title: Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 16. marca 2005. # L'Oréal SA proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava besedne znamke FLEXI AIR - Prejšnja besedna znamka FLEX - Relativni razlog za zavrnitev - Verjetnost zmede - Dokaz o resni in dejanski uporabi - Člen 8(1)(b), člen 8(2)(a)(ii) in člen 43(2) Uredbe (ES) št. 40/94. # Zadeva T-112/03.

text:
      Zadeva T-112/03
      L’Oréal SA
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava besedne znamke FLEXI AIR – Prejšnja besedna znamka FLEX – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Dokaz o resni in dejanski uporabi – Člen 8(1)(b), člen 8(2)(a)(ii) in člen 43(2) Uredbe (ES) št. 40/94“
      Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 16. marca 2005
      Povzetek sodbe
      1.     Znamka Skupnosti – Pripombe tretjih in ugovor – Preizkus ugovora – Dokaz uporabe prejšnje znamke – Nujnost rešitve tega vprašanja,
            ko ga prijavitelj izpostavi, pred sprejetjem odločitve o ugovoru – Posledica – Obveznost prijavitelja, da svoje pripombe poda
            v roku, ki mu ga je določil Urad
      (Uredba Sveta št. 40/94, člena 42 in 43(2) in (3))
      2.     Znamka Skupnosti – Postopek s pritožbo – Pritožba, vložena zoper odločbo enote Urada, ki odloča na prvi stopnji, in odstopljena
            odboru za pritožbe – Funkcionalna kontinuiteta teh dveh stopenj – Preizkus pritožbe s strani odbora za pritožbe – Obseg
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 74(2))
      3.     Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika enake ali
            podobne prejšnje znamke, ki je registrirana za enako ali podobno blago ali storitve – Verjetnost zmede s prejšnjo znamko –
            Šibek razlikovalni učinek prejšnje znamke – Vpliv
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(1)(b))
      4.     Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika enake ali
            podobne prejšnje znamke, ki je registrirana za enako ali podobno blago ali storitve – Verjetnost zmede s prejšnjo znamko –
            Besedni znamki FLEXI AIR in FLEX
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(1)(b))
      5.     Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika enake ali
            podobne prejšnje znamke, registrirane v državi članici za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede s prejšnjo
            znamko – Preizkus in, glede na okoliščine primera, zavrnitev prijavljene znamke zgolj na podlagi Uredbe št. 40/94
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(1)(b) in (2(a)(ii))
      6.     Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika enake ali
            podobne prejšnje znamke, registrirane v državi članici za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede s prejšnjo
            znamko – Pravice, ki jih Uredba št. 40/94 daje imetniku prejšnje nacionalne znamke – Pravice, ki ne presegajo okvira pravic,
            ki jih daje zadevno nacionalno pravo
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(1)(b) in (2)(a)(ii); Direktiva Sveta 89/104, člen 4(1)(b) in (2)(a)(ii))
      1.     V skladu s členom 43(2) in (3) Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti se zaradi preučitve ugovora, vloženega na podlagi člena
         42 te uredbe, domneva, da je bila prejšnja znamka predmet resne uporabe tako dolgo, dokler ni vložena prijaviteljeva zahteva,
         katere predmet je, da dokaz take uporabe ni podan. Učinek vložitve te zahteve je torej ta, da nosi stranka, ki ugovarja, dokazno
         breme glede resne uporabe (ali obstoj upravičenih razlogov za neuporabo), sicer bo njen ugovor zavržen. Za nastanek takega
         učinka mora biti zahteva pred Uradom za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) izrecno oblikovana v ustreznem roku.

      Čeprav je res, da v zvezi s tem deveta uvodna izjava Uredbe št. 40/94 določa, da „ni razloga za varstvo znamk Skupnosti ali
         katerekoli znamke, registrirane pred njimi, razen če se znamke dejansko uporabljajo“ in da upoštevajoč to dejstvo prijavitelju
         znamke ni treba neupravičeno omejiti možnosti, da zahteva dokaz o uporabi znamke, ki se uveljavlja proti registraciji znamke,
         za katero je vložena prijava, pa je resna uporaba prejšnje znamke kljub temu vprašanje, ki ga je treba, ko ga prijavitelj
         znamke izpostavi, rešiti, preden se odloči o ugovoru.

      Glede tega sta postopek z ugovorom in tudi pritožbeni postopek kontradiktorna postopka, pri čemer Urad pozove stranke tolikokrat,
         kot je potrebno, naj podajo svoje pripombe o vročenih pisanjih ali navedbah drugih strank. Zaradi boljše organizacije postopka
         je treba načeloma te pripombe podati v roku, ki ga določi Urad.

      (Glej točke od 24 do 27.)
      2.     Pristojnost odborov za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) zajema ponovno preverjanje odločb,
         ki so jih sprejele enote Urada pri odločanju na prvi stopnji. V okviru ponovnega preverjanja je izid pritožbe odvisen od vprašanja,
         ali je nova odločba, ki ima enak izrek kot odločba, ki je predmet pritožbe, lahko zakonito sprejeta takrat, ko se odloča o
         pritožbi. Tako lahko odbori za pritožbe, z izjemo primera iz člena 74(2) Uredbe št. 40/94, ugodijo pritožbi na podlagi novih
         dejstev, ki jih je navedla stranka, ki je vložila pritožbo, ali celo na podlagi novih dokazov, ki jih je ta predložila.

      Poleg tega obsega preverjanja, ki ga mora odbor za pritožbe izvajati glede odločbe, ki je predmet pritožbe, načeloma ne določajo
         razlogi, ki jih navaja pritožnik. Čeprav torej stranka, ki je vložila pritožbo, ni navedla posebnega razloga, mora odbor za
         pritožbe preveriti glede na vse upoštevne pravne in dejanske elemente, ali je nova odločba, ki ima enak izrek kot odločba,
         ki je predmet pritožbe, lahko sprejeta oziroma ne more biti zakonito sprejeta takrat, ko se odloča o pritožbi.

      (Glej točko 36.)
      3.     Čeprav je treba v okviru obravnave ugovora, ki ga je na podlagi člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti vložil imetnik
         prejšnje znamke, razlikovalni učinek te znamke upoštevati pri presoji verjetnosti zmede, pa gre le za enega izmed elementov,
         ki se upošteva v okviru te presoje. Tako kljub prejšnji znamki s šibkim razlikovalnim učinkom in čeprav znamka, za katero
         se zahteva prijava, ni njena popolna reprodukcija, lahko obstaja verjetnost zmede, zlasti zaradi podobnosti omenjenih znakov
         in blaga ali storitev.

      (Glej točko 61.)
      4.     Za povprečnega potrošnika iz Združenega kraljestva obstaja verjetnost zmede med besednim znakom FLEXI AIR, katerega registracija
         kot znamke Skupnosti se zahteva za „šampone; gele, pene, balzame in proizvode v obliki razpršilca za oblikovanje in nego las;
         lake za lase; sredstva za barvanje in razbarvanje las; sredstva za onduliranje in ravnanje las; eterična olja“ iz razreda
         3 v smislu Nicejskega aranžmaja, in besedno znamko FLEX, ki je bila v Združenem kraljestvu prej registrirana za „šampone in
         proizvode za nego, namenjene lasem“ iz istega razreda navedenega aranžmaja, ker je razlikovalni učinek prejšnje znamke šibak,
         zadevni zanki pa so si vizualno, glasovno in pojmovno podobni in ker je blago deloma enako in deloma zelo podobno.

      (Glej točki 82 in 83.)
      5.     Ker za prijavo znake Skupnosti veljajo postopki, ki jih predpisuje Uredba št. 40/94, je treba na podlagi člena 8(1)(b) in
         člena 8(2)(a)(ii) te uredbe znamki, za katero se zahteva prijava, zavrniti registracijo, če imetnik znamke, ki je bila prej
         registrirana v državi članici, vloži ugovor in obstaja verjetnost zmede med zadevnima znamkama v smislu navedenega člena 8(1)(b).
         Po drugi strani pa predhodna obravnava vprašanja, ali ta nacionalna prejšnja znamka lahko veljavno nasprotuje na podlagi nacionalne
         zakonodaje, iz katere izhaja, in tudi ocena verjetnosti zmede med dvema znamkama v skladu s to nacionalno ureditvijo nista
         predvideni z Uredbo št. 40/94.

      (Glej točko 91.)
      6.     Uredba št. 40/94 imetniku prejšnje nacionalne znamke ne more dati več pravic glede prijave znamke Skupnosti, kot jih ima na
         podlagi nacionalne ureditve, iz katere izhaja prejšnja znamka. Na podlagi člena 4(1)(b) in člena 4(2)(a)(ii) Prve direktive
         Sveta 89/104 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami so bile namreč nacionalne ureditve držav
         članic glede vprašanja verjetnosti zmede med znamko, za katero se zahteva prijava, in prejšnjo nacionalno znamko predmet popolnega
         usklajevanja. Normativna vsebina teh določb iz Direktive 89/104 pa je enaka vsebini člena 8(1)(b) in člena 8(2)(a)(ii) Uredbe
         št. 40/94.

      (Glej točko 92.)
SODBA SODIŠČA PRVE STOPNJE (drugi senat)
      z dne 16. marca 2005(*)

      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava besedne znamke FLEXI AIR – Prejšnja besedna znamka FLEX – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Dokaz o resni in dejanski uporabi – Člen 8(1)(b), člen 8(2)(a)(ii) in člen 43(2) Uredbe (ES) št. 40/94“
      V zadevi T‑112/03,
      L'Oréal SA, s sedežem v Parizu (Francija), ki ga zastopa X. Buffet Delmas d'Autane, avocat,

      tožeča stranka,
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopajo B. Filtenborg, S. Laitinen in G. Schneider, zastopnice,

      tožena stranka,
      druga stranka v postopku pred odborom za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) je bil
      Revlon (Švica) SA, s sedežem v Schliernu (Švica),

      katere predmet je tožba proti odločbi četrtega odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli)
         z dne 15. januarja 2003 (zadeva R 396/2001-4), v postopku z ugovorom med L'Oréalom SA in Revlonom (Švica) SA,

      SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (drugi senat)
      v sestavi J. Pirrung, predsednik, A. W. H. Meij, sodnik, in I. Pelikánová, sodnica,
      sodna tajnica: B. Pastor, namestnica sodnega tajnika,
      na podlagi tožbe, vložene v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 27. marca 2003,
      na podlagi odgovora na tožbo, vloženega v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 31. julija 2003,
      na podlagi dodatnih, tožbi priloženih dokumentov, vloženih v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 8. septembra 2003, in sicer
         en izvod odločbe drugega odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) z dne 11. julija 2003
         v zadevi R 831/2002-2, v postopku z ugovorom med Revlonom (Švica) SA in Lancôme Parfums et Beauté & Cie,

      na podlagi replike, vložene v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 21. oktobra 2003,
      na podlagi obravnave z dne 28. septembra 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Dejansko stanje
      1       Tožeča stranka je 9. decembra 1998 pri Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (v nadaljevanju: Urad) na
         podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL 1994, L 11, str. 1), kot je bila spremenjena,
         vložila prijavo znamke Skupnosti.

      2       Znamka, za katero je bila zahtevana registracija, je besedni znak FLEXI AIR.
      3       Blago in storitve, za katere je bila zahtevana registracija, sodijo v razred 3 Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji
         blaga in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kot je bil spremenjen, in ustrezajo naslednjemu opisu:
         „šamponi; geli, pene, balzami in proizvodi v obliki razpršilca za oblikovanje in nego las; laki za lase; sredstva za barvanje
         in razbarvanje las; sredstva za onduliranje in ravnanje las; parfumerijski izdelki“.

