title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 24. novembra 2011.#Evropska komisija proti Kraljevini Španiji.#Neizpolnitev obveznosti države - Direktiva 89/552/EGS - Razširjanje televizijskih programov - Oglaševalni vložki - Oddajni čas.#Zadeva C-281/09.

text:
      Zadeva C-281/09
      Evropska komisija
      proti
      Kraljevini Španiji
      „Neizpolnitev obveznosti države – Direktiva 89/552/EGS – Razširjanje televizijskih programov – Oglaševalni vložki – Oddajni čas“
      Povzetek sodbe
      Svoboda opravljanja storitev – Dejavnosti razširjanja televizijskih programov – Direktiva 89/552 – Pojem oglaševalnega vložka
      (Direktiva Sveta 89/552, člen 18(2))
      Država članica, ki dovoli, da se nekatere oblike oglaševanja, kot so reklamne reportaže, vložki televizijske promocije, oglasi
         sponzorjev in krajši oglaševalni vložki, razširjajo prek nacionalnih televizijskih kanalov v obsegu, ki presega največjo omejitev
         20 % oddajnega časa v eni uri, določeno v členu 18(2) Direktive 89/552 o usklajevanju nekaterih zakonov in drugih predpisov
         držav članic o opravljanju dejavnosti razširjanja televizijskih programov, kakor je bila spremenjena z Direktivo 97/36, ne
         izpolnjuje svojih obveznosti iz člena 3(2) navedene direktive. Te oblike oglaševanja so zajete s pojmom oglaševalnih vložkov
         in zato zanje veljajo omejitve oddajnega časa iz člena 18(2) Direktive 89/552.

      Vse oblike televizijskega oglaševanja, ki se razširjajo po koncu programov ali med premori, so namreč načeloma oglaševalni
         vložki v smislu Direktive 89/552, razen če gre pri zadevni obliki za drugo obliko oglaševanja, ki jo navedena direktiva izrecno
         ureja, kot v primeru zlasti „televizijske prodaje“, ali če mora zaradi načina svoje predstavitve trajati dlje od oglaševalnih
         vložkov, če bi uporaba omejitev, določenih za navedene vložke, te oblike oglaševanja neupravičeno postavila v manj ugoden
         položaj v primerjavi z oglaševalnimi vložki. Tudi če neka oblika oglaševanja po svojem bistvu, to je zaradi načina svoje predstavitve,
         traja dlje kot običajno trajajo oglaševalni vložki, zgolj to dejstvo ne more zadostovati za njeno opredelitev kot „druga oblika
         oglaševanja“ v smislu člena 18(1) Direktive 89/552.

      (Glej točke 52, 53, 55 in 56 ter izrek.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 24. novembra 2011(*)

      „Neizpolnitev obveznosti države – Direktiva 89/552/EGS – Razširjanje televizijskih programov – Oglaševalni vložki – Oddajni čas“
      V zadevi C‑281/09,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, vložene 22. julija 2009,
      Evropska komisija, ki jo zastopata L. Lozano Palacios in C. Vrignon, zastopnici, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Kraljevini Španiji, ki jo zastopa N. Díaz Abad, zastopnica, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožena stranka,
      ob intervenciji
      Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna Irska, ki ga zastopata S. Behzadi‑Spencer in S. Hathaway, zastopnika,

      intervenient,
      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi A. Tizzano, predsednik senata, M. Safjan, M. Ilešič, E. Levits, sodniki, in M. Berger (poročevalka), sodnica,
      generalni pravobranilec: Y. Bot,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 7. aprila 2011
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Komisija Evropskih skupnosti s tožbo Sodišču predlaga, naj ugotovi, da Kraljevina Španija s tem, da je dovolila očitne, ponavljajoče
         se in resne kršitve člena 18(2) Direktive Sveta z dne 3. oktobra 1989 o usklajevanju nekaterih zakonov in drugih predpisov
         držav članic o opravljanju dejavnosti razširjanja televizijskih programov (89/552/EGS) (UL, posebna izdaja v slovenščini,
         poglavje 6, zvezek 1, str. 224), kakor je bila spremenjena z Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 97/36/ES z dne 30. junija 1997
         (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 2, str. 321) (v nadaljevanju: Direktiva 89/552), ni izpolnila svojih
         obveznosti iz člena 3(2) navedene direktive v povezavi s členom 10 ES.

