title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 21. junija 2012.#IFAW Internationaler Tierschutz‑Fonds gGmbH proti Evropski komisiji.#Pritožba – Dostop javnosti do dokumentov institucij – Uredba (ES) št. 1049/2001 – Člen 4(5) – Obseg – Dokumenti, ki izvirajo iz države članice – Nasprotovanje te države razkritju teh dokumentov – Obseg nadzora, ki ga opravita institucija in sodišče Unije nad razlogi za nasprotovanje, ki jih uveljavlja država članica – Predložitev spornega dokumenta pred sodiščem Unije.#Zadeva C‑135/11 P.

text:
               Stranke
               Razlogi za odločitev
               Izrek

            Stranke
            V zadevi C-135/11 P,
            zaradi pritožbe na podlagi člena 56 Statuta Sodišča Evropske unije, vložene 16. marca 2011,
            IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds gGmbH  s sedežem v Hamburgu (Nemčija), ki jo zastopata S. Crosby in S. Santoro, odvetnika,
            pritožnica,
            drugi stranki v postopku sta
            Evropska komisija , ki jo zastopata C. O’Reilly in P. Costa de Oliveira, zastopnici, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,
            tožena stranka na prvi stopnji,
            Kraljevina Danska ,
            Republika Finska ,
            Kraljevina Švedska ,
            intervenientke na prvi stopnji,
            SODIŠČE (tretji senat),
            v sestavi K. Lenaerts, predsednik senata, J. Malenovský (poročevalec), R. Silva de Lapuerta, sodnica, E. Juhász in D. Šváby, sodnika,
            generalni pravobranilec: P. Cruz Villalón,
            sodni tajnik: A. Calot Escobar,
            na podlagi pisnega postopka,
            po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 1. marca 2012
            izreka naslednjo
            Sodbo