      4       30. avgusta 1999 je bila prijava znamke objavljena v Biltenu znamk Skupnosti št. 69/99.
      5       Revlon (Švica) SA (v nadaljevanju: vložnik ugovora) je 30. novembra 1999 na podlagi člena 42 Uredbe št. 40/94 vložil ugovor
         zoper prijavljeno znamko.

      6       Ugovor temelji na besedni znamki FLEX (v nadaljevanju: prejšnja besedna znamka), ki je bila predmet naslednjih registracij:
      –       registracija v Franciji za proizvode iz razredov 3 in 34, imenovane „pripravki za beljenje in druge snovi za pranje; pripravki
         za čiščenje, poliranje, razmaščevanje in brušenje; mila, parfumerijski izdelki, eterična olja, kozmetična sredstva, losjoni
         za lase; sredstva za čiščenje zob; tobak (surov ali obdelan); proizvodi za kadilce; vžigalice“;

      –       registracija na Švedskem za proizvode iz razreda 3, imenovane „šamponi; balzam za rast las, pena, lak in gel za lase“;
      –       registracija v Veliki Britaniji za proizvode iz razreda 3, imenovane „šamponi in proizvodi za nego, namenjeni lasem“.
      7       V utemeljitev ugovora je vložnik navedel relativni razlog za zavrnitev iz člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94.
      8       Tožeča stranka je bila 7. decembra 1999 obveščena, da je bil zoper njeno prijavo znamke vložen ugovor. Oddelek za ugovore
         je vložnika ugovora 23. marca 2000 pozval, naj nove dokazne elemente v podporo ugovora predstavi pred 23. julijem 2000, tožečo
         stranko pa, naj predloži pripombe v odgovor na ugovor pred 23. septembrom 2000.

      9       V teh rokih Urad ni prejel nobenih pripomb.
      10     Urad je 27. novembra 2000 obe stranki obvestil, da bo, če ne bosta predložili novih pripomb, izdal odločbo na podlagi dokazov,
         ki jih ima na voljo.

      11     Urad je 28. in 29. novembra 2000 prejel pripombe tožeče stranke, da bo zaradi razlogov, ki niso „odvisni od njene volje“,
         ugovor le sprejela v vednost. Tožeča stranka je prav tako zahtevala dokaz o resni uporabi prejšnje znamke in izjavila, da
         si je pridržala pravico za vložitev zahtevka za vrnitev v prejšnje stanje. Priložila je prepis svojih pripomb, ki jih je podala
         v povezanem postopku z ugovorom.

      12     Oddelek za ugovore je 26. marca 2001 odgovoril, da ne bo upošteval pripomb iz prejšnje točke, ker so bile podane po zgoraj
         omenjenem obvestilu z dne 27. novembra 2000.

      13     Z odločbo z dne 27. marca 2001 je Oddelek za ugovore zavrnil prijavo znamke zaradi verjetnosti zmede med znamko, za katero
         je vložena prijava, in prejšnjo znamko, registrirano v Združenem kraljestvu.

      14     Tožeča stranka je 20. aprila 2001 vložila pritožbo zoper to odločbo na podlagi člena 59 Uredbe št. 40/94.
      15     Z odločbo z dne 15. januarja 2003 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) je četrti odbor za pritožbe zavrnil pritožbo in tožeči
         stranki naložil plačilo stroškov.

       Predlogi strank
      16     Tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:
      –       izpodbijano odločbo razveljavi;
      –       Uradu naloži plačilo stroškov tega postopka in postopka pred odborom za pritožbe.
      17     Urad Sodišču prve stopnje predlaga, naj:
      –       tožbo zavrne;
      –       tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
       Pravno stanje
      18     V podporo tožbe tožeča stranka navaja tri tožbene razloge, in sicer kršitev bistvenih kršitev postopka glede zahteve za dokaz
         za resno uporabo prejšnje znamke, kršitev člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 in kršitev člena 8(2)(a)(ii) te uredbe.

       Prvi tožbeni razlog: kršitev bistvenih določb postopka glede zahteve dokaza o resni uporabi prejšnje znamke
       Navedbe strank
      19     Tožeča stranka trdi, da je odbor za pritožbe s tem, ko je potrdil odločbo Oddelka za ugovore, s katero je zavrnjena zahteva
         za dokaz o resni uporabi prejšnje znamke, kršil člen 43(2) Uredbe št. 40/94 in pravila 22(1) Uredbe Komisije (ES) št. 2868/95
         z dne 13. decembra 1995 za izvedbo Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 (UL L 303, str. 1). Navaja, da se ob tem, da nobena izmed teh
         določb ne določa roka, v katerem se zahteva dokaz o resni uporabi, taka zahteva lahko vloži do zaključka postopka z ugovorom,
         ki v tem primeru naj ne bi bil pred 27. marcem 2001, tj. datumom odločbe Oddelka za ugovore.

      20     Po drugi strani tožeča stranka zatrjuje, da je odbor za pritožbe, s tem ko je potrdil odločbo Oddelka za ugovore, s katerim
         se zavrne zahteva za dokaz o resni uporabi načela, kršil načelo funkcionalne kontinuitete, kot izhaja iz sodb Sodišča prve
         stopnje z dne 8. julija 1999 v zadevi Procter & Gamble proti UUNT (BABY‑DRY, T-163/98, Recueil, str. II‑2383); z dne 16. februarja
         2000 v zadevi Procter & Gamble proti UUNT (Oblika mila, T-122/99, Recueil, str. II‑265); z dne 5. junija 2002 v zadevi Hershey
         Foods proti UUNT (Poljub s peresom, T-198/00, Recueil, str. II‑2567); z dne 12. decembra 2002 v zadevi Procter & Gamble proti
         UUNT (Oblika mila, T-63/01, Recueil, str. II‑5255) in z dne 23. septembra 2003 Henkel proti UUNT – LHS (UK) (KLEENCARE, T-308/01,
         Recueil, str. II‑3253).

      21     Urad ugovarja utemeljenosti tega tožbenega razloga.
       Presoja Sodišča prve stopnje
      22     Najprej je treba je poudariti, da pravilo 22(1) Uredbe št. 2868/95 v tem primeru ni upoštevno. Določa namreč, da če mora stranka,
         ki ugovarja, predložiti dokaz o uporabi predhodne znamke, jo Urad pozove, naj to stori v roku, ki ji ga določi. V okviru tega
         spora pa se ne zastavlja vprašanje, do kdaj se lahko predloži dokaz o resni uporabi prejšnje znamke, ampak do kdaj se lahko
         ta dokaz zahteva.

      23     Nadalje je treba ugotoviti, da je v točki 16 izpodbijane odločbe odbor za pritožbe menil, da zahteva tožeče stranke za dokaz
         o resni uporabi predhodne znamke ni bila vložena v predpisanem roku in se zato ne upošteva pri odločanju glede ugovora.

      24     Za preučitev utemeljenosti tega mnenja je treba najprej spomniti, da se v skladu s členom 43(2) in (3) Uredbe št. 40/94, zaradi preučitve ugovora, vloženega na podlagi člena 42 te uredbe, domneva, da je bila prejšnja znamka predmet resne
         uporabe tako dolgo, dokler ni vložena prijaviteljeva zahteva, katere predmet je, da dokaz take uporabe ni podan. Učinek vložitve
         te zahteve je torej ta, da nosi stranka, ki ugovarja, dokazno breme glede resne uporabe (ali obstoj upravičenih razlogov za
         neuporabo), sicer bo njen ugovor zavržen. Za nastanek takega učinka mora biti zahteva pred Uradom izrecno oblikovana v pravilnem
         roku (sodba Sodišča prve stopnje z dne 17. marca 2004 v zadevah El Corte Inglés proti UUNT – González Cabello in Iberia Líneas
         Aéreas de España (MUNDICOR), T-183/02 in T-184/02, Recueil, str. II‑965, točka 38).

      25     Glede tega je treba poudariti, da deveta uvodna izjava Uredbe št. 40/94 sicer res določa, da „ni razloga za varstvo znamk Skupnosti ali katerekoli znamke, registrirane pred njimi, razen če
         se znamke dejansko uporabljajo“. Upoštevajoč to dejstvo, prijavitelju znamke ni treba neupravičeno omejiti možnosti, da zahteva
         dokaz o uporabi znamke, ki se uveljavlja proti registraciji znamke, za katero je vložena prijava.

      26     Vendar je resna uporaba prejšnje znamke vprašanje, ki ga je treba, ko ga prijavitelj znamke izpostavi, rešiti, preden se odloči
         o ugovoru.

      27     Glede tega sta postopek z ugovorom in tudi pritožbeni postopek kontradiktorna postopka, pri čemer Urad pozove stranke tolikokrat,
         kot je potrebno, naj podajo svoje pripombe o vročenih pisanjih ali navedbah drugih strank (glej v tem smislu člen 43(1) in
         člen 61(2) Uredbe št. 40/94). Zaradi boljše organizacije postopka je treba načeloma te pripombe podati v roku, ki ga določi
         Urad.

      28     V tem primeru je Oddelek za ugovore z dopisom z dne 23. marca 2000 in v skladu s členom 43(1) Uredbe št. 40/94 pozval stranko,
         ki ugovarja, naj pred 23. julijem 2000 predstavi nove dokaze v podporo svojemu ugovoru, in tožečo stranko, naj pred 23. septembrom
         2000 predloži svoje pripombe glede ugovora. Tožeča stranka bi morala torej načeloma dokaz za resno uporabo prejšnje znamke
         zahtevati v določenem roku, torej pred 23. septembrom 2000.

      29     V spisu ni nobenega elementa za utemeljitev izjeme od tega načela. Razlogi, „neodvisni od njene volje“, ki jih navaja tožeča
         stranka in so omenjeni v zgoraj točki 11, niso takšen element. Na ustno vprašanje Sodišča prve stopnje je tožeča stranka namreč
         pritrdila, da je šlo za njeno administrativno napako.

      30     V teh pogojih je bilo prav, da je Oddelek za ugovore pravilno štel, da zahteva za dokaz resne uporabe, ki jo je tožeča stranka
         predložila s pisanji z dne 28. in 29. novembra 2000, ni bila predložena pravočasno in da jo je zavrgel.

      31     Iz tega izhaja, da odbor za pritožbe s tem, da je v točki 16 izpodbijane odločbe zavzel stališče, da ta zahteva ni bila predložena
         v predpisanem roku, ni kršil člena 43(2) Uredbe 40/94.

      32     Nadalje je treba glede trditve, ki se opira na načelo funkcionalne kontinuitete, ugotoviti, da je v upoštevnih točkah pritožbe,
         ki jo je tožeča stranka vložila pred odborom za pritožbe, navedeno (glej točke 2.2.9 in 3.10 tožbe):

      „[…] [P]ritožnik podredno zahteva, da v skladu s členom 62 [Uredbe št.°40/94] odbor za pritožbe izvaja pristojnost Oddelka
         za ugovore in sprejme zahtevo pritožnika za dokaz glede uporabe prejšnje znamke, registrirane v Združenem kraljestvu, ali
         zadevo vrne Oddelku za ugovore, da obravnava zahtevo pritožnika.“ („ […] the appellant asks, subsidiarily, that, in accordance
         with Article 62 CTMR, the Board exercise the power within the competence of the Opposition Division and accept the appellant’s
         request for evidence of use of the earlier opposing U.K. trademark or remit the case to the Opposition Division for compliance
         with the applicant’s request for said evidence of use. “).

      33     Iz tega izhaja, da je pred odborom za pritožbe tožeča stranka podredno ponovila svojo zahtevo za dokaz o resni uporabi prejšnje
         znamke.

      34     V izpodbijani odločbi pa odbor za pritožbe te podredne zahteve ni omenil, medtem ko je zavrnil glavni predlog glede verjetnosti
         zmede.

      35     Ta napaka vendar ne utemeljuje razveljavitve izpodbijane odločbe, ker je odbor za pritožbe to podredno zahtevo za dokaz o
         resni uporabi lahko zakonito zavrnil, ne da bi kršil načelo funkcijonalne kontinuitete.