       Pravni okvir
       Pravo Unije
      2        V sedemindvajseti uvodni izjavi Direktive 89/552 je pojasnjeno, da „je za zagotavljanje popolne in pravilne zaščite interesov
         potrošnikov kot televizijskih gledalcev nujno, da za televizijsko oglaševanje velja določeno število minimalnih pravil in
         norm ter da države članice ohranijo pravico, da določijo natančnejša ali strožja pravila […]“.

      3        Člen 1 Direktive 89/552 določa:

      „V tej direktivi imajo uporabljeni izrazi naslednji pomen:
      […]
      (c)      ,televizijsko oglaševanje‘ pomeni vsako obliko obvestila, ki ga javno ali zasebno podjetje oddaja bodisi za plačilo ali podobno
         nadomestilo bodisi v samopromocijske namene in ki zadeva trgovino, poslovno dejavnost, obrt ali stroko in je namenjena spodbujanju
         preskrbe z blagom in storitvami, vključno z nepremičninami ali pravicami in obveznostmi, za plačilo;

      […]
      (e)      ,sponzorstvo‘ pomeni vsak prispevek, ki ga javno ali zasebno podjetje, ki samo ne opravlja dejavnosti razširjanja televizijskega
         programa ali produkcije avdiovizualnih del, prispeva k financiranju televizijskih programov zaradi promoviranja svojega imena,
         blagovne znamke, celostne podobe, dejavnosti ali proizvodov;

      (f)      ,televizijska prodaja‘ pomeni neposredne ponudbe, ki se javnosti predvajajo zaradi spodbujanja preskrbe z blagom ali storitvami,
         vključno z nepremičninami ali pravicami in dolžnostmi, za plačilo.“

      4        Člen 3(2) Direktive 89/552 določa:

      „Države članice lahko v okviru svoje zakonodaje z ustreznimi sredstvi zagotovijo, da izdajatelji televizijskih programov pod
         njihovo sodno pristojnostjo učinkovito izpolnjujejo določbe te direktive.“

      5        Člen 17(1) navedene direktive določa:

      „Sponzorirani televizijski programi morajo ustrezati naslednjim zahtevam:
      (a)      sponzor v nobenem primeru ne sme vplivati na vsebino in razvrščanje sponzoriranih programov na takšen način, da bi posegal
         v odgovornost in uredniško neodvisnost izdajatelja televizijskega programa v zvezi s programi;

      (b)      na začetku ali na koncu morajo biti jasno označeni kot takšni, in sicer z imenom oziroma logotipom sponzorja;
      (c)      ne smejo spodbujati nakupa ali najema proizvodov in storitev sponzorja ali tretje osebe, kar bi pomenilo zlasti posebno reklamiranje
         takšnih proizvodov ali storitev.“

      6        Člen 18 Direktive 89/552 je v izvirni različici določal:

      „1.      Obseg oglaševanja ne sme presegati 15 % dnevnega oddajnega časa. Ta odstotek pa se lahko poveča na 20 %, kadar vključuje take
         oblike oglaševanja, kot so neposredne ponudbe za prodajo, nakup ali najem izdelkov ali za opravljanje storitev, pod pogojem,
         da količina oglaševalnih vložkov ne presega 15 %.

      2.      Obseg oglaševalnih vložkov v eni uri ne sme presegati 20 %.
      […]“
      7        Člen 18 Direktive 89/552, kakor je bil spremenjen z Direktivo 97/36, določa:

      „1.      Delež oddajnega časa, namenjenega vložkom televizijske prodaje oglaševalnim vložkom in drugim oblikam oglaševanja, pri čemer
         so izvzeta izložbena okna televizijske prodaje v smislu člena 18a, ne sme presegati 20 % dnevnega oddajnega časa. Oddajni
         čas za oglaševalne vložke ne sme presegati 15 % dnevnega oddajnega časa.