            Razlogi za odločitev
            1. IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds gGmbH (v nadaljevanju: IFAW) s pritožbo Sodišču predlaga razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 13. januarja 2011 v zadevi IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds proti Komisiji (T-362/08, ZOdl., str. II-11, v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je Splošno sodišče zavrnilo njeno tožbo za razglasitev ničnosti Odločbe Evropske komisije z dne 19. junija 2008 (v nadaljevanju: sporna odločba) o zavrnitvi dostopa pritožnice do dokumenta, ki so ga Komisiji posredovali nemški organi v okviru postopka ukinitve območja varstva na podlagi Direktive Sveta 92/43/EGS z dne 21. maja 1992 o ohranjanju naravnih habitatov ter prosto živečih živalskih in rastlinskih vrst (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 2, str. 102).
            Pravni okvir
            2. Člen 255(1) in (2) ES določa:
            „1. Vsi državljani Unije in vse fizične ali pravne osebe s prebivališčem ali statutarnim sedežem v eni od držav članic imajo pravico dostopa do dokumentov Evropskega parlamenta, Sveta in Komisije ob upoštevanju načel in pogojev, ki naj se določijo v skladu z odstavkoma 2 in 3.
            2. Splošna načela in omejitve iz razlogov javnega ali zasebnega interesa, ki veljajo za to pravico dostopa do dokumentov, določi Svet v skladu s postopkom iz člena 251 v dveh letih po začetku veljavnosti Amsterdamske pogodbe.“
            3. Izjava št. 35 glede člena [255](1) [ES], priložena Sklepni listini Amsterdamske pogodbe, določa:
            „Konferenca se dogovori, da bodo načela in pogoji iz člena [255](1) [ES] dopuščali državi članici od Komisije ali Sveta zahtevati, da se dokument, ki izvira iz te države članice, ne pošilja tretjim strankam brez njenega predhodnega soglasja.“
            4. Uredba Evropskega parlamenta in Sveta (ES) št. 1049/2001 z dne 30. maja 2001 o dostopu javnosti do dokumentov Evropskega parlamenta, Sveta in Komisije (UL, posebna izdaja v slovenščini: poglavje 1, zvezek 3, str. 331) se v skladu s členom 19, drugi odstavek, uporablja od 3. decembra 2001.
            5. V uvodnih izjavah 2, 4 in 10 Uredbe št. 1049/2001 je navedeno:
            „(2) Javnost omogoča državljanom, da tesneje sodelujejo v postopku odločanja, in zagotavlja, da je uprava deležna večje zakonitosti ter je učinkovitejša in bolj odgovorna državljanu v demokratičnem sistemu. Javnost prispeva h krepitvi načela demokracije in spoštovanja človekovih temeljnih pravic in svoboščin, določenih v členu 6 Pogodbe EU in v Evropski listini o temeljnih pravicah.
            […]
            (4) Namen te uredbe je čim bolj uresničiti pravico dostopa javnosti do dokumentov ter določiti splošna načela in omejitve takega dostopa v skladu s členom 255(2) Pogodbe ES.
            […]
            (10) Da bi dosegli večjo odprtost v delu institucij, se Evropskemu parlamentu, Svetu in Komisiji zagotovi dostop do dokumentov, ki jih institucije pripravijo, in tudi do dokumentov, ki jih institucije prejmejo. V tem smislu Izjava št. 35 […] določa, da lahko država članica od Komisije ali Sveta zahteva, da se dokument, ki izhaja iz te države, brez njenega predhodnega soglasja ne pošlje tretjim strankam.“
            6. Člen 1 Uredbe št. 1049/2001, naslovljen „Namen“, v odstavku 1(a) določa:
            „Namen te uredbe je:
            (a) na podlagi javnega ali zasebnega interesa določiti načela, pogoje in omejitve, ki urejajo pravico dostopa do dokumentov Evropskega parlamenta, Sveta in Komisije (v nadaljnjem besedilu: ,institucije‘), določene v členu 255 Pogodbe ES, da bi zagotovili čim širši dostop do dokumentov“.
            7. Člen 2(1) in (3) navedene uredbe določa:
            „1. Vsi državljani Unije in vse fizične ali pravne osebe s prebivališčem ali statutarnim sedežem v eni od držav članic imajo pravico do dostopa do dokumentov institucij ob upoštevanju načel, pogojev in omejitev, določenih s to uredbo.
            […]
            3. Ta uredba se uporablja za vse dokumente institucij, to je za dokumente, ki jih institucije pripravijo ali prejmejo in so v njihovi lasti, na vseh področjih delovanja Evropske unije.“
            8. Člen 3 te uredbe določa:
            „V tej uredbi:
            (a) ,dokument‘ pomeni neko vsebino ne glede na to, kakšen je njen medij (napisana na papirju ali shranjena v elektronski obliki ali kot zvočni, vizualni ali avdiovizualni zapis) o vprašanju, nanašajočem se na politiko, dejavnosti ali odločitve s področja odgovornosti institucije;
            b) ,tretja stranka‘ pomeni neko fizično ali pravno osebo ali subjekt zunaj institucije, vključno z državami članicami, drugimi institucijami in organi Skupnosti ali zunaj Skupnosti in tretjimi državami.“
            9. Člen 4 Uredbe št. 1049/2001, v katerem so naštete izjeme od pravice do dostopa, določa:
            „1. Institucije zavrnejo dostop do dokumenta, kadar bi razkritje oslabilo varstvo:
            a) javnega interesa, kar zadeva:
            – javno varnost,
            – obrambne in vojaške zadeve,
            – mednarodne odnose,
            – finančno, denarno ali gospodarsko politiko Skupnosti ali države članice;
            […]
            3. […]
            Dostop do dokumenta, ki vsebuje mnenja za notranjo rabo kot del razprav in predhodnih posvetovanj v zadevni instituciji, se zavrne tudi po sprejetju odločitve, če bi razkritje resno oslabilo postopek odločanja institucije, razen če ne prevlada javni interes za razkritje.
            4. Glede dokumentov tretjih strank se institucija s tretjimi strankami posvetuje, da bi presodila, ali se lahko uporabi izjema iz odstavkov 1 ali 2, razen če je že jasno, ali naj se dokument razkrije ali ne.
            5. Država članica lahko institucijo prosi, naj ne razkrije dokumenta, ki izvira iz te države članice, brez njenega predhodnega soglasja.
            6. Če velja katera od izjem le za dele zahtevanega dokumenta, se drugi deli dokumenta objavijo.
            7. Izjeme, določene v odstavkih od 1 do 3, veljajo le za obdobje, ko je varstvo utemeljeno z vsebino dokumenta. Izjeme lahko veljajo za največ 30 let. Pri dokumentih, za katere veljajo izjeme glede zasebnosti ali poslovnih interesov, ter pri dokumentih občutljive narave lahko, če je potrebno, izjeme veljajo tudi po tem obdobju.“
            Dejansko stanje
            10. IFAW je nevladna organizacija, ki deluje na področju ohranjanja dobrobiti živali in varstva narave. Ker je nasprotovala izvedbi industrijskega projekta na območju varstva v Nemčiji (v nadaljevanju: zadevni industrijski projekt), je zahtevala dostop do različnih dokumentov, ki jih je Komisija prejela pri preizkusu tega industrijskega projekta, zlasti nekaterih dokumentov organov Zvezne republike Nemčije.
            Prva prošnja IFAW za dostop do dokumentov
            11. Z dopisom z dne 20. decembra 2001, naslovljenim na Komisijo, je IFAW zahtevala dostop do različnih dokumentov, ki jih je navedena institucija prejela pri preizkusu zgoraj navedenega industrijskega projekta, in sicer do dopisov Zvezne republike Nemčije in mesta Hamburg ter dopisa z dne 15. marca 2000, ki ga je nemški kancler naslovil na predsednika Komisije (v nadaljevanju: dopis nemškega kanclerja).
            12. Komisija je menila, da ji člen 4(5) Uredbe št. 1049/2001 ob neobstoju predhodnega soglasja zadevne države članice prepoveduje razkritje dokumentov, za posredovanje katerih je bilo zaprošeno, in je 26. marca 2002 sprejela odločbo, s katero je organizaciji IFAW zavrnila dostop do zaprošenih dokumentov.
            13. IFAW je 4. junija 2002 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila tožbo za razglasitev ničnosti navedene odločbe.
            14. Splošno sodišče je s sodbo z dne 30. novembra 2004 v zadevi IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds proti Komisiji (T-168/02, ZOdl., str. II-4135) to tožbo zavrnilo kot neutemeljeno.
            15. Kraljevina Švedska, intervenientka v zadevi, v kateri je bila izdana navedena sodba, je 10. februarja 2005 pri Sodišču vložila pritožbo zoper to sodbo.
            16. Sodišče je s sodbo z dne 18. decembra 2007 v zadevi Švedska proti Komisiji (C-64/05 P, ZOdl., str. I-11389) razveljavilo zgoraj navedeno sodbo IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds proti Komisiji in odločbo Komisije z dne 26. marca 2002 razglasilo za nično.
            Druga prošnja IFAW za dostop do dokumentov
            17. Na podlagi zgoraj navedene sodbe Švedska proti Komisiji je IFAW z dopisom z dne 13. februarja 2008, ki ga je naslovila na Komisijo, znova zahtevala dostop do dokumentov nemških organov, ki jih je ta institucija prejela pri preizkusu zadevnega industrijskega projekta.
            18. Z dopisom z dne 20. februarja 2008 je Komisija potrdila prejem dopisa pritožnice z dne 13. februarja 2008.
            19. Pritožnica je 26. marca 2008 pozvala Komisijo, naj odgovori na njeno prošnjo z dne 13. februarja 2008.
            20. Z dopisom z dne 7. aprila 2008 je Komisija obvestila IFAW, da poteka postopek posvetovanja z nemškimi organi glede razkritja zaprošenih dokumentov.
            21. Pritožnica je 9. aprila 2008 znova pozvala Komisijo, naj odgovori na njeno prošnjo z dne 13. februarja 2008, in to pred 22. aprilom 2008.
            22. Ker Komisija do tega datuma ni odgovorila, je IFAW z dopisom z dne 29. aprila 2008 vložila potrdilno prošnjo.
            23. Komisija je 19. maja 2008 v pisnem sporočilu pritožnici potrdila prejem potrdilne prošnje in navedla, da lahko pričakuje odgovor v roku, določenem v Uredbi št. 1049/2001.
            24. Komisija je 19. junija 2008 sprejela sporno odločbo o potrdilni prošnji IFAW, ki je bila tej sporočena istega dne. S to odločbo je Komisija razkrila vse dokumente, ki jih je zahtevala pritožnica, in sicer osem dokumentov mesta Hamburg in Zvezne republike Nemčije, zavrnila pa je prošnjo za dostop v zvezi z dopisom nemškega kanclerja, ker so nemški organi nasprotovali razkritju tega dokumenta.
            25. Po navedbah v sporni odločbi so nemški organi izjavili, da bi razkritje dopisa nemškega kanclerja oslabilo varstvo javnega interesa v zvezi z mednarodnimi odnosi in gospodarsko politiko Zvezne republike Nemčije v smislu člena 4(1)(a), tretja in četrta alinea, Uredbe št. 1049/2001.
            26. Ta dopis naj bi namreč vseboval zaupno izjavo, ki je bila pripravljena izključno za interno rabo, in naj bi se nanašala na zaupno zadevo glede gospodarske politike Zvezne republike Nemčije in drugih držav članic. Razkritje tega dokumenta ne bi oslabilo le zaupnosti in škodilo mednarodnim odnosom med Zvezno republiko Nemčijo, institucijami in drugimi državami članicami, ampak bi tudi pomenilo grožnjo nemški gospodarski politiki in politiki drugih držav članic. Zato naj bi bilo treba dostop do dopisa nemškega kanclerja na podlagi člena 4(1)(a), tretja in četrta alinea, Uredbe št. 1049/2001 zavrniti.
            27. Poleg tega naj bi nemški organi zatrjevali, da bi razkritje dopisa nemškega kanclerja resno oslabilo postopek odločanja Komisije v smislu člena 4(3), drugi pododstavek, Uredbe št. 1049/2001.
            28. Ta dopis naj bi se namreč nanašal na zaupno izjavo, ki je bila na Komisijo naslovljena izključno za interno rabo pri razpravah glede njenega mnenja o proučitvi zadevnega industrijskega projekta. Razkritje tega dokumenta naj bi resno oslabilo postopek odločanja Komisije. Zato naj bi bilo treba glede dopisa nemškega kanclerja uporabiti izjemo i z člena 4(3), drugi pododstavek, Uredbe št. 1049/2001.
            29. Komisija je v sporni odločbi povzela razloge, ki so jih navedli nemški organi. Poleg tega je preverila, ali je obstajal prevladujoč javni interes v smislu člena 4(3), prvi pododstavek, Uredbe št. 1049/2001, ki bi upravičil razkritje navedenega dopisa. V obravnavanem primeru je menila, da ni imela nobenih dokazil, ki bi kazala na obstoj morebitnega prevladujočega javnega interesa v smislu te določbe, ki bi prevladal nad zahtevo za varstvo postopka odločanja Komisije.
            30. Glede delnega dostopa do zadevnega dokumenta je Komisija v sporni odločbi navedla, da je na podlagi zgoraj navedene sodbe Švedska proti Komisiji morala ravnati v skladu z izidom posvetovanja in zavrniti dostop do dopisa nemškega kanclerja zaradi izjem, na katere so se sklicevali nemški organi, in razlogov, ki so jih ti navedli. Ker so ti organi nasprotovali razkritju dopisa nemškega kanclerja v celoti, ni bilo mogoče odobriti delnega dostopa do tega dokumenta na podlagi člena 4(6) Uredbe št. 1049/2001.
            Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
            31. IFAW je 28. avgusta 2008 vložila tožbo za razglasitev ničnosti sporne odločbe, ki je bila zavrnjena z izpodbijano sodbo.
            32. Splošno sodišče je v točkah od 67 do 88 izpodbijane sodbe v bistvu spomnilo, da člen 4(5) Uredbe št. 1049/2001 postavlja predhodno soglasje države članice kot nujni pogoj za razkritje dokumenta, ki izvira iz te države članice.
            33. Splošno sodišče pa je še spomnilo, da Uredba št. 1049/2001, kakor je Sodišče presodilo v zgoraj navedeni sodbi Švedska proti Komisiji, državi članici ne podeljuje pravice splošnega in nepogojnega veta, da bi diskrecijsko in brez obrazložitve svoje odločitve nasprotovala razkritju vsakega dokumenta, ki ga ima institucija, samo zato, ker dokument izvira iz te države članice. Odstavek 5 člena 4 te uredbe namreč zadevni državi članici omogoča, da nasprotuje razkritju dokumentov, ki jih je izdala, zgolj na podlagi vsebinskih izjem, določenih v odstavkih od 1 do 3 tega člena, in če glede tega ustrezno obrazloži svoje stališče.
            34. Splošno sodišče meni, da mora Komisija, preden zavrne dostop do dokumenta, ki izvira iz države članice, preveriti, ali nasprotovanje države članice temelji na vsebinskih izjemah, ki jih določa navedeni člen 4, od (1) do (3), Uredbe št. 1049/2001, in ali je ta glede tega ustrezno obrazložila svoja stališča.
            35. Splošno sodišče je nazadnje v točkah od 84 do 88 izpodbijane sodbe presodilo, da ker gre v obravnavanem primeru za zavrnitev dostopa do dokumenta države članice, ki temelji na razlogih za nasprotovanje, na katere se je sklicevala ta država članica, ni bilo nujno odločiti o vprašanju, ali je bila Komisija dolžna poleg povsem formalnega nadzora glede obstoja obrazložitve nasprotovanja do dostopa, ki jo poda država članica, in sklicevanja na izjeme, ki jih določa člen 4, od (1) do (3), Uredbe št. 1049/2001, opraviti omejen ali celovit nadzor nad razlogi za nasprotovanje, na katere se je sklicevala država članica.
            36. Splošno sodišče je namreč menilo, da je ob skladnosti med sklepom Komisije v zvezi z razkritjem določenega dokumenta, ki izvira iz države članice, na eni strani in stališčem te države članice na podlagi člena 4(5) Uredbe št. 1049/2001 na drugi strani edini ustrezen način nadzora tisti, ki ga lahko glede sklepa Komisije o zavrnitvi dostopa do zadevnega dokumenta opravi sodišče Unije.
            37. Splošno sodišče je nato v točkah od 101 do 127 izpodbijane sodbe presodilo utemeljenost zavrnitve dostopa do dopisa nemškega kanclerja s strani Komisije.
            38. V točki 103 izpodbijane sodbe je Splošno sodišče najprej opozorilo, da je v tem primeru, kjer je Komisija na podlagi člena 4(5) Uredbe št. 1049/2001 zavrnila dostop do dokumenta, ki je izviral iz države članice, uporaba izjem glede varstva javnega interesa, ki jih določa člen 4(1)(a) navedene uredbe, temeljila na vsebinski presoji države članice, in ne na presoji Komisije.
            39. Dalje je v točkah 105 in 106 izpodbijane sodbe opozorilo, da je treba glede obsega nadzora sodišča Unije nad zakonitostjo take odločbe pri uporabi ene od vsebinskih izjem, ki jih določa navedeni člen 4(1)(a), Zvezni republiki Nemčiji priznati široko polje presoje glede odločitve, ali bi razkritje dokumentov s področij, ki jih zajemajo te izjeme, lahko škodilo javnemu interesu.
            40. Splošno sodišče je na podlagi tega v točki 107 izpodbijane sodbe sklenilo, da bi moral nadzor sodišča Unije zato obsegati samo preverjanje spoštovanja postopkovnih pravil in obveznosti obrazložitve, pravilnosti navedenih dejstev in tega, da ni očitnih napak pri presoji dejstev in zlorabe pooblastil.
            41. Po koncu tega nadzora je Splošno sodišče ugotovilo, da presoja, na podlagi katere bi razkritje dopisa nemškega kanclerja lahko škodilo varstvu javnega interesa v zvezi z gospodarsko politiko Zvezne republike Nemčije, ni temeljila na očitni napaki nemških organov. V točki 138 izpodbijane sodbe je zato ugotovilo, da je Komisija zaradi nasprotovanja te države članice na podlagi člena 4(5) Uredbe št. 1049/2001 v skladu z izjemo glede varstva javnega interesa v zvezi z gospodarsko politiko države članice, ki jo določa člen 4(1)(a), četrta alinea, iste uredbe, pravilno zavrnila razkritje dopisa nemškega kanclerja.
            42. Nazadnje, čeprav je IFAW Splošno sodišče pozvala, naj v okviru pripravljalnih ukrepov Komisiji odredi, naj predloži dopis nemškega kanclerja, je Splošno sodišče, ker je menilo, da lahko veljavno odloča o tožbi na podlagi predlogov, tožbenih razlogov in trditev, ki so bili podani ali navedeni med postopkom, zavrnilo odreditev predložitve tega dokumenta.
            Predlogi strank
            43. IFAW Sodišču predlaga, naj:
            – izpodbijano sodbo razveljavi in sporno odločbo razglasi za nično ter
            – Komisiji naloži plačilo stroškov prvostopenjskega in pritožbenega postopka.
            44. Komisija Sodišču predlaga, naj:
            – zavrne pritožbo in
            – IFAW naloži plačilo stroškov.
            Pritožba
            45. Pritožnica v utemeljitev predloga za razveljavitev izpodbijane sodbe navaja dva pritožbena razloga, ki se nanašata na to, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, prvič, glede razlage člena 4(5) Uredbe št. 1049/2001, in drugič, ker ni v celoti proučilo dopisa nemškega kanclerja, da bi preverilo utemeljenost razlogov za zavrnitev dostopa do tega dokumenta.
            Prvi pritožbeni razlog
            46. IFAW s prvim pritožbenim razlogom v bistvu trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker ni priznalo, da mora Komisija glede dokumenta, katerega razkritje je zadevna država članica zavrnila, izčrpno proučiti razloge za nasprotovanje, ki jih je navedla ta država članica na podlagi izjem, določenih v členu 4 Uredbe št. 1049/2001.
            Trditve strank
            47. IFAW trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker je menilo, da ni bilo nujno in primerno, da Komisija temeljito prouči razloge za zavrnitev, ki jih je navedla zadevna država članica, s čimer je kršila člen 4(5) Uredbe št. 1049/2001, kakor ga razlaga Sodišče. Pritožnica meni, da bi morala Komisija poleg tega, da preveri, ali je ta država članica obrazložila svoj ugovor, preveriti tudi, ali se ta obrazložitev navezuje na izjeme iz člena 4 Uredbe št. 1049/2001, in presoditi, ali je v konkretnem primeru za zadevni dokument mogoče uporabiti izjeme in navedene razloge.
            48. Komisija v odgovoru na pritožbo trdi, da je preverila, ali so bile izjeme in razlogi na prvi pogled pravilno navedeni glede na okoliščine obravnavanega primera, in ker so bili navedeni pravilno, trdi, da je navedla razloge za obrazložitev odločbe o zavrnitvi.
            Presoja Sodišča
            49. Najprej je treba opozoriti, da je namen Uredbe št. 1049/2001, kot izhaja iz njene uvodne izjave 4 in njenega člena 1, čim bolj uresničiti pravico dostopa javnosti do dokumentov institucij. Na podlagi člena 2(3) te uredbe se ta pravica ne nanaša zgolj na dokumente institucij, ki jih te pripravijo, ampak tudi na dokumente, ki jih te prejmejo od tretjih strank, med katere, kot je izrecno navedeno v členu 3(b) te uredbe, spadajo tudi države članice.
            50. Vendar člen 4 Uredbe št. 1049/2001 določa izjeme od pravice do dostopa do dokumenta. Natančneje, odstavek 5 tega člena določa, da lahko država članica institucijo prosi, naj ne razkrije dokumenta, ki izvira iz te države članice, brez njenega predhodnega soglasja.
            51. V tem primeru je Zvezna republika Nemčija uporabila možnost, ki jo ima na podlagi navedenega člena 4(5), in Komisijo prosila, naj ne razkrije dopisa nemškega kanclerja. Ta država članica je nasprotovanje utemeljila z izjemami glede varstva javnega interesa v zvezi z mednarodnimi odnosi in gospodarsko politiko države članice, ki ju določa člen 4(1)(a), tretja in četrta alinea, te uredbe, in z izjemo glede varstva postopka odločanja Komisije, ki jo določa člen 4(3), drugi pododstavek. Komisija je zato v sporni odločbi utemeljila zavrnitev dostopa do dopisa nemškega kanclerja z nasprotovanjem nemških organov na podlagi člena 4(5) Uredbe št. 1049/2001.
            52. Sodišče je v zgoraj navedeni sodbi Švedska proti Komisiji že imelo priložnost pojasniti obseg nasprotovanja države članice v skladu z navedeno določbo.
            53. Sodišče je tako poudarilo, da je navedena določba postopkovna določba, saj določa le zahtevo za predhodno soglasje zadevne države članice, če je ta predložila posebno prošnjo v tem smislu, in da je namenjena postopku odločanja Unije (zgoraj navedena sodba Švedska proti Komisiji, točki 78 in 81).
            54. Drugače od odstavka 4 člena 4 Uredbe št. 1049/2001, ki tretjim strankam, če dokumenti prihajajo od njih, podeljuje zgolj pravico, da se zadevna institucija z njimi posvetuje glede uporabe ene od izjem iz odstavkov 1 in 2 istega člena 4, odstavek 5 tega člena postavlja predhodno soglasje države članice kot nujni pogoj za razkritje dokumenta, ki izvira iz nje, če država članica to prosi.
            55. Sodišče je tako presodilo, da kadar država članica uporabi možnost, ki jo ima na podlagi člena 4(5) Uredbe št. 1049/2001, da prosi, da se poseben dokument, ki izvira iz te države, ne razkrije brez njenega predhodnega soglasja, potrebuje institucija za morebitno razkritje tega dokumenta predhodno soglasje navedene države članice (zgoraj navedena sodba Švedska proti Komisiji, točka 50).
            56. Iz tega sledi, a contrario , da institucija zadevnega dokumenta brez soglasja zadevne države članice ne sme razkriti (zgoraj navedena sodba Švedska proti Komisiji, točka 44). V obravnavanem primeru je bila odločitev Komisije glede zaprošenega dostopa do dopisa nemškega kanclerja torej odvisna od odločitve nemških organov, ki so jo ti sprejeli v okviru postopka sprejemanja sporne odločbe.
            57. Vendar pa v skladu s točko 58 zgoraj navedene sodbe Švedska proti Komisiji člen 4(5) Uredbe št. 1049/2001 zadevni državi članici ne podeljuje pravice splošnega in nepogojnega veta, da bi diskrecijsko in brez obrazložitve svoje odločitve nasprotovala razkritju vsakega dokumenta, ki ga ima institucija, samo zato, ker dokument izvira iz te države članice.
            58. V skladu s točko 76 zgoraj navedene sodbe Švedska proti Komisiji je izvrševanje pravice, ki jo odstavek 5 člena 4 Uredbe št. 1049/2001 podeljuje zadevni državi članici, omejeno z vsebinskimi izjemami, naštetimi v odstavkih od 1 do 3 tega člena, pri čemer je tej državi članici glede tega priznana zgolj pravica sodelovanja pri odločanju institucije. V tem smislu je treba predhodno soglasje države članice, na katero se nanaša odstavek 5 tega člena 4, primerjati z neke vrste pritrdilnim mnenjem glede neobstoja izjem iz odstavkov od 1 do 3 istega člena, ne pa s pravico do diskrecijskega veta. Postopek odločanja, ki je bil uveden z odstavkom 5 navedenega člena 4, zahteva, da zadevni institucija in država članica upoštevata vsebinske izjeme, določene v odstavkih od 1 do 3 (zgoraj navedena sodba Švedska proti Komisiji, točka 83).
            59. Torej odstavek 5 člena 4 Uredbe št. 1049/2001 zadevni državi članici omogoča, da nasprotuje razkritju dokumentov, ki jih je izdala, zgolj ob sklicevanju na vsebinske izjeme, določene v odstavkih od 1 do 3 tega člena, in če glede tega ustrezno obrazloži svoje stališče (zgoraj navedena sodba Švedska proti Komisiji, točka 99).
            60. Glede obsega člena 4(5) Uredbe št. 1049/2001 v zvezi z institucijo, na katero je bila naslovljena prošnja, v obravnavanem primeru je treba opozoriti, da je Sodišče v točki 94 zgoraj navedene sodbe Švedska proti Komisiji že razsodilo, da glede vlagatelja prošnje posredovanje zadevne države članice ne vpliva na to, da je odločba, ki ji jo pošlje institucija kot odgovor na prošnjo za dostop, vloženo glede dokumenta, ki ga ima ta institucija, akt Unije.
            61. Institucija, na katero je bila naslovljena prošnja, je kot avtorica odločbe o zavrnitvi dostopa do dokumentov torej odgovorna za zakonitost te odločbe. Sodišče je tako razsodilo, da ta institucija ne bo upoštevala nasprotovanja države članice, da se dokument, ki izvira iz te države, razkrije, če je to nasprotovanje brez vsakršne obrazložitve ali če se razlogi, na katere se ta država opira za zavrnitev dostopa do dokumentov, ne nanašajo na izjeme, ki jih določa člen 4, od (1) do (3), Uredbe št. 1049/2001 (zgoraj navedena sodba Švedska proti Komisiji, točka 88).
            62. Torej mora zadevna institucija, preden zavrne dostop do dokumenta, ki izvira iz države članice, preveriti, ali nasprotovanje države članice temelji na vsebinskih izjemah, ki jih določa navedeni člen 4, od (1) do (3), Uredbe št. 1049/2001, in ali je ta glede tega ustrezno obrazložila svoja stališča. Komisija mora zato v postopku odločanja o zavrnitvi dostopa preveriti, ali obstaja taka obrazložitev, in to navesti v odločbi, ki jo sprejme ob koncu postopka (zgoraj navedena sodba Švedska proti Komisiji, točka 99).
            63. V nasprotju s tem, kar trdi IFAW, pa instituciji, na katero je bila naslovljena prošnja, ni treba opraviti izčrpne presoje odločbe zadevne države članice o zavrnitvi tako, da opravi nadzor, ki presega preveritev, ali obstaja obrazložitev, v kateri bi se sklicevalo na izjeme iz člena 4, od (1) do (3), Uredbe št. 1049/2001.
            64. Zahtevanje take izčrpne presoje bi namreč morda pripeljalo do tega, da bi lahko institucija, na katero je bila naslovljena prošnja, po opravljeni presoji osebi, ki je zaprosila za dostop, neupravičeno posredovala zadevni dokument, ne glede na nasprotovanje države članice, iz katere izvira ta dokument, ki je pravilno obrazloženo v smislu točk 61 in 62 te sodbe.
            65. Torej IFAW ne more utemeljeno trditi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker ni priznalo, da bi morala Komisija v zvezi z dokumentom, katerega razkritje je bilo zavrnjeno, opraviti izčrpno presojo razlogov za nasprotovanje, na katere se sklicuje država članica na podlagi izjem, določenih v členu 4 Uredbe št. 1049/2001.
            66. Zato je treba prvi razlog, ki ga je v utemeljitev pritožbe navedla IFAW, zavrniti.
            Drugi pritožbeni razlog
            67. IFAW z drugim pritožbenim razlogom v bistvu trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker je menilo, da lahko opravi nadzor, ki se zahteva od njega, ne da bi proučilo dokument, katerega razkritje je Komisija zavrnila.
            Trditve strank
            68. Pritožnica meni, da je Splošno sodišče napačno zavrnilo odreditev predložitve dopisa nemškega kanclerja, ki ga ima Komisija, ker je predložitev tega dokumenta nujna, da bi lahko Splošno sodišče samo dejansko preverilo obstoj in torej možnost uporabe izjem, ki jih je ta institucija navedla v utemeljitev odločbe o zavrnitvi posredovanja tega dopisa in na katere se je pred tem sklicevala Zvezna republika Nemčija. V zvezi s tem trdi, da Splošno sodišče ni moglo opraviti svoje naloge, ne da bi videlo in proučilo zadevni dokument.
            69. Komisija v odgovor trdi, da lahko Splošno sodišče o preiskovalnih ukrepih, vključno s predložitvijo dokumentov, odloča po prostem preudarku.
            Presoja Sodišča
            70. Iz točke 87 izpodbijane sodbe je razvidno, da po mnenju Splošnega sodišča uporaba člena 4(5) Uredbe št. 1049/2001 temu ne preprečuje, da opravi nadzor nad odločbo Komisije o zavrnitvi, ki presega proučitev prima facie in preprečuje vsebinsko presojo možnosti uporabe izjem iz člena 4, od (1) do (3), Uredbe št. 1049/2001 v obravnavanem primeru.
            71. V zvezi s to presojo pravo ni bilo napačno uporabljeno.
            72. Kadar država članica utemeljeno nasprotuje temu, da se dovoli dostop do zadevnega dokumenta, in mora zadevna institucija zato zavrniti prošnjo za dostop, avtor te prošnje namreč uživa sodno varstvo. Sodišče Unije je pristojno, da na zahtevo zainteresirane osebe, ki ji je institucija zavrnila dostop, opravi nadzor nad tem, ali je bila navedena zavrnitev pravilno utemeljena z navedenimi izjemami, in to ne glede na to, ali je bila zavrnitev posledica presoje teh izjem s strani institucije same ali s strani zadevne države članice (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Švedska proti Komisiji, točki 90 in 94).
            73. Zagotovitev takega sodnega varstva v korist prosilca, ki mu je institucija, na katero je bila naslovljena prošnja, zavrnila dostop do enega ali več dokumentov, ki izvirajo iz države članice, potem ko je ta država temu nasprotovala, pomeni, da sodišče Unije opravi dejansko presojo zakonitosti odločbe o zavrnitvi dostopa (glej v zvezi s tem sodbo z dne 1. februarja 2007 v zadevi Sison proti Svetu, C-266/05 P, ZOdl., str. I-1233, točke od 33 do 39) na podlagi vseh upoštevnih elementov, med katerimi so predvsem dokumenti, katerih razkritje je zavrnjeno. Da bi Splošno sodišče spoštovalo prepoved razkritja zadevnih dokumentov ob neobstoju predhodnega soglasja zadevne države članice, mora proučiti te dokumente in camera , tako da same stranke nimajo dostopa do zadevnih dokumentov, kot določa člen 67(3), tretji pododstavek, Poslovnika Splošnega sodišča.
            74. Toda iz točk 152 in 153 izpodbijane sodbe je razvidno, da je Splošno sodišče presodilo, da ni treba odrediti predložitve dokumenta, katerega razkritje je bilo v obravnavanem primeru zavrnjeno, to je dopisa nemškega kanclerja.
            75. Iz tega izhaja, da Splošno sodišče, ker ni proučilo navedenega dopisa, ni moglo opraviti dejanske presoje v zvezi s tem, ali bi bil lahko dostop do tega dokumenta pravilno zavrnjen na podlagi izjem iz člena 4, od (1) do (3), Uredbe št. 1049/2001, in torej ni moglo preveriti zakonitosti sporne odločbe, kar je v nasprotju z zahtevo iz točke 73 te sodbe.
            76. Iz zgoraj navedenega izhaja, da je pritožnica upravičeno trdila, da je Splošno sodišče s tem, da je štelo, da je lahko opravilo nadzor, ki se zahteva od njega, ne da bi proučilo dokument, glede katerega je Komisija zavrnila razkritje, napačno uporabilo pravo.
            77. Zato je treba drugemu pritožbenemu razlogu ugoditi in torej izpodbijano sodbo v celoti razveljaviti.
            Tožba
            78. V skladu s členom 61, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije Sodišče razveljavi odločitev Splošnega sodišča, če je pritožba utemeljena. Če stanje postopka to dovoljuje, lahko samo dokončno odloči o zadevi ali pa jo vrne v razsojanje Splošnemu sodišču.
            79. V obravnavanem primeru stanje postopka ne omogoča odločitve o zadevi, zato jo je treba vrniti Splošnemu sodišču, da to ob upoštevanju dopisa nemškega kanclerja odloči o tožbi, ki jo je pri njem vložila IFAW in ki se nanaša na razglasitev ničnosti sporne odločbe.