      36     Pristojnost odborov za pritožbe Urada namreč zajema ponovno preverjanje odločb, ki so jih sprejele enote Urada pri odločanju
         na prvi stopnji. V okviru ponovnega preverjanja je izid pritožbe odvisen od vprašanja, ali je nova odločba, ki ima enak izrek
         kot odločba, ki je predmet pritožbe, lahko, ali ne, zakonito sprejeta v trenutku, ko se odloča o pritožbi. Tako lahko odbori
         za pritožbe, z izjemo primera iz člena 74(2) Uredbe št.°40/94, ugodijo pritožbi na podlagi novih dejstev, ki jih je navedla
         stranka, ki je vložila pritožbo, ali celo na podlagi novih dokazov, ki jih je ta predložila (zgoraj navedena sodba KLEENCARE,
         točka 26). Poleg tega obsega preverjanja, ki ga mora odbor za pritožbe izvajati glede odločbe, ki je predmet pritožbe, načeloma
         ne določajo razlogi, ki jih navaja pritožnik. Čeprav torej stranka, ki je vložila pritožbo, ni navedla posebnega razloga,
         mora odbor za pritožbe preveriti glede na vse upoštevne pravne in dejanske elemente, ali je nova odločba, ki ima enak izrek
         kot odločba, ki je predmet pritožbe, lahko sprejeta oziroma ne more biti zakonito sprejeta v trenutku, ko se odloča o pritožbi
         (zgoraj navedena sodba KLEENCARE, točka 29).

      37     Torej je v tem primeru treba na vprašanje – ali je lahko v trenutku, ko je odločil, odbor za pritožbe zakonito sprejel odločbo,
         ki je, kot odločba Oddelka za ugovore, zavrnila zahtevo za dokaz glede resne uporabe – odgovoriti pritrdilno. Pred odborom
         za pritožbe namreč tožeča stranka ni vložila nobenega novega elementa za utemeljitev zamude roka, ki ga je glede vložitve
         te zahteve določil Oddelek za ugovore. Ker dejansko stanje v zvezi s tem ostaja enako tistemu, ki ga je moral poznati Oddelek
         za ugovore, je odbor za pritožbe glede postopka pred Oddelkom za ugovore lahko zakonito menil, kot je navedeno spodaj v točkah
         od 28 do 31, da zahteva, ki je bila pred njim vložena podredno, ni bila vložena pravočasno.

      38     Iz tega izhaja, da je treba prvi tožbeni razlog zavrniti.
       Drugi tožbeni razlog, kršitev člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94
       Navedbe strank
      39     Tožeča stranka trdi, da je odbor za pritožbe s tem, ko je ugotovil obstoj verjetnosti zmede, kršil člen 8(1)b) Uredbe št. 40/94.
      40     V zvezi s tem najprej navaja, da je treba, glede na to, da je izpodbijana odločba temeljila na registraciji prejšnje znamke
         v Združenem kraljestvu, verjetnost zmede oceniti glede na to državo.

      41     Poleg tega se pridružuje ugotovitvi odbora za pritožbe glede šibkega razlikovalnega učinka prejšnje znamke.
      42     Nadalje trdi, da odbor ni pravilno sklepal, da so zadevni znaki podobni in da bi se lahko enačili.
      43     Šibak razlikovalni učinek prejšnje znamke je moral voditi odbor za pritožbe k oceni, da lahko le popolna reprodukcija te znamke
         povzroči verjetnost zmede.

      44     Poleg tega naj sporni znaki ne bi bili dovolj podobni, da bi povzročili verjetnost zmede.
      45     Glede vizualne podobnosti tožeča stranka naprej zatrjuje, da se znak, ki je sestavljen iz kombinacije dveh izrazov, ne more
         šteti za vizualno primerljiv z znakom, ki ga sestavlja le en izraz, in še več, da noben izmed teh dveh izrazov ni enak prejšnjemu
         znaku, ki je krajši. Glede tega se tožeča stranka sklicuje na sodbo Sodišča prve stopnje z dne 12. decembra 2002 v zadevi
         Vedial proti UUNT – France Distribution (HUBERT, T-110/01, Recueil, str. II-5275), v kateri naj bi bilo poudarjeno, da se
         je v nasprotju z glagolom „flex“ in korenom „flexi“, skupni element znakov v zadevi, v kateri je bila izdana ta sodba, črkoval
         enako in imel močan razlikovalni učinek. Poleg tega se sklicuje na odločbe odborov za pritožbe v zadevah SIMPLELIFE proti
         SIMPLE LIFE, FREEZOMINT proti FREEZE, MILES proti MILESTONE, TAPAS proti TAPARICA, GIRA proti GIRALDA in DRIVE proti DRIVEWAY.

      46     Drugič, ugotovitev odbora za pritožbe, po katerem pozornost potrošnika avtomatično pritegne prvi, skupni del znakov, ni utemeljena
         z nobeno posebno obrazložitvijo in ni v skladu z odločbo odbora za pritožbe v zadevi ORANGEX proti ORANGE X-PRESS.

      47     Glasovno gledano, tožeča stranka trdi, da dodatek črke „i“ v izrazu „flex“ ustvari dodaten zlog. Še več, prejšnji znak naj
         bi bil v celoti sestavljen iz soglasnikov, medtem kot naj bi znak, za katerega se zahteva prijava, vseboval tudi samoglasnike,
         ki naj bi se v Združenem kraljestvu pojoče izgovarjal.

      48     Pojmovno gledano, tožeča stranka najprej trdi, da se vložnik ugovora zaveda opisne narave izraza „flex“, saj je bila znamka
         FLEX registrirana v delih registrov Združenega kraljestva in Irske, namenjenih znamkam z najmanjšo razlikovalno silo, in ni
         utemeljila tega ugovora na znanosti prejšnje znamke v Združenem kraljestvu. Tožeča stranka iz tega sklepa, da naj v angleško
         govorečih državah izraz „flex“ ne bi bil vodilni element znaka FLEXI AIR. Nasprotno, slovnično gledano naj bi bil izraz „air“
         najpomembnejši element, izraz „flexi“ pa je lahko pomanjševalnica pridevnika „flexible“, ki opredeljuje samostalnik „air“.

      49     Tožeča stranka podrobneje navaja, da izraz „flexi“ v angleškem jeziku ne obstaja in da je znak, za katerega se zahteva prijava,
         domišljijski pojem. S sklicevanjem na angleški slovar tožeča stranka navaja tudi, da je med številnimi pomeni izraza „air“
         odbor za pritožbe izbral enega izmed manj pogostih. Nasprotno naj bi imel izraz „flex“ v angleščini jasen pomen in naj torej
         ne bi imel nikakršnega razlikovalnega učinka.

      50     Tožeča stranka dodaja, da je glede primerjave znakov razlogovanje izpodbijane odločbe v nasprotju s sodbo Sodišča prve stopnje
         z dne 23. oktobra 2002 v zadevi Matratzen Concord proti UUNT – Hukla Germany (MATRATZEN, T‑6/01, Recueil, str. II‑4335), saj
         element „flex“ v znaku, za katerega se zahteva prijava, ni vodilen in ostali elementi niso zanemarljivi.

      51     Glede globalne presoje verjetnosti zmede tožeča stranka navaja, da ni sporno, da se v nasprotju z blagom iz sodbe, ki jo je
         Sodišča prve stopnje izdalo dne 15. januarja 2003 v zadevi Mystery Drinks proti UUNT – Karlsberg Brauerei (MYSTERY, T-99/01,
         Recueil, str. II‑43), zadevno blago ne naroči ustno, ampak je na voljo na policah, tako da ni mogoča kakršnakoli glasovna
         podobnost kot tudi verjetnost zmede.

      52     Poleg tega ob sklicevanju na prepise registracij v Združenem kraljestvu tožeča stranka trdi, da naj povprečen potrošnik v
         tej državi ne bi enačil nasprotujočih si znamk, saj pozna že mnogo drugih znamk, ki vsebujejo izraz „flex“ za podobne ali
         enake proizvode.

      53     Tožeča stranka zatrjuje tudi, naj se mnenje, ki ga je sprejel drugi odbor za pritožbe v svoji zgoraj omenjeni odločbi z dne
         11. julija 2003, ki jo je tožeča stranka vložila v tajništvu Sodišča prve stopnje 8. septembra 2003 za ugotovitev, da verjetnost
         zmede med znamkama FLEX in FLEXIUM ne obstaja, v tem primeru neposredno uporabi. Generičen izraz, kot je „flex“, ne sme biti
         monopoliziran. Po mnenju tožeče stranke je ta odločba toliko pomembnejša, ker se nanaša na znaka, med katerima je vsak sestavljen
         iz samo enega izraza, medtem, ko znak, za katerega se zahteva prijava v tem primeru, sestavljata dva izraza in noben izmed
         njih niti noben izmed njihovih zlogov ni enak prejšnjemu znaku („fle‑xi‑air“).

      54     Urad prereka utemeljenost tega tožbenega razloga.
       Presoja Sodišča prve stopnje
      55     V skladu s členom 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 se ob ugovoru imetnika prejšnje znamke znamka, za katero je vložena prijava, ne
         registrira, če zaradi enakosti ali podobnosti s prejšnjo znamko in enakosti ali podobnosti blaga oziroma storitev, ki jih
         označujejo znamke, obstaja verjetnost zmede v javnosti na ozemlju, na katerem je varovana prejšnja znamka.

      56     V skladu z ustaljeno sodno prakso je verjetnost zmede verjetnost, da lahko javnost misli, da zadevno blago ali storitve ponuja
         isto podjetje ali, glede na okoliščine primera, gospodarsko povezana podjetja.

      57     V skladu s to sodno prakso je treba verjetnost zmede ocenjevati globalno, glede na percepcijo, ki jo ima upoštevna javnost
         o znakih in zadevnih proizvodih ali storitvah, ob upoštevanju vseh relevantnih dejavnikov v tem posamičnem primeru, zlasti
         medsebojne odvisnosti med podobnostjo zadevnih znakov in blaga ali storitev (glej sodbo Sodišča prve stopnje z dne 9. julija
         2003 v zadevi Laboratorios RTB proti UUNT – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), T-162/01, Recueil, str. II-2821,
         točke od 31 do 33, in navedeno sodno prakso).

      –       Upoštevna javnost
      58     Tožeča stranka ni kritizirala dejstva, da je odbor za pritožbe presojal verjetnost zmede v Združenem kraljestvu. Prav tako
         ni ugovarjala ugotovitvi odbora za pritožbe, po katerem upoštevno javnost predstavlja povprečni potrošnik, ki ni posebno pozoren.
         Zato Sodišče prve stopnje meni, da je treba pri obravnavi tega tožbenega razloga izhajati iz teh ugotovitev.

      –       Razlikovalni značaj prejšnje znamke
      59     Med strankami ni sporno, kot to ugotavlja odbor za pritožbe, da ima prejšnja znamka šibak razlikovalni učinek.
      60     Tožeča stranka trdi, da bi ta šibki razlikovalni učinek moral voditi odbor za pritožbe k oceni, da bi le popolna reprodukcija
         prejšnje znamke lahko povzročila verjetnost zmede.

      61     To trditev je treba zavrniti. Čeprav je treba razlikovalni učinek prejšnje znamke upoštevati pri presoji verjetnosti zmede
         (glej po analogiji sodbo Sodišča z dne 29. septembra 1998 v zadevi Canon, C-39/97, Recueil, str. I-5507, točka 24), pa gre
         le za enega izmed elementov, ki se upošteva v okviru te presoje. Tako kljub prejšnji znamki s šibkim razlikovalnim učinkom
         in čeprav znamka, za katero se zahteva prijava, ne predstavlja njene popolne reprodukcije, lahko obstaja verjetnost zmede,
         zlasti zaradi podobnosti omenjenih znakov in blaga ali storitev.