      2.      Delež oglaševalnih vložkov in vložkov televizijske prodaje v eni uri ne sme presegati 20 %.
      3.      Za namene tega člena oglaševanje ne vključuje:
      –        napovedi, ki jih izdajatelj televizijskega programa opravlja v zvezi s svojimi lastnimi programskimi vsebinami ali pomožnimi
         proizvodi, ki izhajajo neposredno iz njih;

      –        javnih napovedi in dobrodelnih pozivov, ki se razširjajo brezplačno.“
       Nacionalno pravo
      8        Direktiva 89/552 je bila v španski pravni red vključena z zakonom 25/1994 z dne 12. julija 1994 (BOE št. 166 z dne 13. julija 1994,
         str. 22342), kakor je bil spremenjen z zakoni 22/1999 z dne 7. junija 1999, 15/2001 z dne 9. julija 2001 in 39/2002 z dne
         28. oktobra 2002 (v nadaljevanju: zakon 25/1994).

      9        Španska uprava uporablja zakonodajo o oglaševanju v skladu z merili za razlago oglasnih programskih vsebin z dne 17. decembra 2001,
         ki jih uporabljata oddelka za inšpekcijo in nadzor poddirektorata za vsebino informacijske družbe (criterios interpretativos
         de emisiones publicitarias aplicados por la subdirección general de contenidos de la S. I. en sus servicios de inspección
         y control, v nadaljevanju: merila za razlago).

      10      Merila za razlago na strani 5 pod naslovom „Oblike predstavitve televizijskega oglaševanja“ vsebujejo razlikovanje med „vložki“
         in „drugimi oblikami oglaševanja“, ki v skladu s temi merili „pomembno vpliva na količinske omejitve, ki veljajo za določen
         oddajni čas“.

      11      Na strani 25 in naslednjih meril za razlago so določene te urne količinske omejitve oglaševanja:

      „Urna omejitev
      Oddajni čas, namenjen vsem oblikam oglaševanja in vložkom televizijske prodaje, v eni uri ne sme preseči 17 minut.
      Ob upoštevanju zgoraj navedenih omejitev čas, namenjen oglaševalnim vložkom in vložkom televizijske prodaje razen samopromocije,
         v enakem obdobju ne sme preseči 12 minut.“

      12      Dnevne omejitve so v merilih za razlago določene tako:

      „Celoten oddajni čas, namenjen vsem oblikam oglaševanja in televizijski prodaji razen programov televizijske prodaje, za katere
         se uporablja odstavek 3 tega člena, ne sme presegati 20 % dnevnega oddajnega časa.

      Oddajni čas, namenjen oglaševalnim vložkom, ne sme presegati 15 % celotnega dnevnega oddajnega časa.“
      13      V merilih za razlago je obseg dnevnih omejitev določen tako:

      „Oglaševanje (v vseh oblikah) in vložki televizijske prodaje: 20 % dnevnega oddajnega časa.
      Ta omejitev se nanaša na vse oblike oglaševanja in televizijske prodaje, razen na programe televizijske prodaje.
      Oglaševalni vložki: 15 % dnevnega oddajnega časa.
      Ta omejitev se ne uporablja za druge oblike oglaševanja niti za vložke in programe televizijske prodaje.“
      14      V merilih za razlago so oglaševalni vložki opredeljeni tako:

      „Vložki: krajša avdiovizualna oglaševalna sporočila (običajno od 10 do 30 sekund), ki so glede na program samostojna. Gre
         za arhivsko gradivo (na trajnem nosilcu), ki se lahko ponovno razširja.“

      15      V merilih za razlago so „druge oblike oglaševanja“ opredeljene tako:

      „Reklamna reportaža: oglaševalna sporočila, ki so daljša od oglaševalnih vložkov in na splošno vsebujejo sporočila, informacije
         ali opise. Pri reklamnih reportažah gre poleg tega za arhivsko gradivo, ki se lahko ponovno razširja, čeprav to zaradi njegovih
         posebnih lastnosti, ki se nanašajo na trajanje in vsebovano sporočilo, načeloma ni tako.