            Izrek
            Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
            1. Sodba Splošnega sodišča Evropske unije z dne 13. januarja 2011 v zadevi IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds proti Komisiji (T-362/08) se razveljavi.
            2. Zadeva se vrne Splošnemu sodišču Evropske unije, da to odloči o tožbi, ki jo je vložila IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds gGmbH za razglasitev ničnosti Odločbe Evropske komisije z dne 19. junija 2008 o zavrnitvi dostopa pritožnice do dokumenta, ki so ga Evropski komisiji posredovali nemški organi v okviru postopka ukinitve območja varstva na podlagi Direktive Sveta 92/43/EGS z dne 21. maja 1992 o ohranjanju naravnih habitatov ter prosto živečih živalskih in rastlinskih vrst.
            3. Odločitev o stroških se pridrži.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 28. februarja 2013.#Ellinika Nafpigeia AE proti Evropska komisija.#Pritožba – Državne pomoči – Ladjedelništvo – Sklep, s katerim so bile pomoči razglašene za nezdružljive s skupnim trgom – Zaščita bistvenih interesov nacionalne varnosti – Pogoji konkurence na notranjem trgu.#Zadeva C‑246/12 P.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 12. februarja 2004. # Campina Melkunie BV proti Benelux-Merkenbureau. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Benelux-Gerechtshof. # Približevanje zakonodaje - Direktiva 89/104/EGS - Člen 3. # Zadeva C-265/00.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 1. decembra 2005.#Abdelkader Dellas in drugi proti Premier ministre and Ministre des Affaires sociales, du Travail et de la Solidarité.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Conseil d'État - Francija.#Socialna politika - Zaščita varnosti in zdravja delavcev - Direktiva 93/104/ES - Pojem "delovni čas" - Področje uporabe - Nacionalni predpisi, ki predvsem za tedenski maksimalni delovni čas predvidevajo za delavca ugodnejšo mejno vrednost - Določitev delovnega časa v nekaterih socialnih zavodih - Dežurstvo, ki zahteva prisotnost delavca na kraju dela - Obdobja nedejavnosti delavca v okviru takega dežurstva - Nacionalni mehanizem različnega obračunavanja števila ur prisotnosti glede na intenzivnost dejavnosti.#Zadeva C-14/04.