      –       Primerjava zadevnih proizvodov
      62     Tožeča stranka ni ugovarjala ugotovitvi odbora za pritožbe, po kateri so zadevni proizvodi deloma enaki in deloma zelo podobni.
         Zato Sodišče prve stopnje meni, da je treba pri obravnavi tega tožbenega razloga izhajati iz te ugotovitve.

      –       Zadevni znaki
      63     Kot izhaja iz ustaljene sodne prakse, mora globalna presoja verjetnosti zmede glede vizualne, glasovne ali pojmovne podobnosti
         spornih znakov temeljiti na celotnem vtisu, ki ga ti dajejo, upoštevajoč zlasti njihove razlikovalne in ključne elemente (glej
         sodbo Sodišča prve stopnje z dne 14. oktobra 2003 v zadevi Phillips-Van Heusen proti UUNT – Pash Textilvertrieb und Einzelhandel
         (BASS), T-292/01, Recueil, str. II‑4335, točka 47, in navedeno sodno prakso).

      64     Glede vizualne podobnosti je odbor za pritožbe štel, da je znak FLEXI AIR v glavnem sestavljen iz izraza „flex“. Poleg tega
         bi element „flex“, ker je na začetku, lahko imel večji učinek kot preostanek tega znaka. Beseda „air“ naj bi bila na drugem
         mestu in naj bi bila krajša. Potrošniki naj bi bolj opazili začetek kot konec znaka. Prevladujoča narava elementa „flex“ naj
         se z dodatkom črke „i“ ne bi bistveno spremenila. Odbor za pritožbe je iz tega sklepal, da sta znaka vizualno podobna.

      65     Te ugotovitve so brez napak in trditev tožeče stranke, navedenih zgoraj v točkah 45 in 46, ni mogoče sprejeti.
      66     Glede prve serije trditev je treba navesti, da ni nobenega razloga, da znak, ki ga sestavljata dva izraza, in znak, ki ga
         sestavlja samo en izraz, ne moreta biti vizualno podobna. Po drugi strani v tem primeru niti dejstvo, da nobena izmed dveh
         besed znaka, za katerega se zahteva prijava, ni enaka prejšnjemu znaku, niti dejstvo, da je zadnji znak kratek, ne moreta
         ovreči vizualne podobnosti, ki jo ustvari ujemanje štirih od osmih črk znaka, za katerega se zahteva prijava, ki so v obeh
         znakih na istem mestu in na začetku.

      67     Glede trditve na podlagi zgoraj navedene sodbe HUBERT zadostuje navedba, da sklep iz te sodbe, po katerem je globalni vizualni
         vtis zadevnih znakov drugačen, temelji zlasti na figurativnem elementu enega izmed teh znakov (točka 54), medtem ko sta oba
         znaka v tem primeru besedna znaka.

      68     Glede prejšnjih odločb odborov za pritožbe, ki so navedene v zgoraj točkah 45 in 46, je treba opozoriti, da je treba po ustaljeni
         sodni praksi zakonitost odločb odborov za pritožbe glede registracije znaka kot znamke Skupnosti presojati le na podlagi Uredbe
         št. 40/94, kot jo razlaga sodišče Skupnosti, in ne na podlagi prejšnje upravne prakse teh odborov (sodba Sodišča prve stopnje
         z dne 27. februarja 2002 v zadevi Streamserve proti UUNT (STREAMSERVE), T 106/00, Recueil, str. II-723, točka 66, v katero
         Sodišče ni podvomilo v sklepu z dne 5. februarja 2004 v zadevi Streamserve proti UUNT, C-150/02 P, Recueil, str. II‑1461).
         Poleg tega, čeprav pravni ali dejanski razlogi iz prejšnje odločbe nedvomno lahko predstavljajo trditve v podporo tožbenega
         razloga kršitve določbe Uredbe št. 40/94 (sodba Sodišča prve stopnje z dne 20. novembra 2002 v zadevi Bosch proti UUNT (Kit
         pro in Kit Super Pro), T-79/01 in T-86/01, Recueil, str. II‑4881, točka 33), pa je treba ugotoviti, da se prejšnje odločbe,
         navedene zgoraj v točkah 45 in 46, nanašajo na znake, katerih vizualno razmerje ni primerljivo s tem v obravnavanem primeru.

      69     Končno je treba glede domnevne neobrazložitve, navedene zgoraj v točki 46, ugotoviti, da je odbor za pritožbe štel, da potrošniki
         bolj opazijo začetek kot konec znaka (točka 33 izpodbijane odločbe). Glede tega mu torej ni mogoče očitati, da se ni dovolj
         opredelil o tem vprašanju.

      70     Odbor za pritožbe je štel, da ima začetek znaka bistveno vlogo pri glasovni primerjavi. Razlika v izgovorjavi je nastala le
         pri končnici znaka, za katerega se zahteva prijava, ker ta končnica ni opazna. Mehak ton črke „i“ in odprta izgovorjava izraza
         „air“ v angleščini se konča v glasovnem ujemanju z elementom „flex“ ter zlasti ob prevladi črke „x“ v izgovorjavi. Po mnenju
         odbora za pritožbe sta si ta znaka torej glasovno podobna.

      71     Te ugotovitve prav tako niso napačne.
      72     Trditve tožeče stranke glede črke „i“ in izraza „air“ v znaku FLEXI AIR iz zgoraj navedene točke 47 je treba zavrniti. Ostaja
         namreč dejstvo, da se le štiri prve črke od osmih, ki sestavljajo znak, izgovorijo natančno tako kot znak FLEX, da je črka
         „i“ le glasovno zanemarljiv dodatek tem štirim črkam in da dodatek besede „air“ prav tako ne morejo postaviti pod vprašaj
         te delne enakosti izgovorjave.

      73     Končno je pojmovno gledano odbor za pritožbe štel, da sta izraza „flex“ in „flexi“ tesno povezana, saj oba namigujeta na elastičnost
         in torej na vitalnost las. Dodatek izraza „air“ ne spremeni te pojmovne enakosti. Zato imajo po mnenju odbora za pritožbe
         znaki v angleščini skupni pomen.

      74     Tudi te ugotovitve niso napačne in trditev tožeče stranke, navedenih zgoraj v točkah 48 in 49, ni mogoče sprejeti.
      75     Glede trditve, da se vložnik ugovora zaveda opisnega značaja izraza „flex“, zadostuje navedba, da ta okoliščina ni upoštevna
         za pojmovno presojo zadevnih znakov.

      76     Enako velja tudi za trditev, po kateri je slovnično izraz „air“ najpomembnejši element znaka, za katerega se zahteva prijava,
         če povprečen potrošnik, ki ni posebno pozoren, ne bo slovnično preučeval zadevnih znakov.

      77     Glede trditve, ki se nanaša na pomen izraza „air“ zadostuje povzeti, da kakršenkoli je ta pomen, ne more postaviti pod vprašaj
         pomena elementa „flexi“ niti pojmovne podobnosti, ustvarjene s tem elementom.

      78     Trditve glede neobstoja razlikovalnega učinka prejšnjega znaka, da izraz „flexi“ ne obstaja v angleškem jeziku in da je znak
         FLEXI AIR domišljijski pojem, je treba prav tako zavrniti, ker ne morejo ovreči dejstva, da se izraza „flex“ in „flexi“ v
         angleščini nanašata na elastičnost (glej, glede španskega jezika, sodbo Sodišča prve stopnje z dne 18. februarja 2004 v zadevi
         Koubi proti UUNT – Flabesa (CONFORFLEX), T-10/03, Recueil, str. II‑719, točka 48).

      79     Nadalje je treba glede trditve, navedene zgoraj v točki 50, omeniti, da zgoraj navedena sodba MATRATZEN nedvomno podaja, da
         se lahko sestavljena znamka šteje kot primerljiva z neko drugo znamko, enako ali primerljivo z enim izmed delom sestavljene
         znamke, le če ta predstavlja ključni element v celotnem vtisu sestavljene znamke. Vendar znamka, na katero se nanaša ta preudarek,
         ni primerljiva z znamko, za katero se zahteva prijava v tem primeru, ker vsebuje figurativni element.

      80     Torej je treba sklepati, da je odbor za pritožbe pravilno štel, da so si zadevni znaki vizualno, glasovno in pojmovno podobni.
      –       Verjetnost zmede
      81     Po mnenju odbora za pritožbe obstaja verjetnost, da potrošniki predvidevajo, da majhna razlika med znaki izraža variacijo
         v naravi blaga ali marketinške razloge, in ne, da ta razlika kaže na drugačno trgovsko poreklo. Odbor za pritožbe je torej
         sklenil, da v Združenem kraljestvu obstaja verjetnost zmede.

      82     Glede tega je treba opozoriti, da šibak razlikovalni učinke prejšnje znamke ni sporen, da so si zadevni znaki vizualno, glasovno
         in pojmovno podobni ter da je blago deloma enako in deloma zelo podobno.

      83     V teh pogojih je treba ugotoviti, da obstaja verjetnost zmede.
      84     Trditev tožeče stranke, ki je navedena zgoraj v točki 51 in po kateri je glasovna podobnost znakov zanemarljiva, je treba
         zavrniti. Ker so namreč znaki podobni, blago pa deloma enako in deloma zelo podobno, vprašanje glede tega, v kolikšni meri
         glasovna podobnost znakov prispeva k verjetnosti zmede, sploh ni upoštevno.

      85     Navedbo iz zgoraj navedene točke 52 glede obstoja ostalih znamk, ki vsebujejo izraz „flex“ v Združenem kraljestvu, je treba
         prav tako zavrniti. Treba je namreč spomniti, da je prav ta okoliščina vodila odbor za pritožbe k ugotovitvi v točki 27 izpodbijane
         odločbe, da ima prejšnja znamka šibak razlikovalni učinek, in k sklepanju, da v Združenem kraljestvu obstaja verjetnost zmede
         (glej zgoraj navedeno točko 81). To sklepanje je bilo odobreno (glej zgoraj navedeno točko 83). Tožeča stranka se je poleg
         tega pridružila stališču, da ima prejšnja znamka šibak razlikovalni učinek (glej zgoraj navedeni točki 41 in 59).

      86     Končno je treba glede trditev, ki se opirajo na odločbo drugega odbora za pritožbe z dne 11. julija 2003 in so podane zgoraj
         v točki 53, spomniti tudi, da je treba zakonitost odločb odborov za pritožbe glede registracije znaka kot znamke Skupnosti
         presojati le na podlagi Uredbe št. 40/94, kot jo je razlagalo sodišče Skupnosti, in ne na podlagi prejšnje upravne prakse
         teh odborov, pri čemer pa dejanski ali pravni razlogi iz prejšnje odločbe vseeno predstavljajo navedbe v podporo razloga kršitve
         določbe te uredbe (glej zgoraj navedeno točko 68). Treba pa je navesti, da razmerje med znaki, ki so predmet zgornje odločbe
         drugega odbora za pritožbe, ni primerljivo z razmerjem med znaki v tem primeru. Znak FLEXIUM je namreč sestavljen iz samo
         ene besede, iz katere ni mogoče izključiti izraza „flex“, medtem ko se izraza „flex“ in „flexi“ zlahka izluščita iz znaka
         FLEXI AIR. Poleg tega je treba poudariti, da ugotovitve, da obstaja verjetnost zmede med znamkami v tem primeru, ni mogoče
         šteti kot podlago za monopolizacijo izraza „flex“.

      87     Glede na zgoraj navedeno je treba ugotoviti, da z oceno, da obstaja verjetnost zmede med zadevnimi znaki, odbor za pritožbe
         ni kršil člena 8(1)b) Uredbe št. 40/94.