      Televizijske promocije: oglaševalna sporočila, povezana s programom, pri katerih se uporabljajo enaki scenski rekviziti, dekoracija,
         scenografija in/ali kostumi kot pri programu, s katerim so povezana. Gre za ,sprotno gradivo‘, ki ni namenjeno samostojnemu
         razširjanju, temveč zgolj razširjanju v okviru programa, v katerem je bilo izdelano. Ker televizijske promocije enakega izdelka
         v zaporednih izdajah programa ustrezajo različnim posnetkom (posnetkom različnih epizod programa), niso nikoli enake.

      Televizijska promocija je lahko zgolj besedno sporočilo voditelja programa, če ima to oglaševalni namen. […]
      Oglasi sponzorjev: na predlog nekaterih izdajateljev televizijskih programov je prejšnji generalni sekretar za komunikacije
         odločil, da posebna oblika vložka – ki jo je nek izdajatelj poimenoval ,euroclaqueta‘ – pri kateri se sporočilo o sponzoriranju
         programa prikaže hkrati z oglasom sponzorja, spada med druge oblike oglaševanja, če izpolnjuje te tri pogoje:

      –        trajanje največ 10 sekund;
      –        oddajanje takoj pred ali po zadevnem programu;
      –        značilnosti produkcije, ki jo jasno razlikujejo od produkcije običajnih vložkov. […]
      Krajši oglaševalni vložki: krajši vložki, ki vsebujejo oglaševalna sporočila, štejejo za ,drugo obliko oglaševanja‘, če trajajo
         dlje od 60 sekund in če ne gre le za zaporedje vložkov s šibkim skupnim imenovalcem“.

       Predhodni postopek in postopek pred Sodiščem
      16      Komisija je pri neodvisni svetovalni družbi Audimetrie naročila študijo o programskih shemah več pomembnih španskih kanalov
         v dvomesečnem referenčnem obdobju leta 2005. Ker je ugotovila, da je bilo po mnenju te družbe storjenih nekaj kršitev določb
         členov 11 in 18 Direktive 89/552, je Komisija Kraljevini Španiji poslala dopis z dne 26. januarja 2007, v katerem je to državo
         članico pozvala, naj predloži svoja stališča o rezultatih te študije.

      17      Po srečanju, ki je 13. marca 2007 potekalo med službami Komisije in španskimi upravnimi organi, je Kraljevina Španija službam
         Komisije poslala dopis generalnega direktorata za razvoj informacijske družbe pri ministrstvu za industrijo, turizem in trgovino,
         ki je vseboval pojasnila o praksi španskih organov. Komisija je na podlagi tega odgovora ugotovila, da Kraljevina Španija
         ni izpolnila svojih obveznosti iz člena 3(2) Direktive 89/552. Zato je na Kraljevino Španijo naslovila uradni opomin z dne
         11. julija 2007, s katerim jo je pozvala, naj v roku dveh mesecev predloži svoja stališča.

      18      Komisija je v tem dopisu navedla štiri očitke, od katerih se je prvi nanašal na to, da naj Kraljevina Španija ne bi izpolnila
         svojih obveznosti s tem, da je ozko opredelila pojem „oglaševalni vložki“ iz člena 18(2) Direktive 89/552, medtem ko je pojem
         „druge oblike oglaševanja“ razlagala tako široko, da vključuje nekatere oblike oglaševanja, ki po mnenju Komisije spadajo
         v kategorijo oglaševalnih vložkov. Ker je Komisija druge očitke nato opustila, za to zadevo niso upoštevni.