text:
      Zadeva C-14/04
      Abdelkader Dellas in drugi
      proti
      Premier ministre in Ministre des Affaires sociales, du Travail et de la Solidarité
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Conseil d'État (Francija))
      „Socialna politika – Zaščita varnosti in zdravja delavcev – Direktiva 93/104/ES – Pojem ‚delovni čas‘ – Obseg – Nacionalni predpisi, ki predvsem za tedenski maksimalni delovni čas predvidevajo za delavca ugodnejšo mejno vrednost – Določitev delovnega časa v nekaterih socialnih zavodih – Dežurstvo, ki zahteva prisotnost delavca na kraju dela – Obdobja nedejavnosti delavca v okviru takega dežurstva – Nacionalni mehanizem različnega obračunavanja števila ur prisotnosti glede na intenzivnost dejavnosti“
      Povzetek sodbe
      1.        Socialna politika – Zaščita varnosti in zdravja delavcev – Direktiva 93/104 o določenih vidikih organizacije delovnega časa
            – Delovni čas – Pojem – Delavci v določenih socialnih in zdravstveno-socialnih zavodih – Nacionalna ureditev, ki določa sistem
            ekvivalence s ponderacijo za obdobja nedejavnosti – Nedopustnost
      (Direktiva Sveta 93/104)
      2.        Socialna politika – Zaščita varnosti in zdravja delavcev – Direktiva 93/104 o določenih vidikih organizacije delovnega časa
            – Ugodnejše nacionalne določbe – Pragovi, ki jih je treba upoštevati za preveritev skladnosti s to direktivo
      (Direktiva Sveta 93/104, člen 15)
      1.        Direktivo 93/104 o določenih vidikih organizacije delovnega časa je treba razlagati tako, da nasprotuje ureditvi države članice,
         ki za dežurstva, ki jih delavci v določenih socialnih in zdravstveno-socialnih zavodih opravljajo po režimu prisotnosti na
         samem kraju dela, za namene obračunavanja efektivnega delovnega časa predvideva sistem ekvivalence, po katerem se za upoštevanje
         obdobij nedejavnosti med dežurstvi uporabi ponderacija s pavšalnimi keoficienti, kadar spoštovanje vseh minimalnih zahtev,
         ki jih ta direktiva predpisuje za učinkovito zaščito varnosti in zdravja delavcev, ni zagotovljeno.

      Opredelitev delovnega časa kot obdobja prisotnosti zaposlenega na kraju njegovega dela namreč ne more biti odvisna od intenzivnosti
         dejavnosti delavca, ampak je odvisna samo od obveznosti tega delavca, da je na voljo delodajalcu.

      (Glej točki 58 in 63 ter izrek.)
      2.        Člen 15 Direktive 93/104 o določenih vidikih organizacije delovnega časa izrecno dovoljuje uporabo ali uvedbo nacionalnih
         določb, ki so ugodnejše za zaščito varnosti in zdravja delavcev. Ko torej nacionalno pravo določi prag, predvsem za maksimalni
         tedenski delovni čas, ki je ugodnejši za delavce, so pragovi, ki jih je treba upoštevati za preverjanje spoštovanja s to direktivo
         predvidenih zaščitnih pravil, zgolj tisti, ki jih ta določa.