      88     Torej je treba drugi tožbeni razlog zavrniti.
       Tretji tožbeni razlog: kršitev člena 8(2)(a)(ii) Uredbe št. 40/94
       Trditve strank
      89     Tožeča stranka trdi, da je odbor za pritožbe zaradi opustitve analize, ali je lahko prejšnja znamka veljavno nasprotovala
         na podlagi prava Združenega kraljestva in ocene verjetnosti zmede po tem pravu, kršil člen 8(2)(a)(ii) Uredbe št. 40/94. Navaja,
         da ta določba ne sme dati imetniku nacionalne znamke večjih pravic glede prijave znamke Skupnosti, kot jih ima po nacionalni
         ureditvi. Opustitev odbora za pritožbe pa bi lahko prejšnji znamki dala večjo zaščito na ravni Skupnosti kot na nacionalni
         ravni.

      90     Urad trdi, da ta tožbeni razlog ni utemeljen.
       Presoja Sodišča prve stopnje
      91     Treba je spomniti, da veljajo za prijavo znake Skupnosti postopki, ki jih predpisuje Uredba št. 40/94. Tako je treba na podlagi
         člena 8(1)(b) in člena 8(2)(a)(ii) te uredbe znamki, za katero se zahteva prijava, zavrniti registracijo, če obstaja verjetnost
         zmede v smislu člena 8(1)(b) z znamko, ki je bila prej registrirana v državi članici. Predhodna obravnava vprašanja, ali ta
         nacionalna prejšnja znamka lahko veljavno nasprotuje na podlagi nacionalne zakonodaje, iz katere izhaja, in tudi ocena verjetnosti
         zmede med dvema znamkama v skladu s to nacionalno ureditvijo pa nista predvideni z Uredbo št. 40/94.

      92     Še več, treba je povedati, da ta tožbeni razlog temelji na predpostavki, po kateri Uredba št. 40/94 imetniku prejšnje nacionalne
         znamke daje več pravic glede prijave znamke Skupnosti kot te, ki mu jih daje nacionalna ureditev, iz katere izhaja prejšnja
         znamka. Na podlagi člena 4(1)(b) in člena 4(2)(a)(ii) Prve direktive Sveta 89/104 /EGS z dne 21. decembra 1988 o približevanju
         zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami (UL 1989, L 40, str. 1) pa so bile nacionalne ureditve držav članic
         glede vprašanja verjetnosti zmede med znamko, za katero se zahteva prijava, in prejšnjo nacionalno znamko predmet popolnega
         usklajevanja. Normativna vsebina teh določb iz Direktive 89/104 je enaka vsebini člena 8(1)(b) in člena 8(2)(a)(ii) Uredbe
         št. 40/94. V teh pogojih predpostavka, ki jo navaja stranka, ni podana.

      93     Tretji tožbeni razlog je torej treba zavrniti.
      94     Ker so bili vsi tožbeni razlogi zavrnjeni, je treba zavrniti tudi tožbo.
       Stroški
      95     V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Tožeča stranka s
         predlogi ni uspela, Urad pa je predlagal, naj se ji naloži plačilo stroškov. Zato se tožeči stranki naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je
      SODIŠČE PRVE STOPNJE (drugi senat)
      razsodilo:
      1)      Tožba se zavrne.
      2)      Tožeči stranki se naloži plačilo stroškov.

               Pirrung

                Meij

                Pelikánová

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 16. marca 2005.

               Sodni tajnik

                      Predsednik

               H. Jung

                      J. Pirrung

         * Jezik postopka: angleščina.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 20. oktobra 2011.#Interedil Srl, v postopku likvidacije proti Fallimento Interedil Srl in Intesa Gestione Crediti SpA.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunale di Bari - Italija.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe - Pristojnost sodišča nižje stopnje, da vprašanje za predhodno odločanje zastavi Sodišču - Uredba (ES) št. 1346/2000 - Postopki v primeru insolventnosti - Mednarodna pristojnost - Središče dolžnikovih glavnih interesov - Prenos sedeža v drugo državo članico - Pojem ‚poslovalnica‘.#Zadeva C-396/09.

text:
      Zadeva C-396/09
      Interedil Srl v likvidaciji
      proti
      Fallimento Interedil Srl
      in
      Intesa Gestione Crediti SpA
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunale di Bari)
      „Predlog za sprejetje predhodne odločbe – Pristojnost sodišča nižje stopnje, da Sodišču zastavi vprašanje za predhodno odločanje – Uredba (ES) št. 1346/2000 – Postopki zaradi insolventnosti – Mednarodna pristojnost – Središče dolžnikovih glavnih interesov – Prenos sedeža v drugo državo članico – Pojem ‚poslovalnica‘“
      Povzetek sodbe
      1.        Vprašanja za predhodno odločanje – Pristojnost Sodišča – Akt, sprejet na podlagi naslova IV tretjega dela Pogodbe ES
      (člen 267 PDEU)
      2.        Pravo Unije – Primarnost – Nacionalno pravo, ki je z njim v nasprotju – Ex lege neuporaba veljavnih pravil – Obveznost upoštevanja
            navodil hierarhično višjega sodišča, ki niso skladna s pravom Unije – Nedopustnost
      (člen 267 PDEU)
      3.        Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Postopki zaradi insolventnosti – Uredba št. 1346/2000 – Mednarodna pristojnost
            za uvedbo postopka zaradi insolventnosti – Sodni organi države članice središča dolžnikovih glavnih interesov
      (Uredba Sveta št. 1346/2000, člen 3(1))
      4.        Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Postopki zaradi insolventnosti – Uredba št. 1346/2000 – Mednarodna pristojnost
            za uvedbo postopka zaradi insolventnosti – Sodni organi države članice središča dolžnikovih glavnih interesov – Merila za
            določanje
      (Uredba Sveta št. 1346/2000, člen 3(1), drugi stavek)
      5.        Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah – Postopki zaradi insolventnosti – Uredba št. 1346/2000 – Mednarodna pristojnost
            za uvedbo postopka zaradi insolventnosti – Sekundarni postopek
      (Uredba Sveta št. 1346/2000, člen 3(2))
      1.        V skladu s členom 267 PDEU imajo sodišča, zoper odločbe katerih je mogoče pravno sredstvo po nacionalnem pravu, od 1. decembra
         2009 pravico do vložitve predloga za sprejetje predhodne odločbe, če gre za akte, sprejete na podlagi naslova IV Pogodbe.

      Glede na učinkovito sodelovanje med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, ki je cilj člena 267 PDEU, ter glede na načelo ekonomičnosti
         postopka je treba šteti, da je Sodišče od 1. decembra 2009 pristojno za odločanje o predlogu za sprejetje predhodne odločbe,
         ki ga je vložilo sodišče, zoper odločitve katerega se po nacionalnem pravu lahko vloži pravno sredstvo, in to tudi če je bil
         predlog vložen pred tem dnem.

      (Glej točki 19 in 20.)
      2.        Pravo Unije nasprotuje temu, da je nacionalno sodišče vezano na pravilo nacionalne procesne določbe, na podlagi katerega pravna
         presoja hierarhično višjega nacionalnega sodišča zanj velja, kadar je očitno, da presoja hierarhično višjega sodišča ni v
         skladu s pravom Unije, kot ga razlaga Sodišče.

      Prvič, obstoj nacionalnega postopkovnega pravila, na podlagi katerega so nacionalna sodišča, ki ne odločajo na zadnji stopnji,
         vezana na presojo višjih sodišč, namreč ne sme ovreči možnosti, ki jo imajo nacionalna sodišča, ki ne odločajo na zadnji stopnji,
         da Sodišču predložijo predlog za sprejetje predhodne odločbe, kadar imajo dvome o razlagi prava Unije.

      Drugič, sodba, ki jo Sodišče izreče v okviru predhodnega odločanja, je zavezujoča za nacionalno sodišče glede razlage ali
         veljavnosti zadevnih aktov institucij Unije za rešitev spora v glavni stvari.

      Poleg tega ima nacionalno sodišče, ki v okviru svojih pristojnosti uporablja določbe prava Unije, dolžnost zagotoviti popolno
         učinkovanje teh določb, pri čemer lahko po potrebi odloči, da ne bo uporabilo neskladnih določb nacionalne zakonodaje, ne
         da bi mu bilo treba zaprositi za predhodno odpravo te nacionalne določbe po zakonodajni poti ali kakšnem drugem ustavnem postopku
         ali čakati nanjo.

      (Glej točke 35, 36, 38 in 39 ter točko 1 izreka.)
      3.        Pojem „središče glavnih interesov“ dolžnika v smislu člena 3(1) Uredbe št. 1346/2000 o postopkih v primeru insolventnosti
         je treba razlagati ob upoštevanju prava Unije.

      Gre namreč za pojem, ki je lasten tej uredbi, ki ima zato samostojen pomen in ga je torej treba razlagati enotno in neodvisno
         od nacionalnih zakonodaj.

      (Glej točki 43 in 44 ter točko 2 izreka.)
      4.        Za določitev središča glavnih interesov družbe dolžnice je treba člen 3(1), drugi stavek, Uredbe št. 1346/2000 o postopkih
         v primeru insolventnosti razlagati tako, da je treba središče glavnih interesov družbe dolžnice določiti tako, da se prvotno
         upošteva kraj uprave te družbe, kot ga je mogoče določiti na podlagi objektivnih elementov, ki jih lahko preverijo tretje
         osebe. Če so vodstveni in nadzorni organi družbe na statutarnem sedežu družbe in če se odločitve glede upravljanja te družbe
         sprejemajo v tem kraju tako, da to lahko preverijo tretje osebe, domneve iz te določbe ni mogoče ovreči. Če kraj uprave družbe
         ni na statutarnem sedežu družbe, je navzočnost premoženja družbe in obstoj pogodb o njegovi finančni uporabi v državi članici,
         v kateri družba nima statutarnega sedeža, mogoče šteti za elementa, ki zadostujeta za ovrženje domneve zakonodajalca Unije,
         le če je s celovito presojo vseh upoštevnih elementov mogoče tako, da to lahko preverijo tretje osebe, ugotoviti, da sta dejansko
         središče uprave in nadzora te družbe ter kraj upravljanja njenih interesov v tej drugi državi članici.

      V primeru prenosa statutarnega sedeža družbe dolžnice pred vložitvijo predloga za uvedbo postopka v primeru insolventnosti
         se domneva, da je središče glavnih interesov te družbe na novem statutarnem sedežu te družbe.

      (Glej točko 59 in točko 3 izreka.)
      5.        Pojem „poslovalnica“ v smislu člena 3(2) Uredbe št. 1346/2000 o postopkih v primeru insolventnosti je treba razlagati tako,
         da predpostavlja strukturo z minimalno organizacijo in neko stabilnostjo glede opravljanja gospodarske dejavnosti. Zgolj obstoj
         premoženja ali bančnih računov načeloma ne zadostuje za tako opredelitev.

      (Glej točko 64 in točko 4 izreka.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 20. oktobra 2011(*)

      „Predlog za sprejetje predhodne odločbe – Pristojnost sodišča nižje stopnje, da Sodišču zastavi vprašanje za predhodno odločanje – Uredba (ES) št. 1346/2000 – Postopki v primeru insolventnosti – Mednarodna pristojnost – Središče dolžnikovih glavnih interesov – Prenos sedeža v drugo državo članico – Pojem ‚poslovalnica‘“
      V zadevi C‑396/09,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Tribunale di Bari (Italija)
         z odločbo z dne 6. julija 2009, ki je prispela na Sodišče 13. oktobra 2009, v postopku

      Interedil Srl v likvidaciji

      proti
      Fallimento Interedil Srl,

      Intesa Gestione Crediti SpA,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi A. Tizzano, predsednik senata, A. Borg Barthet, M. Ilešič, M. Safjan, sodniki, in M. Berger (poročevalka), sodnica,
      generalna pravobranilka: J. Kokott,
      sodna tajnica: A. Impellizzeri, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 13. januarja 2011,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Interedil Srl, v likvidaciji, P. Troianiello, odvetnik,
      –        za Fallimento Interedil Srl G. Labanca, odvetnik,
      –        za Intesa Gestione Crediti SpA G. Costantino, odvetnik,
      –        za Evropsko komisijo N. Bambara in S. Petrova, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 10. marca 2011
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 3 Uredbe Sveta (ES) št. 1346/2000 z dne 29. maja 2000 o
         postopkih v primeru insolventnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 1, str. 191, v nadaljevanju: Uredba).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Interedil Srl v likvidaciji (v nadaljevanju: Interedil) ter družbama Fallimento
         Interedil Srl in Intesa Gestione Crediti SpA. (v nadaljevanju: Intesa), katere prava naslednica je družba Italfondario SpA.,
         zaradi predloga za uvedbo stečajnega postopka, ki ga je vložila družba Intesa zoper družbo Interedil.

