevale podaljšanje prvotno predlaganega roka gradnje, ni prejela nikakršne
         objektivne in natančne informacije, ki bi omogočala določitev natančnega trajanja podaljšanja, ki bi moralo biti odobreno.
         V teh okoliščinah je Komisija ob upoštevanju mnenja strokovnjakov ugotovila, da je bilo triletno obdobje več kot dovolj dolgo
         za izgradnjo tovrstnega plovila.

      115   Kraljevina Španija je tej trditvi nasprotovala z zatrjevanjem, da naj bi se njena delegacija med zasedanji Odbora, ki so potekala
         pred sprejetjem izpodbijane uredbe, opredelila glede tega vprašanja. Iz zapisnika o zasedanju Odbora 16. julija 2003 namreč
         izhaja, da je Kraljevina Španija med svojim posredovanjem dejansko navedla, da je trajanje obdobja, ki ga je predlagala Komisija,
         prekratko in da bi moral zato začetek tega obdobja segati v leto 1998. Vendar pa – kot je zatrjevala Komisija, pri čemer ji
         ni nihče nasprotoval – Kraljevina Španija torej ni navedla niti trditev, na katere se je sklicevala med obravnavo, niti druge
         obrazložitve v podporo temu stališču.

      116   V teh okoliščinah Sodišče prve stopnje meni, da so trditve Kraljevine Španije, ki jih je prvikrat navedla med obravnavo, prepozne
         in zato nedopustne. V vsakem primeru pa zaradi teh trditev niti ne more biti vprašljivo razumno in nearbitrarno triletno obdobje
         iz člena 6 izpodbijane uredbe niti se z njimi ne more dokazati, da je trajanje navedenega obdobja plod očitno napačne presoje
         Komisije. Čeprav je namreč Komisija trajanje zadevnega obdobja morala določiti na podlagi objektivnih meril in na nearbitraren
         način, nasprotno nikakor ni bila dolžna v celoti upoštevati predlogov držav članic, ki so se nanašali na trajanje obdobja,
         kar sicer ne bi bilo mogoče, upoštevajoč raznolikost nacionalnih ureditev na tem področju.

      117   Nazadnje, kar zadeva povečanja referenčnih ravni, ki naj bi jih Komisija odobrila drugim državam članicam, ne pa Španiji,
         je treba ugotoviti, da ta ne morejo pomeniti njenega arbitrarnega in diskriminatornega ravnanja. Če bi bila namreč – kot je
         zatrjevala sama Kraljevina Španija – zmogljivost njenega ribiškega ladjevja na dan 1. januar 2003 pod njeno referenčno ravnijo,
         ji povečanje te ravni ne bi prineslo nikakršne koristi in bi bilo zato brez pomena, ker – kot je bilo navedeno v okviru preizkusa
         drugega razloga (glej zlasti točke od 69 do 76 zgoraj) – režim nadomestil vstopov in izstopov, ki je bil uveden z Uredbo št.
         2371/2002, pomeni, da se zmogljivost ribiškega ladjevja države članice ne more povečati preko njene ravni, ki je obstajala
         na dan 1. januarja 2003.

      118   Iz vsega navedenega izhaja, da je treba kot neutemeljena zavrniti tako obravnavani razlog kot tožbo v celoti.
       Stroški
      119   V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker Kraljevina Španija
         s tožbenimi razlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov, ker je Komisija to predlagala.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE PRVE STOPNJE (peti senat)
      razsodilo:
      1)      Tožba se zavrne.
      2)      Kraljevini Španiji se naloži plačilo stroškov.

               Vilaras

                Dehousse

                Šváby

         Razglašeno na obravnavi v Luxembourgu, 3. maja 2007.

               Sodni tajnik

                      Predsednik

               E. Coulon

                      M. Vilaras

         * Jezik postopka: španščina.


Sodba Splošnega sodišča (osmi senat) z dne 7. decembra 2012. # A. Loacker SpA proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava besedne znamke Skupnosti QUADRATUM - Prejšnja besedna znamka Skupnosti LOACKER QUADRATINI - Relativni razlog za zavrnitev - Neobstoj verjetnosti zmede - Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 40/94 (postal člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009) - Člen 73 Uredbe št. 40/94 (postal člen 75 Uredbe št. 207/2009) - Člen 74 Uredbe št. 40/94 (postal člen 76 Uredbe št. 207/2009). # Zadeva T-42/09.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 31. marca 1993. # Christof Oorburg in Serge van Messem proti Wasser- und Schiffahrtsdirektion Nordwest, Aurich. # Predloga za sprejetje predhodne odločbe: Amtsgericht Emden - Nemčija. # Združeni zadevi C-184/91 in C-221/91.


Sodba Sodišča z dne 18. junija 1991. # Elliniki Radiophonia Tiléorassi AE in Panellinia Omospondia Syllogon Prossopikou proti Dimotiki Etairia Pliroforissis in Sotirios Kouvelas in Nicolaos Avdellas in drugim. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Monomeles Protodikeio Thessalonikis - Grčija. # Prost pretok blaga - Prosto opravljanje storitev. # Zadeva C-260/89.