      (Glej točki 51 in 63 ter izrek.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 1. decembra 2005(*)

      „Socialna politika – Zaščita varnosti in zdravja delavcev – Direktiva 93/104/ES – Pojem ‚delovni čas‘ – Obseg – Nacionalni predpisi, ki predvsem za tedenski maksimalni delovni čas predvidevajo za delavca ugodnejšo mejno vrednost – Določitev delovnega časa v nekaterih socialnih zavodih – Dežurstvo, ki zahteva prisotnost delavca na kraju dela – Obdobja nedejavnosti delavca v okviru takega dežurstva – Nacionalni mehanizem različnega obračunavanja števila ur prisotnosti glede na intenzivnost dejavnosti“
      V zadevi C-14/04,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Conseil d’État (Francija)
         z odločbo z dne 3. decembra 2003, ki je prispela na Sodišče 15. januarja 2004, v postopku

      Abdelkader Dellas,

      Confédération générale du travail,

      Fédération nationale des syndicats des services de santé et des services sociaux CFDT,

      Fédération nationale de l’action sociale Force ouvrière
      proti
      Premier ministre,

      Ministre des Affaires sociales, du Travail et de la Solidarité,

      ob udeležbi
      Union des fédérations et syndicats nationaux d’employeurs sans but lucratif du secteur sanitaire, social et médico-social,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata, R. Schintgen (poročevalec), sodnik, R. Silva de Lapuerta, sodnica, P. Kūris
         in G. Arestis, sodnika,

      generalni pravobranilec: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 12. maja 2005,
      na podlagi pisnih stališč, ki so jih predložili:
      –        za A. Dellasa A. Monod, odvetnik,
      –        za Fédération nationale des syndicats des services de santé et des services sociaux CFDT H. Masse-Dessen in G. Thouvenin,
         odvetnika,

      –        za Union des fédérations et syndicats nationaux d’employeurs sans but lucratif du secteur sanitaire, social et médico-social
         J. Barthelemy, odvetnik,

      –        za francosko vlado G. de Bergues ter C. Bergeot-Nunes in A. de Maulmont, zastopniki,
      –        za belgijsko vlado A. Goldman, zastopnik,
      –        za nemško vlado W.-D. Plessing, zastopnik,
      –        za nizozemsko vlado H. G. Sevenster in J. van Bakel ter D. J. M. de Grave, zastopniki,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti G. Rozet in N. Yerrell, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 12. julija 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Direktive Sveta 93/104/ES z dne 23. novembra 1993 o določenih
         vidikih organizacije delovnega časa (UL 1993 L 307, str. 18)

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru tožbe zaradi prekoračitve pooblastil, ki jo je vložil A. Dellas skupaj s Confédération générale
         du travail, Fédération nationale des syndicats des services de santé et des services sociaux CFDT in Fédération nationale
         de l’action sociale Force ouvrière za razveljavitev dekreta št. 2001-1384 z dne 31. decembra 2001, ki je bil sprejet za izvedbo
         člena L. 212-4 code du travail (delovnega zakonika) in je določil razmerja med zakonskim delovnim časom in tistim v socialnih
         in zdravstveno-socialnih neprofitnih zavodih zasebnega prava (JORF, 3. januar 2002, str. 149).

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        Direktiva 93/104 je bila sprejeta na podlagi člena 118 A Pogodbe ES (člene od 117 do 120 Pogodbe ES so nadomestili členi od
         136 do 143 ES).

      4        Skladno s členom 1 z naslovom „Namen in področje“ določa Direktiva 93/104 minimalne varnostne in zdravstvene zahteve pri organizaciji
         delovnega časa in velja za vse sektorje dejavnosti, tako javne kot zasebne, razen zračnega, železniškega, cestnega in pomorskega
         prometa, prometa po celinskih vodnih poteh in jezerih, morskega ribolova, drugih del na morju ter dejavnosti zdravnikov na
         usposabljanju.

      5        Člen 2 Direktive 93/104 pod naslovom „Definicije“ določa:

      „Za namene te direktive se uporabljajo naslednje definicije:
      1.      ‚delovni čas‘ je vsak čas, v katerem delavec dela, je na voljo delodajalcu in opravlja svoje naloge ali dolžnosti skladno
         z nacionalno zakonodajo oziroma prakso;

      2.      ‚čas počitka‘ je vsak čas, ki ni delovni čas;
      3.      ‚nočni čas‘ je vsako obdobje, daljše od sedmih ur, kakor ga določa nacionalna zakonodaja, in v vsakem primeru zajema čas med
         polnočjo in 5. uro zjutraj;

      4.      ‚delavec, ki dela ponoči‘, je:
      a)      po eni strani vsak delavec, ki v nočnem času opravi najmanj tri ure svojega enodnevnega delovnega časa na običajen način;
      b)      po drugi strani vsak delavec, ki bi lahko med nočnim časom opravil določen delež svojega letnega delovnega časa, kakor ga
         določi posamezna država članica:

      i)      z nacionalno zakonodajo, po posvetovanju s socialnima partnerjema
      ali
      ii)      s kolektivnimi pogodbami ali sporazumi, sklenjenimi med socialnima partnerjema na državni ali regionalni ravni;
      5.      ‚izmensko delo‘ je katera koli metoda organizacije dela v izmenah, pri čemer si delavci izmenično sledijo na istih delovnih
         mestih po določenem vzorcu, ki je lahko prekinjen ali neprekinjen, vključno s krožnim, kar ima za posledico nujnost, da delavci
         delajo ob različnih urah v določenem dnevnem ali tedenskem obdobju;

      6.      ‚izmenski delavec‘ je vsak delavec, čigar urnik dela vključuje izmensko delo.“
      6        Oddelek II navedene direktive določa ukrepe, ki jih morajo države članice sprejeti, da bi bil vsak delavec deležen minimalnega
         dnevnega in tedenskega počitka ter odmora, hkrati pa ureja tudi maksimalni tedenski delovni čas.

      7        Glede dnevnega počitka člen 3 Direktive 93/104 določa:

      „Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, ki zagotovijo vsakemu delavcu pravico do minimalnega dnevnega počitka 11 zaporednih
         ur v 24-urnem obdobju.“

      8        Pod naslovom „Odmori“ člen 4 zadevne direktive določa:

      „Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, ki zagotovijo vsakemu delavcu, katerega delovni dan je daljši od šestih ur, pravico
         do odmora, podrobnosti katerega, vključno s trajanjem in pogoji, pod katerimi je dodeljen, so določene v kolektivnih pogodbah
         ali sporazumih med socialnima partnerjema oziroma, v nasprotnem primeru, z nacionalno zakonodajo.“

      9        Tedenski počitek je predmet člena 5 iste direktive, ki navaja:

      „Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, ki zagotovijo, da ima delavec v sedemdnevnem obdobju pravico do minimalno 24 ur
         neprekinjenega počitka in do 11 ur dnevnega počitka iz člena 3.

      Minimalni čas počitka, omenjen v prvem pododstavku, načeloma zajema nedeljo.
      Če objektivne, tehnične in organizacijske razmere dela to upravičujejo, se lahko določi minimalni čas počitka 24 ur.“
      10      Glede maksimalnega tedenskega delovnega časa člen 6 Direktive 93/104 določa:

      „Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, ki zagotovijo, da skladno s potrebo po zaščiti varnosti in zdravja delavcev:
      1.      je tedenski delovni čas omejen z zakoni, podzakonskimi in upravnimi akti ali s kolektivnimi pogodbami ali sporazumi med socialnima
         partnerjema;

      2.      povprečni delovni čas za vsako sedemdnevno obdobje, vključno z nadurami, ne presega 48 ur.“
      11      Členi od 8 do 13 te direktive, ki sestavljajo njen oddelek III, naštevajo ukrepe, ki jih morajo države članice sprejeti na
         področju nočnega dela, izmenskega dela in ritma dela.

      12      Glede trajanja nočnega dela člen 8 Direktive 93/104 natančneje predvideva:

      „Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi se zagotovi, da:
      1.      čas običajnega dela delavcev, ki delajo ponoči, v povprečju ne presega osem ur v katerem koli 24-urnem obdobju;
      2.      delavci, ki delajo ponoči in katerih delo vključuje posebna tveganja ali težke fizične ali psihične obremenitve, ne delajo
         več kot osem ur v katerem koli 24-urnem obdobju, v katerem opravljajo nočno delo.

      Dela, ki vključujejo zgoraj omenjene posebne nevarnosti ali težke fizične ali psihične obremenitve, morajo biti določena z
         nacionalno zakonodajo in/ali prakso ali kolektivnimi pogodbami ali sporazumi, sklenjenimi med socialnima partnerjema, ob upoštevanju
         posebnih učinkov in nevarnosti nočnega dela.“

      13      Člen 15 Direktive 93/104 določa:

      „Ta direktiva ne vpliva na pravico držav članic, da uporabljajo ali uvajajo zakone in podzakonske ali upravne akte, ki so
         ugodnejši za zaščito varnosti in zdravja delavcev, ali da olajšajo ali dopuščajo izvajanje kolektivnih pogodb ali sporazumov,
         sklenjenih med socialnima partnerjema, ki so ugodnejši za zaščito varnosti in zdravja delavcev.“

      14      Kot določa besedilo člena 16 navedene direktive:

      „Države članice lahko določijo:
      1.      za uporabo člena 5 (tedenski počitek) referenčno obdobje, ki ni daljše od 14 dni;
      2.      za uporabo člena 6 (maksimalni tedenski delovni čas) referenčno obdobje, ki ni daljše od štirih mesecev.
      Plačan letni dopust, dodeljen skladno s členom 7, ter bolniški dopust se ne vključujeta ali ne štejeta pri izračunu povprečja;
      3.      za uporabo člena 8 (dolžina nočnega dela) referenčno obdobje, določeno po posvetu s socialnima partnerjema ali s kolektivnimi
         pogodbami ali sporazumi, sklenjenimi med socialnima partnerjema na državni ali regionalni ravni.