       Pravni okvir
       Pravo Unije
      3        Uredba je bila sprejeta med drugim na podlagi členov 61(c) ES in 67(1) ES.

      4        Člen 2 Uredbe, v katerem so opredelitve, določa:

      „V tej uredbi:
      (a)      ‚postopki v primeru insolventnosti‘ pomenijo vse postopke iz člena 1(1). Ti postopki so našteti v Prilogi A;
            […]
      (h)      ‚poslovalnica‘ pomeni katerikoli kraj poslovanja, v katerem dolžnik opravlja stalno gospodarsko dejavnost, ki predpostavlja
         udeležbo ljudi in premoženja.“

      5        V seznamu iz priloge A k Uredbi je med drugim glede Italije omenjen postopek „fallimento“.

      6        Člen 3 Uredbe, ki ureja mednarodno pristojnost, določa:

      „1.      Sodišča držav članic, na katerih ozemlju je središče dolžnikih [dolžnikovih] glavnih interesov, so pristojna za uvedbo postopkov
         v primeru insolventnosti. Pri družbi ali pravni osebi se, dokler se ne dokaže nasprotno, domneva, da je središče dolžnikovih
         glavnih interesov registrirani [statutarni] sedež.

      2.      Kadar je središče dolžnikovih glavnih interesov na ozemlju države članice, so sodišča druge države članice pristojna za uvedbo
         postopkov v primeru insolventnosti zoper navedenega dolžnika samo, če ima ta poslovalnico na ozemlju navedene druge države
         članice. Učinki teh postopkov so omejeni na dolžnikovo premoženje, ki se nahaja na ozemlju slednje države članice.

      […]“
      7        V uvodni izjavi 13 Uredbe je navedeno, da za „središče dolžnikovih glavnih interesov mora veljati kraj rednega poslovanja
         dolžnika in je zato preverljiv za tretje osebe“.

       Nacionalno pravo
      8        Člen 382 italijanskega civilnega procesnega zakonika (Codice di procedura civile) glede odločitve, ki jo je glede vprašanj
         pristojnosti podalo Corte suprema di cassazione, določa:

      „Ko Corte odloča o vprašanju pristojnosti, določi, katero sodišče je pristojno […]“
      9        Iz predložitvene odločbe izhaja, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso odločba, ki jo izda Corte suprema di cassazione na
         podlagi te določbe, za sodišče, ki o zadevi odloča po temelju, dokončna in zavezujoča.

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      10      Družba Interedil je bila ustanovljena v pravni obliki „società a responsabilità limitata“ italijanskega prava s sedežem v
         Monopoliju (Italija). Sedež družbe je bil 18. julija 2001 prestavljen v London (Združeno kraljestvo). Tega dne je bila družba
         izbrisana iz registra podjetij države Italije. Po tem, ko je družba Interedil prenesla svoj sedež, se je vpisala v register
         družb Združenega kraljestva z oznako „FC“ („Foreign Company“, tuja družba).

      11      Po izjavah družbe Interedil, kot so bile povzete v predložitvenem sklepu, je ta družba hkrati s prenosom sedeža izvedla posle,
         katerih predmet je bil to, da je to družbo pridobila britanska skupina Canopus, ter pogajanja in sklenitev pogodb o prodaji
         podjetij. Družba Interedil je navedla, da je nekaj mesecev po prenosu statutarnega sedeža lastništvo nepremičnine v Tarentu
         (Italija) kot del prenesenega podjetja bilo preneseno na družbo Windowmist Limited. Družba Interedil je navedla tudi, da je
         bila 22. julija 2002 izbrisana iz registra družb Združenega kraljestva.

      12      Družba Intesa je 28. oktobra 2003 pri Tribunale di Bari vložila predlog za uvedbo stečajnega postopka (,,fallimento“) zoper
         družbo Interedil.

      13      Družba Interedil je izpodbijala pristojnost tega sodišča, ker naj bi bila zaradi prenosa njenega statutarnega sedeža v Združeno
         kraljestvo za uvedbo postopka v primeru insolventnosti pristojna le sodišča te države. Družba Interedil je 13. decembra 2003
         Corte suprema di cassazione predlagala, naj predhodno odloči o pristojnosti.

      14      Ker je Tribunale di Bari ugovor o nepristojnosti italijanskih sodišč štelo za očitno neutemeljen, plačilno nezmožnost zadevnega
         podjetja pa za dokazano, je 24. maja 2004, ne da bi počakalo na odločbo Corte suprema di Cassazione, začelo stečaj družbe
         Interedil.

      15      Družba Interedil je z dopisom z dne 18. junija 2004 zoper ta sklep o začetku stečajnega postopka vložila ugovor.

      16      Corte suprema di Cassazione je s sklepom z dne 20. maja 2005 odločilo o predhodnem vprašanju glede pristojnosti, ki mu je
         bilo predloženo, in razsodilo, da so pristojna italijanska sodišča. Presodilo je, da se domneva iz člena 3(1), drugi stavek,
         Uredbe, ki določa, da je središče glavnih interesov statutarni sedež, lahko ovrže na podlagi različnih okoliščin, in sicer
         zaradi nepremičnin, ki jih ima v Italiji družba Interedil, najemne pogodbe za dva hotelska kompleksa, pogodbe, sklenjene z
         bančno institucijo, in ker registru podjetij v Bariju ni bil sporočen prenos sedeža družbe.

      17      Ker je Tribunale di Bari dvomilo o utemeljenosti te presoje Corte suprema di cassazione glede na merila, ki jih je določilo
         Sodišče v sodbi z dne 2. maja 2006 v zadevi Eurofood IFSC (C‑341/04, ZOdl., str. I‑3813), je prekinilo odločanje in Sodišču
         v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali je treba pojem ,središče dolžnikovih glavnih interesov‘ v smislu člena 3(1) Uredbe […] razlagati v skladu s pravom Skupnosti
         ali v skladu z nacionalnim pravom, in če je odgovor na prvo možnost pritrdilen, kakšen je pomen tega pojma in kateri so odločilni
         dejavniki ali elementi za določitev ,središča glavnih interesov‘?

      2.      Ali je mogoče domnevo iz člena 3(1) Uredbe […], in sicer da se ,pri družbi, dokler se ne dokaže nasprotno, domneva, da je
         središče dolžnikovih glavnih interesov statutarni sedež‘, ovreči z ugotovitvijo obstoja dejanske dejavnosti družbe v državi,
         ki ni država, v kateri ima družba registrirani sedež, ali pa je treba za to, da se domneva ovrže, ugotoviti, da družba v državi,
         v kateri ima statutarni sedež, ni opravljala nobene poslovne dejavnosti?

      3.      Ali dejstvo, da ima družba v državi članici, ki ni država, v kateri ima statutarni sedež, nepremičnine in da obstaja najemna
         pogodba v zvezi z dvema hotelskima kompleksoma, ki sta jo sklenili družba dolžnica in neka druga družba, in pogodba, ki jo
         je družba dolžnica sklenila z neko bančno institucijo, pomenita obstoj elementov ali dejavnikov, ki zadostujejo za to, da
         se ovrže domneva, določena v členu 3 Uredbe […], v korist ,statutarnega sedeža‘ družbe, in ali te okoliščine zadostujejo za
         to, da se šteje, da ima družba v tej državi ,poslovalnico‘ v smislu člena 3(2) Uredbe […]?

      4.      Ali v primeru, da se ugotovitev, ki jo je Corte [suprema] di cassazione glede pristojnosti sodišč sprejelo v zgoraj navedenem
         sklepu […], opira na razlago člena 3 Uredbe […], ki se razlikuje od razlage Sodišča, člen 382 italijanskega zakona o pravdnem
         postopku, v skladu s katerim Corte [suprema] di Cassazione dokončno in zavezujoče odloči o pristojnosti, nasprotuje uporabi
         te določbe Skupnosti, kakor jo razlaga Sodišče?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Pristojnost Sodišča
      18      Evropska komisija izraža dvome o tem, ali je Sodišče pristojno, da poda odgovor na predlog za sprejetje predhodne odločbe.
         Navaja, da je bil zadevni predlog vložen v obliki sklepa z dne 6. julija 2009, ki je prispel na Sodišče 13. oktobra 2009.
         Na podlagi člena 68(1) ES, ki je takrat veljal, so imela le tista nacionalna sodišča, zoper odločitev katerih po nacionalnem
         pravu ni pravnega sredstva, pravico Sodišču zastaviti vprašanje za predhodno odločanje, da bi prejela razlago aktov, ki so
         jih institucije Skupnosti sprejele na podlagi naslova IV Pogodbe ES. Ker pa je bila Uredba sprejeta na podlagi členov 61(c)
         ES in 67(1) ES iz naslova IV Pogodbe, je zoper odločbe predložitvenega sodišča po mnenju Komisije mogoče pravno sredstvo notranjega
         pravnega reda.

      19      Glede tega je treba povedati, da je bil člen 68 ES z začetkom veljavnosti Lizbonske pogodbe 1. decembra 2009 razveljavljen
         in da pravica do predložitve vprašanj v predhodno odločanje Sodišču, ki jo je določal ta člen, zdaj ni več omejena. V skladu
         s členom 267 PDEU imajo sodišča, zoper akte katerih je mogoče pravno sredstvo po nacionalnem pravu, od tega dne pravico do
         vložitve predloga za sprejetje predhodne odločbe, če gre za akte, sprejete na podlagi naslova IV Pogodbe (glej v tem smislu
         sodbo z dne 17. februarja 2011 v zadevi Weryński, C‑283/09, še neobjavljena v ZOdl., točki 28 in 29).

      20      V točkah 30 in 31 zgoraj navedene sodbe Weryński je Sodišče presodilo, da je glede na učinkovito sodelovanje med njim in nacionalnimi
         sodišči, ki je cilj člena 267 PDEU, ter načelo ekonomičnosti postopka treba šteti, da je Sodišče od 1. decembra 2009 pristojno
         za odločanje o predlogu za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo sodišče, zoper odločitve katerega se po nacionalnem
         pravu lahko vloži pravno sredstvo, in to tudi če je bil predlog vložen pred tem dnem.

      21      Sodišče je torej v vsakem primeru pristojno za odločanje o predlogu za sprejetje predhodne odločbe.

       Dopustnost vprašanj za predhodno odločanje
       Vez med vprašanji za predhodno odločanje in sporom o glavni stvari
      22      Družba Interedil je v zvezi z vprašanjem, ki ga je Komisija zastavila v pisnih stališčih, na glavni obravnavi pojasnila, da
         je s tem, da je bila julija 2002 izbrisana iz registra družb Združenega kraljestva, prenehala obstajati. Zato naj bi bil predlog
         za uvedbo stečajnega postopka, ki je bil zoper njo pri Tribunale di Bari vložen oktobra 2003, brezpredmeten in naj bi bila
         vprašanja za predhodno odločanje nedopustna.

      23      Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da Sodišče lahko odločanje o vprašanju za predhodno odločanje, ki ga zastavi nacionalno
         sodišče, zavrne le, če razlaga prava Unije, ki jo zahteva nacionalno sodišče, očitno nima nobene zveze z dejanskim stanjem
         ali predmetom spora o glavni stvari, če gre za hipotetičen primer ali če Sodišče nima na voljo potrebnih dejanskih in pravnih
         elementov, da bi lahko koristno odgovorilo na postavljena vprašanja (glej zlasti sodbo z dne 7. decembra 2010 v zadevi VEBIC,
         C‑439/08, ZOdl., str. I-12471, točka 42 in navedena sodna praksa).

      24      Glede tega je treba povedati, da je Uredba omejena zgolj na poenotenje pravil o mednarodni pristojnosti, priznavanje odločb
         in pravo, ki se uporablja v postopkih v primeru insolventnosti, ki imajo čezmejne učinke. Vprašanje pristojnosti predloga
         za uvedbo stečajnega postopka zoper dolžnika še vedno ureja veljavno nacionalno pravo.

      25      Iz podatkov, ki jih je predložilo predložitveno sodišče, je razvidno, da ga je družba Interedil obvestila o tem, da je bila
         julija 2002 izbrisana iz registra družb Združenega kraljestva. Nikakor pa iz predložitvene odločbe ne izhaja, da bi ta okoliščina
         lahko glede na nacionalno pravo ovirala uvedbo stečajnega postopka. Ni namreč mogoče izključiti, da nacionalno pravo določa
         možnost, da se tak postopek uvede zato, da se poplačajo upniki propadlega podjetja.

      26      Torej ni očitno, da razlaga prava Unije, ki jo predlaga nacionalno sodišče, nima nikakršne zveze s predmetom spora o glavni
         stvari ali da gre za hipotetičen problem.

      27      Ugovor nedopustnosti, ki ga uveljavlja družba Interedil, je torej treba zavrniti.

       Predmet vprašanj za predhodno odločanje
      28      Toženi stranki v postopku v glavni stvari trdita, da so vprašanja nedopustna zaradi njihovega predmeta. Menita, da se s prvim
         in četrtim vprašanjem ne razkriva razhajanje med predpisi prava Unije in tem, kako jih uporabljajo nacionalna sodišča, medtem
         ko se z drugim in tretjim vprašanjem poziva Sodišče, naj uporabi pravila prava Unije v konkretnem primeru, o katerem odloča
         predložitveno sodišče.

      29      V okviru predloga za sprejetje predhodne odločbe je Sodišče pristojno za odločanje o razlagi ali veljavnosti pravila Unije
         na podlagi dejstev, ki jih navede nacionalno sodišče, in mora za konkretni primer, o katerem odloča, uporabiti navedeno pravilo
         (glej zlasti sodbo z dne 7. septembra 2006 v zadevi Price, C‑149/05, ZOdl., str. I‑7691, točka 52 in navedena sodna praksa).

      30      Prva tri vprašanja se v bistvu nanašajo na to, kako je treba razlagati pojem ,središče glavnih interesov‘ dolžnika v smislu
         člena 3(1) Uredbe. Glede na predmet teh vprašanj so torej ta vprašanja dopustna.

      31      Četrto vprašanje se nanaša na možnost, ki jo ima predložitveno sodišče, da odstopi od presoje hierarhično višjega nacionalnega
         sodišča, če meni, da presoje tega sodišča glede na razlago, ki jo je podalo Sodišče, niso v skladu s pravom Unije. To vprašanje,
         katerega predmet je mehanizem predloga za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, je torej prav tako dopustno.

       Domnevni neobstoj spora
      32      Toženi stranki v postopku v glavni stvari zatrjujeta, da je glede vprašanja pristojnosti italijanskih sodišč za uvedbo stečajnega
         postopka odločilo Corte suprema di cassazione z odločbo, ki je po njunem mnenju postala pravnomočna. Iz tega sklepata, da
         torej ne gre za „visečnost pravde“ pred predložitvenim sodiščem v smislu člena 267 PDEU in da je predlog za sprejetje predhodne
         odločbe zato nedopusten.

      33      Tako argumentacijo je treba preučiti s četrtim vprašanjem, s katerim predložitveno sodišče sprašuje, koliko ga zavezuje razlaga
         prava Unije, ki jo je podalo Corte suprema di cassazione.

       Četrto vprašanje
      34      S četrtim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali pravo Unije nasprotuje temu, da je nacionalno sodišče vezano
         na nacionalno postopkovno pravilo, na podlagi katerega pravna presoja hierarhično višjega nacionalnega sodišča zanj velja,
         kadar je očitno, da presoja tega višjega sodišča ni v skladu s pravom Unije, kot ga razlaga Sodišče.

      35      Sodišče je že presodilo, da se zaradi obstoja nacionalnega postopkovnega pravila ne sme podvomiti o možnosti, ki jo imajo
         nacionalna sodišča, ki ne odločajo na zadnji stopnji, da Sodišču predložijo predlog za sprejetje predhodne odločbe, kadar
         imajo, kot v tem primeru, dvome glede razlage prava Unije (sodba z dne 5. oktobra 2010 v zadevi Elčinov, C‑173/09, ZOdl.,
         str. I-8889, točka 25).

      36      Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je sodba, ki jo Sodišče izreče v okviru predhodnega odločanja, zavezujoča za nacionalno
         sodišče glede razlage ali veljavnosti zadevnih aktov institucij Unije za rešitev spora v glavni stvari (glej zlasti zgoraj
         navedeno sodbo Elčinov, točka 29).

      37      Iz tega izhaja, da je nacionalno sodišče, ki je uporabilo možnost, ki mu jo daje člen 267, drugi odstavek, PDEU, za rešitev
         spora o glavni stvari vezano na razlago zadevnih določb, ki jo je podalo Sodišče, in mora glede na okoliščine primera odstopiti
         od presoje hierarhično višjega sodišča, če glede na to razlago meni, da ta presoja ni skladna s pravom Unije (glej zlasti
         zgoraj navedeno sodbo Elčinov, točka 30).

      38      Glede tega je treba poudariti, da ima v skladu z ustaljeno sodno prakso nacionalno sodišče, ki v okviru svojih pristojnosti
         uporablja določbe prava Unije, dolžnost zagotoviti popolno učinkovanje teh določb, pri čemer lahko po potrebi odloči, da ne
         bo uporabilo neskladnih določb nacionalne zakonodaje – v tem primeru nacionalnega postopkovnega pravila – ne da bi mu bilo
         treba zaprositi za predhodno odpravo te nacionalne določbe po zakonodajni poti ali kakšnem drugem ustavnem postopku ali čakati
         nanjo (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Elčinov, točka 31).

      39      Glede na zgoraj navedeno je treba na četrto vprašanje odgovoriti, da pravo Unije nasprotuje temu, da je nacionalno sodišče
         vezano na pravilo nacionalne procesne določbe, na podlagi katere pravna presoja hierarhično višjega nacionalnega sodišča zanj
         velja, kadar je očitno, da presoja hierarhično višjega sodišča ni v skladu s pravom Unije, kot ga razlaga Sodišče.

      40      Zaradi enakih razlogov je treba zavrniti ugovor nedopustnosti, ki sta ga uveljavljali toženi stranki v postopku v glavni stvari
         glede domnevnega neobstoja spora.

       Prvi del prvega vprašanja
      41      V prvem delu prvega vprašanja predložitveno sodišče sprašuje, ali je pojem ,središče glavnih interesov‘ dolžnika v smislu
         člena 3(1) Uredbe treba razlagati tako, da se sklicuje na pravo Unije ali na nacionalno pravo.

      42      Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da iz zahtev za enotno uporabo prava Unije in iz načela enakosti izhaja, da je treba izraze
         iz določbe prava Unije, ki se pri opredelitvi smisla in področja uporabe ne sklicuje posebej na pravo držav članic, običajno
         razlagati samostojno in enotno v celotni Uniji, pri čemer je treba pri tej razlagi upoštevati sobesedilo določbe in cilj,
         ki mu sledi zadevna ureditev (glej zlasti sodbo z dne 29. oktobra 2009 v zadevi NCC Construction Danmark, C‑174/08, ZOdl.,
         str. I‑10567, točka 24 in navedena sodna praksa).

      43      Kar zadeva natančneje pojem „središče glavnih interesov“ dolžnika v smislu člena 3(1) Uredbe, je Sodišče v točki 31 zgoraj
         navedene sodbe Eurofood IFSC presodilo, da gre za pojem, ki je lasten tej uredbi, ki ima zato samostojen pomen in ga je torej
         treba razlagati enotno in neodvisno od nacionalnih zakonodaj.

      44      Na prvi del prvega vprašanja je torej treba odgovoriti, da je pojem „središče glavnih interesov“ dolžnika v smislu člena 3(1)
         Uredbe treba razlagati ob upoštevanju prava Unije.

       Drugi del prvega vprašanja, drugo vprašanje in prvi del tretjega vprašanja
      45      V drugem delu prvega vprašanja, drugem vprašanju in prvem delu tretjega vprašanja predložitveno sodišče v bistvu sprašuje,
         kako je treba razlagati člen 3(1), drugi stavek, Uredbe pri določanju središča glavnih interesov družbe dolžnice.

      46      Glede na to, da je družba Interedil glede na podatke iz predložitvene odločbe v letu 2001 prenesla statutarni sedež družbe
         iz Italije v Združeno kraljestvo, nato pa je bila leta 2002 izbrisana iz njenega registra družb, je treba zato, da se predložitvenemu
         sodišču popolno odgovori, tudi natančno opredeliti datum, ki se upošteva za določitev središča dolžnikovih glavnih interesov,
         da se lahko določi, katero sodišče je pristojno za uvedbo glavnega postopka v primeru insolventnosti.

       Upoštevna merila za določitev središča dolžnikovih glavnih interesov
      47      Čeprav Uredba ne opredeljuje pojma središča dolžnikovih glavnih interesov, pa je vsebina tega pojma, kot je ugotovilo Sodišče
         v točki 32 zgoraj navedene sodbe Eurofood IFSC, pojasnjena v uvodni izjavi 13 Uredbe, v kateri je navedeno, da mora „[z]a
         središče dolžnikovih glavnih interesov veljati kraj rednega poslovanja dolžnika in je zato preverljiv za tretje osebe“.

      48      Kot je poudarila generalna pravobranilka v točki 69 sklepnih predlogov, domneva glede statutarnega sedeža družbe, ki jo določa
         člen 3(1), drugi stavek, Uredbe, in to, da se besedilo uvodne izjave 13 Uredbe sklicuje na kraj opravljanja interesov, izražata
         voljo zakonodajalca Unije, da kot merilo za pristojnost raje upošteva kraj uprave družbe.

      49      Ob upoštevanju te uvodne izjave je Sodišče v točki 33 zgoraj navedene sodbe Eurofood IFSC poleg tega pojasnilo, da je treba
         središče dolžnikovih glavnih interesov ugotavljati na podlagi meril, ki so hkrati objektivna in jih lahko tretje osebe preverijo,
         da se zagotovi pravna varnost in predvidljivost pri določanju sodišča, ki je pristojno za uvedbo glavnega postopka v primeru
         insolventnosti. Zahtevi po objektivnosti in možnosti preverjanja je zadoščeno, če so materialni dokazi, ki se upoštevajo pri
         določanju kraja, v katerem družba dolžnica navadno upravlja svoje interese, javni ali vsaj dovolj pregledni, da se tretje
         osebe, to pomeni med drugim upniki te družbe, lahko z njimi seznanijo.