      Če minimalni tedenski počitek 24 ur, kakor ga zahteva člen 5, sovpada z referenčnim obdobjem, ta počitek ni vključen v izračun
         povprečja.“

      15      Ta direktiva našteva vrsto odstopanj od več svojih temeljnih pravil, upoštevajoč posebnosti določenih dejavnosti, če so izpolnjeni
         določeni pogoji. Člen 17 Direktive o tem določa:

      „1. Države članice lahko, ob primernem upoštevanju splošnih načel zaščite varnosti in zdravja delavcev, določijo odstopanja
         od členov 3, 4, 5, 6, 8 ali 16, če zaradi posebnih značilnosti izvajane dejavnosti dolžina delovnega časa ni odmerjena in/ali
         vnaprej določena ali jo lahko določijo delavci sami, še posebno pa v primerih, ko gre za:

      a)      vodilne kadre ali druge osebe s pooblastili za avtonomno odločanje;
      b)      delavce, ki so družinski člani; ali
      c)      delavce, ki službujejo pri verskih obredih v cerkvah ali verskih skupnostih.
      2.      Odstopanja se lahko določijo z zakoni, podzakonskimi in upravnimi akti ali s kolektivnimi pogodbami ali sporazumi, sklenjenimi
         med socialnima partnerjema, če je zadevnim delavcem dodeljen ustrezen nadomestni počitek ali če se v izjemnih primerih, ko
         takšnega nadomestnega počitka ni možno dodeliti iz objektivnih razlogov, zadevnim delavcem dodeli ustrezna zaščita:

      2.1 od členov 3, 4, 5, 8, in 16:
      […]
      c)      v primerih dejavnosti, kjer sta mesti zaposlitve in bivališča delavca oddaljeni ali ko sta med seboj oddaljeni različni mesti
         zaposlitve delavca;

      i)      službah v zvezi s sprejemom, zdravljenjem oziroma nego v bolnišnicah ali podobnih ustanovah, domovih in zaporih;
      […]
      3.      Dopustna so odstopanja od členov 3, 4, 5, 8, in 16, ki so opredeljena bodisi s kolektivnimi pogodbami ali sporazumi, sklenjenimi
         med socialnima partnerjema na državni ali regionalni ravni, bodisi, skladno s predpisi, ki jih določajo socialni partnerji,
         s kolektivnimi pogodbami ali sporazumi, sklenjenimi med socialnima partnerjema na nižji ravni.

      […]
      Odstopanja, ki jih določata prvi in drugi pododstavek, so dovoljena pod pogojem, da je zadevnim delavcem dodeljen ustrezen
         nadomestni počitek ali pa se v izjemnih primerih, ko takšnega nadomestnega počitka ni mogoče dodeliti iz objektivnih razlogov,
         zadevnim delavcem dodeli ustrezna zaščita.

      […]
      4.      Možnost odstopanja od točke 2 člena 16, določena v odstavku 2, točki 2.1 in 2.2 ter odstavku 3 tega člena, ne sme imeti za
         posledico referenčnega obdobja, ki je daljše od šestih mesecev.

      Vendar imajo države članice skladno s splošnimi načeli zaščite varnosti in zdravja delavcev možnost, da iz objektivnih ali
         tehničnih razlogov ali razlogov, povezanih z organizacijo dela, kolektivnimi pogodbami ali sporazumi, sklenjenimi med socialnima
         partnerjema, določijo referenčna obdobja, ki v nobenem primeru ne presegajo dvanajst mesecev.

      […]“
      16      Člen 18 Direktive 93/104 določa:

      „1.      a)     Države članice sprejmejo zakone, podzakonske in upravne akte, potrebne za uskladitev s to direktivo, do 23. novembra 1996
         ali do takrat zagotovijo, da socialna partnerja izvajata potrebne ukrepe na podlagi sporazumov, s tem da so države članice
         zavezane sprejeti vse potrebne ukrepe, s katerimi bodo lahko vedno zagotovile, da se določbe iz te direktive upoštevajo.

      b)      i)     Vendar ima država članica možnost, da ne uporablja člena 6, pri čemer spoštuje splošna načela zaščite varnosti in zdravja
         delavcev in sprejme ukrepe potrebne za zagotovitev, da:

      –        noben delodajalec od delavca ne zahteva, da dela več kot 48 ur v sedemdnevnem obdobju, izračunanem kot povprečje v referenčnem
         obdobju iz točke 2 člena 16, razen če prej pridobi delavčevo soglasje za takšno delo,

      –        nobenega delavca, ki ne soglaša s takšnim delom, delodajalec ne oškoduje,
      –        delodajalec sproti vodi evidenco vseh delavcev, ki opravljajo takšno delo,
      –        se evidence predložijo pristojnim organom, ki lahko iz razlogov, povezanih z varnostjo in/ali zdravjem delavcev, prepovejo
         ali omejijo možnost preseganja največjega števila tedenskih delovnih ur,

      –        delodajalec predloži pristojnim organom na njihovo zahtevo podatke o primerih, v katerih so delavci soglašali z delom, ki
         presega 48 ur v sedemdnevnem obdobju, izračunanem kot povprečje v referenčnem obdobju iz točke 2 člena 16.

      […]“
       Nacionalna ureditev
      17      V Franciji zakonski delovni čas zaposlenih ureja code du travail (delovni zakonik), katerega za obravnavano zadevo upoštevne določbe je uvedel loi n° 2000-37, relative à la réduction négociée
         du temps de travail (zakon št. 2000-37 z dne 19. januarja o dogovorjenem skrajšanju delovnega časa) (JORF z dne 20. januarja
         2000, str. 975). Člen L. 212‑1, prvi pododstavek, tega zakonika določa:

      „V zavodih ali poklicih, ki so našteti v členu L. 200-1, pa tudi v obrtnih delavnicah, zadrugah in njihovih podružnicah, se
         zakonski efektivni delovni čas določi na petintrideset ur na teden.“

      18      Drugi pododstavek tega člena natančneje določa;

      „Za te zavode in poklice efektivni dnevni delovni čas na zaposlenega ne sme presegati deset ur, razen ob odstopanjih pod pogoji,
         ki jih določa dekret.“

      19      Člen L. 212-2, prvi in drugi pododstavek, delovnega zakonika določa:

      „Dekreti, sprejeti na conseil des ministres (svetu ministrov), določajo način uporabe člena L. 212-1 za vse panoge dejavnosti
         ali poklice ali pa samo za posamezno panogo ali poklic. Dekreti določijo predvsem ureditev in razdelitev ur dela, obdobij
         počitka, pogoje, pod katerimi je mogoče uporabljati obdobja pripravljenosti, trajna ali začasna odstopanja od splošne ureditve,
         ki se uporabljajo za določene primere in za določena delovna mesta, način nadomeščanja izgubljenega delovnega časa in ukrepe
         za nadzor nad izvajanjem teh različnih določb.

      Ti dekreti se sprejmejo in spreminjajo po posvetovanju z zainteresiranimi organizacijami delodajalcev in zaposlenih ter glede
         na rezultate pogajanj med njimi, če se taka pogajanja zgodijo.“

      20      Člen L. 212-4, prvi in drugi pododstavek, istega zakonika določa:

      „Efektivni delovni čas je tisti čas, v katerem je zaposleni na voljo delodajalcu in se mora podrediti njegovim navodilom,
         ne da bi lahko prosto opravljal svoje osebne opravke.

      Čas, potreben za prehrano, in čas odmorov se vštevata v efektivni delovni čas, kadar so izpolnjena merila, določena v prvem
         pododstavku. Tudi če se ne štejeta za delovni čas, se lahko na podlagi kolektivne pogodbe ali pogodbe o zaposlitvi zanju določi
         plačilo.“

      21      Člen L. 212-4, peti pododstavek, delovnega zakonika določa:

      „Delovni čas, ki ustreza zakonskemu delovnemu času, se lahko z dekretom, sprejetim po sklenitvi kolektivne pogodbe ali panožnega
         sporazuma, ali z dekretom, ki ga sprejme Conseil d’État, določi za določene poklice in delovna mesta tako, da vključuje obdobja
         nedejavnosti. Za ta obdobja se izplačuje plačilo v skladu z običaji, kolektivnimi pogodbami ali kolektivnimi sporazumi.“

      22      V skladu z besedilom člena L. 212-4 bis, prvi pododstavek, tega zakonika:

      „Obdobje pripravljenosti je obdobje, v katerem je zaposleni, ne da bi bil stalno in neposredno na voljo delodajalcu, zavezan
         zadrževati se na svojem prebivališču ali v njegovi bližini, da bi lahko opravil delo za podjetje, s tem da se trajanje takega
         dela všteva v efektivni delovni čas. […]“

      23      Člen L. 212-7, drugi pododstavek, tega zakonika navaja:

      „Tedenski delovni čas, ki se računa v obdobju katerih koli zaporednih dvanajstih tednov, ne sme preseči štiriinštirideset
         ur. […] V posameznem tednu delovni čas ne sme preseči oseminštirideset ur.“

      24      Člen L. 220-1, prvi pododstavek, delovnega zakonika določa:

      „Vsak zaposleni je deležen dnevnega počitka najmanj enajst zaporednih ur.“
      25      Člen L. 221-4, prvi pododstavek, zadevnega zakonika določa:

      „Tedenski počitek mora trajati najmanj štiriindvajset zaporednih ur, ki jim je treba dodati še zaporedne ure dnevnega počitka,
         predvidenega v členu L. 220-1.“

      26      Členi od 1 do 3 dekreta št. 2001-1384 določajo:

      „Člen 1
      Določbe tega dekreta se uporabljajo:
      a)      v neprofitnih zasebnih zavodih, ki nudijo nastanitev, na katere se nanašajo točke 1, 2, 4, 5 in 8 člena L. 312-1 code de l’action
         sociale et des familles (zakonik o socialnem varstvu in družini);

      b)      za delovna mesta za polni delovni čas za osebje v izobraževanju, medicinske sestre ali bolniške strežnice ali za osebje z
         isto stopnjo izobrazbe, ki nadomešča to osebje, katerih nosilci zagotavljajo nočni nadzor v dežurnih sobah znotraj zavodov.

      Člen 2
      Za izračun zakonskega delovnega časa v zavodih in za delovna mesta, našteta v členu 1 tega dekreta, se vsako obdobje nočnega
         nadzora v dežurni sobi obračunava kot tri ure efektivnega delovnega časa za prvih devet ur in kot pol ure za vsako uro po
         prvih devetih urah.

      Člen 3
      Obdobje navzočnosti v dežurni sobi traja od leganja k spanju do prebujanja tam nameščenih oseb, kot sta določena v hišnem
         redu, vendar ne sme presegati dvanajst ur.“

      27      Po mnenju Conseil d’État so pravna podlaga dekreta št. 2001-1384 določbe zadnjega pododstavka člena L. 212-4 delovnega zakonika,
         s katerim je zakonodajalec želel določiti pravila pristojnosti in posebnega postopka za ustanovitev sistema ekvivalence zakonskega
         delovnega časa in s tem odstopiti od splošnih pravil, predvidenih v členu L. 212-2 istega zakonika.

       Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      28      Iz spisa, ki ga je Sodišču predložilo predložitveno sodišče, izhaja, da je A. Dellasa, specialnega pedagoga v zavodu, ki v
         internatno oskrbo sprejema invalidno mladino ali odrasle osebe, delodajalec odpustil zaradi razhajanj med njima predvsem glede
         pojma efektivnega dela in plačila, ki ga je treba izplačati za ure nočnega dela, ki so ga vzgojitelji zavoda opravljali v
         dežurni sobi, in za zdravstveno-socialne storitve za invalidne osebe in osebe s posebnimi potrebami.

      29      V začetku leta 2002 je A. Dellas skupaj s Confédération générale du travail, Fédération nationale des syndicats des services
         de santé et des services sociaux CFDT in Fédération nationale de l’action sociale Force ouvrière, ki so sindikalne organizacije,
         vložil na Conseil d’État tožbo za razveljavitev dekreta št. 2001-1384 zaradi prekoračitve pooblastil.

      30      Conseil d’État je odločil, da združi te zadeve, in je ugodil zahtevi za intervencijo Union des fédérations et syndicats nationaux
         d’employeurs sans but lucratif du secteur sanitaire, social et médico-social na strani Premier ministre (premierja) in ministre
         des Affaires sociales, du Travail et de la Solidarité (ministra za socialne zadeve, delo in solidarnost), ki sta toženi stranki
         v postopku v glavni stvari.

      31      Tožeče stranke v glavni stvari so v podporo tožbam navedle več razlogov za izpodbijanje zakonitosti dekreta št. 2001-1384.
         Predvsem navajajo, da sistem ekvivalence zakonskega delovnega časa, ki ga je uvedel ta dekret, ni združljiv s cilji Direktive
         93/104 in s pravili te direktive glede definicije delovnega časa, določanja časa za odmor, maksimalnega tedenskega delovnega
         časa in maksimalne dnevne dolžine nočnega dela.

      32      Iz predložitvene odločbe izhaja, da je vsebina urne ekvivalence, ki določa za odnos med urami prisotnosti in efektivno štetimi
         urami dela razmerje 3 proti 1 za prvih devet ur in nato 2 proti 1 za naslednje ure, ki se uporablja za zaposlene, na katere
         se nanaša zadevni dekret, le glede storitev nočnega nadzora, med katerimi osebje ni stalno zahtevano, ustvariti poseben način
         obračunavanja efektivnega dela v smislu člena L. 212-4 delovnega zakonika za namene presoje pravil, ki se nanašajo na plačila
         in nadure, da bi se upoštevala nestalna narava dejavnosti, ki med zadevnimi urami vsebuje obdobja nedejavnosti.

      33      Po mnenju Conseil d’État ta sistem ekvivalence zakonskega delovnega časa ni sam po sebi nezdružljiv z Direktivo 93/104, kot
         jo interpretira Sodišče, če, v nasprotju z zadevama, ki sta bili podlaga za sodbi z dne 3. oktobra 2000 v zadevi Simap (C-303/98,
         Recueil, str. I-7963) in z dne 9. septembra 2003 v zadevi Jaeger (C-151/02, Recueil, str. I-8389), niti ne izenačuje obdobij
         nedejavnosti v okviru dežurstva, med katerim morajo delavci biti prisotni na kraju dela, z odmori niti ne otežuje tega, da
         bi se ure, ki se obračunavajo na poseben način v okviru tega sistema ekvivalence, v celoti obravnavale kot efektivni delovni
         čas, zato da se upošteva, da delodajalci spoštujejo svoje obveznosti glede počitkov in odmorov.

      34      Kljub temu sistem ekvivalence, ki ga je uvedla francoska ureditev, predvideva, da se obdobja nočnega nadzora v dežurnih sobah
         obračunavajo na poseben način kot efektivni delovni čas, da bi se upoštevala manjša intenzivnost dela, opravljenega v tem
         obdobju, hkrati pa je pravni okvir strožji od tistega, ki ga predvideva pravo Skupnosti predvsem glede maksimalnega tedenskega
         delovnega časa, ki je v povprečju 44 ur na teden v dvanajstih tednih na podlagi delovnega zakonika v primerjavi z 48 urami
         v zaporednih štirih mesecih pri uporabi Direktive 93/104.

      35      Conseil d’État je po ugotovitvi, da v teh okoliščinah odločitev v zadevi, ki je pred njim, zahteva razlago prava Skupnosti,
         prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predloži ti vprašanji:

      „1.      Ali je treba, upoštevajoč namen Direktive 93/104 […], ki je v besedilu […] njenega člena 1, [odstavek 1,] določiti minimalne
         varnostne in zdravstvene zahteve pri organizaciji delovnega časa, opredelitev delovnega časa, ki jo določa, obravnavati, kot
         da se uporablja samo za mejne vrednosti Skupnosti, ki jih določa sama, ali kot da se uporablja splošno in zajema tudi mejne
         vrednosti, ki jih določa nacionalno pravo, zlasti za zagotovitev prenosa te direktive, čeprav so te lahko, kot je to primer
         za Francijo in v skrbi za zaščito zaposlenih, določene na stopnji, ki je bolj zaščitniška kot tista v Direktivi?

      2.      V kakšnih okoliščinah je mogoče presojati sistem povsem sorazmerne ekvivalence, ki upošteva vse ure prisotnosti tako, da uporablja
         mehanizem ponderiranja, ki izhaja iz manjše intenzivnosti opravljenega dela med obdobji nedejavnosti, kot skladnega s cilji
         Direktive 93/104 […]?“

       Vprašanji za predhodno odločanje
      36      Predložitveno sodišče s tema vprašanjema, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba Direktivo 93/104
         razumeti tako, da nasprotuje ureditvi države članice, ki za obdobja dežurstev, ki jih delavci v nekaterih socialnih in zdravstveno-socialnih
         zavodih opravijo v skladu z režimom fizične prisotnosti na samem kraju opravljanja dela, za potrebe obračunavanja efektivnega
         delovnega časa predvideva sistem ekvivalence, kot se obravnava v postopku v glavni stvari, če nacionalno pravo določi, predvsem
         za maksimalni tedenski delovni čas, mejno vrednost, ki je za delavca ugodnejša kot tista, ki jo predpisuje zadevna direktiva.

      37      Tako v predložitveni odločbi kot v večini Sodišču predloženih stališč je bil omenjen učinek, ki ga tak sistem ekvivalence
         lahko ima ne samo na urnik dela teh zaposlenih, ampak tudi na višino plačil, ki jih ti prejmejo.

      38      Vendar je treba glede tega takoj razložiti, da se, kot izhaja tako iz namena kot iz besedila določb Direktive 93/104, ta ne
         uporablja za plače delavcev.

      39      Sicer pa taka razlaga zdaj nedvoumno izhaja iz člena 137, odstavek 6, ES, po katerem se minimalne zahteve, ki jih Svet Evropske
         unije lahko sprejme v obliki direktiv in ki so namenjene predvsem, tako kot v postopku v glavni stvari, zagotavljanju zaščite
         zdravja in varnosti delavcev, ne uporabljajo za plače.

      40      Nasprotno pa je treba glede učinka sistema ekvivalence na delovni čas in odmore zadevnih delavcev, kot je obravnavan v postopku
         v glavni stvari, poudariti, da izhaja iz člena 118 A Pogodbe, ki je pravna podlaga Direktive 93/114, in iz prve, četrte, sedme
         in osme uvodne izjave te direktive, iz Listine Skupnosti o temeljnih socialnih pravicah delavcev, sprejete na zasedanju Evropskega
         sveta v Strasbourgu 9. decembra 1989, katere odstavka 8 in 19, prvi pododstavek, sta povzeta v četrti uvodni izjavi zadevne
         direktive, pa tudi iz člena 1, odstavek 1, te direktive, da je namen Direktive določiti minimalne zahteve, namenjene izboljšanju
         življenjskih razmer in razmer dela za delavce s približevanjem nacionalnih ureditev, ki se nanašajo predvsem na delovni čas
         (glej sodbe z dne 26. junija 2001 v zadevi BECTU, C-173/99, Recueil, str. I‑4881, točka 37; zgoraj omenjeno sodbo Jaeger,
         točki 45 in 47, ter sodbo z dne 5. oktobra 2004 v zadevi Pfeiffer in drugi, od C-397/01 do C-403/01, Recueil, str. I‑8835,
         točka 91).

      41      Na podlagi teh določb je usklajevanje na ravni Skupnosti na področju organiziranja delovnega časa namenjeno zagotavljanju
         zaščite varnosti in zdravja delavcev, s tem da jim podeljuje pravico do minimalnih obdobij počitka, predvsem dnevnega in tedenskega,
         in do obdobij primernega odmora ter da določa mejno vrednost 48 ur za povprečno trajanje delovnega tedna, kar je zgornja meja,
         za katero je izrecno določeno, da vključuje nadure (glej zgoraj omenjene sodbe Simap, točka 49; v zadevi BECTU, točka 38;
         Jaeger, točka 46; Pfeiffer in drugi, točka 92, in sodbo z dne 12. oktobra 2004 v zadevi Wippel, C‑313/02, Recueil, str. I‑9483,
         točka 47).

      42      Določneje je bilo glede pojma „delovni čas“ v smislu Direktive 93/104 že razsojeno, da ta direktiva ta pojem opredeljuje kot
         vsako obdobje, v katerem je delavec na delu, na voljo delodajalcu in izvaja svojo dejavnost ali svoje naloge, v skladu z nacionalno
         zakonodajo in/ali običaji, in da je treba ta pojem razumeti kot nasprotje obdobju počitka, ker se ta pojma medsebojno izključujeta
         (zgoraj omenjeni sodbi Simap, točka 47, in Jaeger, točka 48).

      43      V tem kontekstu je treba ugotoviti, da Direktiva 93/104 ne predvideva vmesne kategorije med delovnim časom in počitkom in
         da med značilnimi elementi pojma „delovni čas“ v smislu te direktive ni intenzivnosti dela, ki ga opravlja zaposleni, ali
         njegove storilnosti.

      44      Sodišče je glede tega tudi razsodilo, da pojmov „delovni čas“ in „počitek“ v smislu Direktive 93/104 ni mogoče razumeti glede
         na določbe različnih ureditev držav članic, ampak da sta to pojma prava Skupnosti, ki jih je treba opredeliti glede na objektivne
         značilnosti, sklicujoč se na sistem in namen te direktive, katere namen je vzpostavitev minimalne zahteve za izboljšanje življenjskih
         razmer in razmer dela delavcev. Dejansko lahko samo taka avtonomna interpretacija zagotovi tej direktivi polno učinkovitost
         in enotno uporabo teh pojmov v vseh državah članicah (glej zgoraj omenjeno sodbo Jaeger, točka 58).

      45      Sodišče je iz tega izvedlo, da države članice ne morejo enostransko določiti področja uporabe teh pojmov niti drugih določb
         Direktive 93/104 s tem, da podredijo kakršnemu koli pogoju ali omejitvi pravico, ki jo delavcem priznava ta direktiva, da
         se delovni čas in v povezavi s tem počitek ustrezno upoštevata. Kakršna koli drugačna interpretacija bi izničila polni učinek
         te direktive in ne bi bila v skladu z njenim namenom, ki je zagotavljanje učinkovite zaščite varnosti in zdravja delavcev
         z minimalnimi zahtevami (glej zgoraj omenjeni sodbi Jaeger, točke 59, 70 in 82, ter Pfeiffer in drugi, točka 99).