      50      Iz tega izhaja, da se, če so vodstveni in nadzorni organi družbe na statutarnem sedežu družbe in če se odločitve glede upravljanja
         te družbe sprejemajo v tem kraju tako, da to lahko preverijo tretje osebe, domneva iz člena 3(1), drugi stavek, Uredbe, v
         skladu s katero je središče glavnih interesov družbe v tem kraju, uporablja v celoti. V takem primeru je, kot je generalna
         pravobranilka poudarila v točki 69 sklepnih predlogov, kakršnakoli druga lokalizacija glavnih interesov družbe dolžnice izključena.

      51      Vendar pa je ovrženje domneve iz člena 3(1), drugi stavek, Uredbe mogoče, kadar z vidika tretjih oseb kraj uprave družbe ni
         v kraju, kjer je statutarni sedež družbe. Kot je Sodišče presodilo v točki 34 zgoraj navedene sodbe Eurofood IFSC, je mogoče
         preprosto domnevo, ki jo je predvidel zakonodajalec Unije glede statutarnega sedeža te družbe, ovreči, če je mogoče na podlagi
         objektivnih podatkov, ki jih lahko preverijo tretje osebe, izkazati obstoj dejanskega položaja, ki je drugačen od tistega,
         za katerega se šteje, da ga izraža lokalizacija na navedenem statutarnem sedežu družbe.

      52      Med elementi, ki jih je treba upoštevati, so med drugim vsi kraji, v katerih družba dolžnica opravlja gospodarsko dejavnost,
         in kraji, v katerih ima premoženje, če so ti kraji očitni tretjim osebam. Kot je generalna pravobranilka poudarila v točki
         70 sklepnih predlogov, mora biti presoja teh elementov celovita in je treba upoštevati okoliščine, ki so značilne za posamičen
         položaj.

      53      V takšnih okoliščinah je to, da so nepremičnine družbe dolžnice, za katere je ta družba sklenila najemne pogodbe, v državi
         članici, v kateri ni statutarnega sedeža družbe, in obstoj pogodbe, ki je v tej isti državi članici sklenjena s finančno institucijo,
         torej okoliščini, ki ju izpostavlja predložitveno sodišče, mogoče obravnavati kot objektivna elementa in glede na javno naravo,
         ki jo takšni elementi lahko imajo, kot elementa, ki ju tretje osebe lahko preverijo. Vendar pa je navzočnost premoženja družbe
         in obstoj pogodb o njegovi finančni uporabi v državi članici, v kateri družba nima statutarnega sedeža, mogoče šteti za elementa,
         ki zadostujeta za ovrženje domneve zakonodajalca Unije le, če je s celovito presojo vseh upoštevnih elementov mogoče tako,
         da to lahko preverijo tretje osebe, ugotoviti, da sta dejansko središče uprave in nadzora te družbe ter kraj upravljanja njenih
         interesov v tej drugi državi članici.

       Datum, ki se upošteva za določitev lokacije središča dolžnikovih glavnih interesov
      54      Najprej je treba navesti, da Uredba ne vsebuje izrecnih določb glede posebnega primera prenosa središča dolžnikovih glavnih
         interesov. Glede na splošne izraze iz člena 3(1) Uredbe se torej šteje, da se za določitev sodišča, pristojnega za uvedbo
         glavnega postopka v primeru insolventnosti, upošteva kraj, v katerem je bilo nazadnje to središče.

      55      Ta razlaga je podkrepljena s sodno prakso Sodišča. To je namreč odločilo, da če je prišlo do prenosa središča dolžnikovih
         glavnih interesov po vložitvi predloga za uvedbo postopka v primeru insolventnosti, vendar pred izdajo odločbe o uvedbi postopka,
         sodišče države članice, na ozemlju katere je središče glavnih interesov ob vložitvi predloga, ostane pristojno za odločanje
         o njem (sodba z dne 17. januarja 2006 v zadevi Staubitz‑Schreiber, C‑1/04, ZOdl., str. I‑701, točka 29). Iz tega je treba
         sklepati, da je načeloma za določanje pristojnega sodišča odločilna lokalizacija središča dolžnikovih glavnih interesov ob
         vložitvi predloga za uvedbo postopka v primeru insolventnosti.

      56      V primeru, kakršen je v postopku v glavni stvari, prenosa statutarnega sedeža družbe pred vložitvijo predloga za uvedbo postopka
         v primeru insolventnosti je torej ponovno statutarni sedež družbe tisti, v katerem je v skladu s členom 3(1), drugi stavek,
         Uredbe domnevno središče glavnih dolžnikovih interesov, in zato sodišča države članice, na ozemlju katere je ta novi sedež,
         načeloma postanejo pristojna za uvedbo glavnega postopka v primeru insolventnosti, razen če se domneva iz člena 3(1) Uredbe
         ovrže z dokazom, da se središče glavnih interesov ni preneslo skupaj s statutarnim sedežem.

      57      Enaka pravila je treba uporabiti, če je bila ob vložitvi predloga za uvedbo postopka v primeru insolventnosti družba dolžnica
         izbrisana iz registra družb in če je, kot trdi družba Interedil v pisnih stališčih, prenehala opravljati vse svoje dejavnosti.

      58      Kot namreč izhaja iz točk od 47 do 51 te sodbe, pojem središča glavnih interesov ustreza hotenju, da se vzpostavi povezava
         s krajem, s katerim je družba objektivno in za tretje osebe očitno najtesneje povezana. Logično je torej, da ima v takem primeru
         prednost kraj zadnjega središča glavnih interesov ob izbrisu in prenehanju vsakršne dejavnosti družbe dolžnice.

      59      Na drugi del prvega vprašanja, na drugo vprašanje in na prvi del tretjega vprašanja je torej treba odgovoriti, da je za določitev
         središča glavnih interesov družbe dolžnice člen 3(1), drugi stavek, Uredbe treba razlagati tako:

      –        središče glavnih interesov družbe dolžnice je treba določiti tako, da se prvotno upošteva kraj uprave te družbe, kot ga je
         mogoče določiti na podlagi objektivnih elementov, ki jih lahko preverijo tretje osebe. Če so vodstveni in nadzorni organi
         družbe na statutarnem sedežu družbe in če se odločitve glede upravljanja te družbe sprejemajo v tem kraju tako, da to lahko
         preverijo tretje osebe, domneve iz te določbe ni mogoče ovreči. Če kraj uprave družbe ni na statutarnem sedežu družbe, je
         navzočnost premoženja družbe in obstoj pogodb o njegovi finančni uporabi v državi članici, v kateri družba nima statutarnega
         sedeža, mogoče šteti za elementa, ki zadostujeta za ovrženje domneve zakonodajalca Unije, le če je s celovito presojo vseh
         upoštevnih elementov mogoče tako, da to lahko preverijo tretje osebe, ugotoviti, da sta dejansko središče uprave in nadzora
         te družbe ter kraj upravljanja njenih interesov v tej drugi državi članici;

      –        v primeru prenosa statutarnega sedeža družbe dolžnice pred vložitvijo predloga za uvedbo postopka v primeru insolventnosti
         se domneva, da je središče glavnih interesov te družbe na novem statutarnem sedežu te družbe.

       Drugi del tretjega vprašanja
      60      V drugem delu tretjega vprašanja predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, kako je treba razlagati pojem „poslovalnica“ v smislu
         člena 3(2) Uredbe.

      61      Glede tega je treba spomniti, da člen 2(h) Uredbe opredeljuje pojem poslovalnice kot kraj poslovanja, v katerem dolžnik opravlja
         stalno gospodarsko dejavnost, ki predpostavlja udeležbo ljudi in premoženja.

      62      Dejstvo, da ta opredelitev povezuje opravljanje gospodarske dejavnosti z udeležbo ljudi, dokazuje, da sta potrebni minimalna
         organizacija in določena stabilnost. Iz tega a contrario izhaja, da zgolj premoženje ali zgolj bančni računi načeloma niso dovolj, da lahko govorimo o „poslovalnici“.

      63      Če so v skladu s členom 3(2) Uredbe zaradi navzočnosti poslovalnice na ozemlju države članice sodišča te države članice pristojna
         za uvedbo sekundarnega postopka v primeru insolventnosti zoper dolžnika, je treba zaradi zagotovitve pravne varnosti in predvidljivosti
         glede določanja pristojnih sodišč obstoj poslovalnice po vzoru lokalizacije središča glavnih interesov presojati na podlagi
         objektivnih elementov, ki jih lahko preverijo tretje osebe.

      64      Na drugi del tretjega vprašanja je torej treba odgovoriti, da je pojem „poslovalnica“ v smislu člena 3(2) Uredbe treba razlagati
         tako, da predpostavlja strukturo z minimalno organizacijo in določeno stabilnostjo glede opravljanja gospodarske dejavnosti.
         Zgolj obstoj premoženja ali bančnih računov načeloma ne zadostuje za tako opredelitev.

       Stroški
      65      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      1.      Pravo Unije nasprotuje temu, da je nacionalno sodišče vezano na pravilo nacionalne procesne določbe, na podlagi katere pravna
            presoja hierarhično višjega nacionalnega sodišča zanj velja, kadar je očitno, da presoja hierarhično višjega sodišča ni v
            skladu s pravom Unije, kot ga razlaga Sodišče.
      2.      Pojem „središče glavnih interesov“ dolžnika v smislu člena 3(1) Uredbe Sveta (ES) št. 1346/2000 z dne 29. maja 2000 o postopkih
            v primeru insolventnosti je treba razlagati ob upoštevanju prava Unije.
      3.      Za določitev središča glavnih interesov družbe dolžnice je treba člen 3(1), drugi stavek, Uredbe št. 1346/2000 razlagati tako:
      –        središče glavnih interesov družbe dolžnice je treba določiti tako, da se prvotno upošteva kraj uprave te družbe, kot ga je
            mogoče določiti na podlagi objektivnih elementov, ki jih lahko preverijo tretje osebe. Če so vodstveni in nadzorni organi
            družbe na statutarnem sedežu družbe in če se odločitve glede upravljanja te družbe sprejemajo v tem kraju tako, da to lahko
            preverijo tretje osebe, domneve iz te določbe ni mogoče ovreči. Če kraj uprave družbe ni na statutarnem sedežu družbe, je
            navzočnost premoženja družbe in obstoj pogodb o njegovi finančni uporabi v državi članici, v kateri družba nima statutarnega
            sedeža, mogoče šteti za elementa, ki zadostujeta za ovrženje domneve zakonodajalca Unije le, če je s celovito presojo vseh
            upoštevnih elementov mogoče tako, da to lahko preverijo tretje osebe, ugotoviti, da sta dejansko središče uprave in nadzora
            te družbe ter kraj upravljanja njenih interesov v tej drugi državi članici;
      –        v primeru prenosa statutarnega sedeža družbe dolžnice pred vložitvijo predloga za uvedbo postopka v primeru insolventnosti
            se domneva, da je središče glavnih interesov te družbe na novem statutarnem sedežu te družbe.
      4.      Pojem „poslovalnica“ v smislu člena 3(2) te uredbe je treba razlagati tako, da predpostavlja strukturo z minimalno organizacijo
            in neko stabilnostjo glede opravljanja gospodarske dejavnosti. Zgolj obstoj premoženja ali bančnih računov načeloma ne zadostuje
            za tako opredelitev.
      Podpisi
      * Jezik postopka: italijanščina.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 16. oktobra 2003.#Emil Färber GmbH & Co. proti Stadt Neustadt/Weinstraße.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Verwaltungsgericht Neustadt an der Weinstraße - Nemčija.#Zadeva C-423/01.


Sodba Splošnega sodišča (tretji senat) z dne 9. marca 2015.#Deutsche Börse AG proti Evropski komisiji.#Konkurenca – Koncentracije – Sektor finančnih instrumentov – Evropski trgi, ki se nanašajo na izvedene proizvode – Sklep, s katerim je bila koncentracija razglašena za nezdružljivo z notranjim trgom – Presoja učinkov koncentracije na konkurenco – Povečanje učinkovitosti – Zaveze.#Zadeva T-175/12.