      46      Iz ustaljene sodne prakse torej po eni strani izhaja, da se morajo dežurstva, ki jih delavec opravi v skladu z režimom fizične
         prisotnosti v prostorih delodajalca, v celoti šteti kot delovni čas v smislu Direktive 93/104 ne glede na dejanske naloge,
         ki jih opravi ta delavec v času teh dežurstev (glej zgoraj omenjene sodbe Simap, točka 52; Jaeger, točke 71, 75 in 103; Pfeiffer
         in drugi, točka 93, in sklep z dne 3. julija 2001 v zadevi CIG, C-241/99, Recueil, str. I‑5139, točka 34).

      47      Zato dejstvo, da dežurstvo vsebuje določena obdobja nedejavnosti, v tem kontekstu sploh ni pomembno.

      48      Čeprav so obdobja nedejavnosti neločljiva sestavina dežurstev, ki jih delavec opravi v skladu z režimom fizične prisotnosti
         v prostorih delodajalca, glede na to, da nasprotno kot pri navadnem delovnem času obveznost opravljati nujna posredovanja
         med temi dežurstvi ne more biti vnaprej načrtovana in da je stopnja dejansko potrebne dejavnosti različna glede na okoliščine,
         je na podlagi navedene sodne prakse odločilni dejavnik za to, da bi ugotovili, da so značilni elementi pojma „delovni čas“
         v smislu Direktive 93/104 vsebovani, to, da je pri takih dežurstvih, ki jih delavec opravi na samem kraju zaposlitve, delavec
         zavezan biti fizično prisoten na kraju, ki ga določi delodajalec, in da mu mora biti tam na voljo, da bi lahko takoj opravil
         ustrezne naloge, če bi bilo to potrebno. Zato je treba obravnavati te obveznosti, kot da se nanašajo na opravljanje nalog
         tega delavca (glej zgoraj omenjeni sodbi Simap, točka 48, in Jaeger, točki 49 in 63).

      49      Po drugi strani pa je Sodišče že večkrat razsodilo, da so tako glede besedila Direktive 93/104 kot glede njenega namena in
         strukture različne določbe, ki jih določa za maksimalen delovni čas in minimalne počitke, pravila socialnega prava Skupnosti
         posebnega pomena, ki jih mora uživati vsak delavec kot minimalne zahteve, potrebne za zagotavljanje njegove varnosti in zdravja
         (glej zgoraj omenjene sodbe BECTU, točki 43 in 47; Pfeiffer in drugi, točka 100, in Wippel, točka 47).

      50      Glede zadeve v postopku v glavni stvari je treba omeniti, da izhaja iz točk od 40 do 49 te sodbe, da morajo države članice
         zagotoviti spoštovanje vseh mejnih vrednosti, ki jih predvideva Direktiva 93/104 za učinkovito zaščito varnosti in zdravja
         delavcev, in da se morajo v ta namen dežurstva, ki jih opravi delavec kot A. Dellas na samem kraju svoje zaposlitve, v celoti
         upoštevati, ko se določa maksimalni dnevni in tedenski delovni čas, ki ga dopušča pravo Skupnosti, kar vključuje nadure, neodvisno
         od okoliščine, da ta delavec med temi dežurstvi dejansko ne opravlja nepretrgane službene dejavnosti (glej zgoraj omenjeno
         sodbo Pfeiffer in drugi, točki 93 in 95).

      51      Člen 15 Direktive 93/104 res izrecno dovoljuje uporabo ali uvedbo nacionalnih določb, ki so ugodnejše za zaščito varnosti
         in zdravja delavcev.

      52      Kadar država članica uporabi tako možnost, kot je to storila Francoska republika, saj nacionalna ureditev predvideva maksimalni
         tedenski delovni čas 44 ur na teden v dvanajstih zaporednih tednih, medtem ko zadevna direktiva glede tega predpisuje mejo
         48 ur v zaporednih štirih mesecih, je treba spoštovanje pravil, izraženih v tej direktivi, preverjati zgolj glede tistih mej,
         ki jih sama določa, in ne glede tistih nacionalnih določb, ki bolj ščitijo delavce.

      53      Vendar je pomembno, neodvisno od uporabe takih nacionalnih določb, da je v celoti zagotovljen polni učinek pravic, ki jih
         delavcem podeljuje Direktiva 93/104, kar nujno obsega obveznost držav članic, da zagotovijo spoštovanje vsake minimalne zahteve,
         ki jo odreja ta direktiva.

      54      Tu je treba ugotoviti, da je v tem kontekstu način obračunavanja dežurstev v okviru sistema ekvivalence, ki je predmet postopka
         v glavni stvari, tak, da lahko naloži zadevnemu delavcu delovni čas, ki lahko v celoti doseže ali celo preseže 60 ur na teden,
         kot je priznala tudi sama francoska vlada na obravnavi v odgovoru na vprašanje Sodišča.

      55      Posledično tak nacionalni sistem očitno presega maksimalni delovni čas, ki je določen v členu 6, točka 2, zadevne direktive.

      56      Te presoje ne omaje niti izjava francoske vlade, po kateri sistem ekvivalence, ki je v veljavi v tej državi članici, ki res
         izhaja iz uporabe mehanizma ponderiranja za upoštevanje obdobij nedejavnosti med dežurstvom, kljub temu upošteva vse ure navzočnosti
         delavcev pri določanju njihovih pravic do dnevnega in tedenskega počitka, niti ugotovitev predložitvenega sodišča, da je nacionalna
         ureditev, ki je predmet postopka pred njim, drugačna od tistih v zadevah, ki sta bili podlaga zgoraj omenjenima sodbama Simap
         in Jaeger, ker obdobij, med katerimi je bil zaposleni navzoč na kraju svojega dela, da bi opravljal dežurstvo, pri tem pa
         njegovo posredovanje ni bilo dejansko potrebno, ne izenačuje s počitkom.

      57      Dejansko ni sporno, da so ob uporabi nacionalne ureditve, kot je predmet v glavnem postopku, ure prisotnosti delavca v prostorih
         delodajalca, ki vsebujejo obdobja nedejavnosti, upoštevane zgolj delno, v skladu s pavšalnimi koeficienti, za izračun nadur
         in zato tudi za določanje maksimalnega delovnega časa, čeprav pravo Skupnosti zahteva, da se te ure prisotnosti v celoti obračunajo
         kot ure dela.

      58      Med drugim so na podlagi take nacionalne ureditve samo tiste ure navzočnosti, ki ustrezajo efektivnemu delovnemu času, obračunane
         kot delovni čas. Kot je bilo torej že omenjeno v točki 43 te sodbe, opredelitev delovnega časa kot obdobja prisotnosti zaposlenega
         na kraju njegovega dela ne more biti odvisna od intenzivnosti dejavnosti delavca, ampak je odvisna samo od obveznosti tega
         delavca, da je na voljo delodajalcu.

      59      V vsakem primeru zgolj okoliščina, da so vse ure prisotnosti zaposlenih na kraju dela upoštevane za izvajanje nekaterih pravic,
         ki jih imajo na podlagi Direktive 93/104, v konkretnem primeru pravice do dnevnega in tedenskega počitka, ni taka, da bi lahko
         v celoti zagotovila spoštovanje obveznosti, ki jih ta direktiva nalaga državam članicam, glede na to, da so te zavezane zagotavljati
         vse te pravice, med njimi tudi pravico, ki določa maksimalni tedenski delovni čas 48 ur.

      60      Treba je dodati, da se nacionalne določbe, kot jih je določil dekret št. 2001-1384, ne morejo nanašati na možnosti odstopanj,
         ki jih predvideva zadevna direktiva.

      61      Člen 2 Direktive 93/104, ki opredeljuje najpomembnejše pojme, ki jih ta uporablja, med njimi tudi delovni čas in čas počitka,
         ni med tistimi določbami te direktive, od katerih je mogoče odstopiti.

      62      Poleg tega v tej zadevi ni niti zatrjevano, da ureditev, kot je predmet glavnega postopka, lahko spada pod eno od situacij,
         ki jo predvidevata člena 17(1) in (2) ter 18(1)(b)(i) Direktive 93/104.

      63      Glede na vse zgoraj navedene ugotovitve je treba na zastavljeni vprašanji odgovoriti, da je treba Direktivo 93/104 razlagati
         tako, da:

      –        nasprotuje ureditvi države članice, ki za dežurstva, ki jih delavci v določenih socialnih in zdravstveno-socialnih zavodih
         opravljajo po režimu prisotnosti na samem kraju dela, za namene obračunavanja efektivnega delovnega časa predvideva sistem
         ekvivalence, kot je predmet postopka v glavni stvari, kadar spoštovanje vseh minimalnih zahtev, ki jih predpisuje ta direktiva
         za učinkovito zaščito varnosti in zdravja delavcev, ni zagotovljeno;

      –        ko nacionalno pravo določi prag, predvsem za maksimalni tedenski delovni čas, ki je ugodnejši za delavce, so pragovi, ki jih
         je treba upoštevati za preverjanje spoštovanja s to direktivo predvidenih zaščitnih pravil, zgolj tisti, ki jih ta določa.

       Stroški
      64      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      Direktivo Sveta 93/104/ES z dne 23. novembra 1993 o določenih vidikih organizacije delovnega časa je treba razlagati tako,
            da nasprotuje ureditvi države članice, ki za dežurstva, ki jih delavci v določenih socialnih in zdravstveno-socialnih zavodih
            opravljajo po režimu prisotnosti na samem kraju dela, za namene obračunavanja efektivnega delovnega časa predvideva sistem
            ekvivalence, kot je predmet postopka v glavni stvari, kadar spoštovanje vseh minimalnih zahtev, ki jih predpisuje ta direktiva
            za učinkovito zaščito varnosti in zdravja delavcev, ni zagotovljeno.
      Ko nacionalno pravo določi prag, predvsem za maksimalni tedenski delovni čas, ki je ugodnejši za delavce, so pragovi, ki jih
            je treba upoštevati za preverjanje spoštovanja s to direktivo predvidenih zaščitnih pravil, zgolj tisti, ki jih ta določa.
      Podpisi
      * Jezik postopka: francoščina.


Sodba Sodišča z dne 21. junija 1988. # Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Belgiji. # Neizpolnitev obveznosti države. # Zadeva 283/86.