      19      Kraljevina Španija je na navedeni uradni opomin odgovorila z dopisom z dne 26. oktobra 2007, ki je bil priložen poročilu ministrstva
         za industrijo, turizem in trgovino. Kraljevina Španija je potrdila odstopanja pri razlagi pojma oglaševalnih vložkov.

      20      Ker je Komisija menila, da je iz tega odgovora razvidno, da Kraljevina Španija ni sprejela ukrepov, potrebnih za zagotovitev
         izpolnjevanja obveznosti iz člena 18(2) Direktive 89/552, je na to državo članico 8. maja 2008 naslovila obrazloženo mnenje
         in jo pozvala, naj sprejme potrebne ukrepe za uskladitev s tem mnenjem v roku dveh mesecev od njegove vročitve.

      21      Ker Komisija ni bila zadovoljna z odgovorom, ki ga je v zvezi s tem 8. septembra 2008 podala Kraljevina Španija, je vložila
         to tožbo.

      22      Kraljevina Španija ter Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska, ki je interveniralo v podporo tožene države
         članice, predlagata, naj se tožba zavrne.

       Tožba
       Trditve strank
      23      Opozoriti je treba, da se tožba Komisije nanaša na štiri oblike oglaševanja, ki se razširjajo prek španskih televizijskih
         kanalov, in sicer na reklamne reportaže, televizijske promocije, oglase sponzorjev in krajše oglaševalne vložke. Komisija
         meni, da je oddajanje teh štirih oblik oglaševanja v Španiji zajeto s pojmom oglaševalnih vložkov. Kraljevina Španija pa nasprotno
         meni, da te oblike spadajo med „druge oblike oglaševanja“ in da tako za njihov oddajni čas veljajo drugačne urne in dnevne
         omejitve.

      24      Komisija trdi, da je na podlagi sodbe z dne 12. decembra 1996 v združenih zadevah RTI in drugi (C‑320/94, C‑328/94, C‑329/94
         in od C‑337/94 do C‑339/94, Recueil, str. I‑6471) mogoče sklepati o obstoju domneve, da načeloma vsaka oblika oglaševanja,
         ki se razširja po koncu programa ali v premorih, pomeni „oglaševalni vložek“ v smislu Direktive 89/552 in da zato zanjo velja
         urna omejitev iz člena 18(2) te direktive. Zgolj znatno daljše trajanje nekaterih oblik oglaševanja, potrebno zaradi načina
         njihove predstavitve, naj bi izjemoma upravičevalo to, da za te oblike ne bi veljala navedena omejitev.

      25      Komisija tako meni, da zadevne štiri oblike oglaševanja na splošno ne trajajo bistveno dlje od običajnih oglaševalnih vložkov.
         Dodaja, da če ni tako, tega nikakor ne upravičuje poseben način predstavitve teh oblik oglaševanja, saj naj bi bil ta način
         podoben ali celo enak načinu predstavitve običajnih oglaševalnih vložkov.

      26      Komisija na podlagi tega trdi, da so zadevne štiri oblike oglaševanja zajete s pojmom oglaševalnih vložkov. Natančneje, iz
         študije družbe Audimetrie naj bi bilo razvidno, da se reklamne reportaže razširjajo po koncu programov ali v premorih, in
         to enako pogosto kot vložki. Poleg tega naj bi bile reklamne reportaže po svojem trajanju in sugestivnem učinku podobne nekaterim
         oglaševalnim vložkom.

      27      Komisija glede televizijskih promocij pojasnjuje, da se njena tožba nanaša le na vložke televizijske promocije. Ti so krajši,
         trajajo približno eno minuto, in ni mogoče šteti, da trajajo bistveno dlje od običajnih oglaševalnih vložkov. Poleg tega naj
         bi bili vložki televizijske promocije predstavljeni kot „arhivska sporočila“ in naj bi bili – čeprav jih je zaradi prisotnosti
         nekaterih igralcev in posebnih vizualnih elementov mogoče povezati s posameznim programom – popolnoma samostojni glede na
         te programe. Poleg tega naj bi se razširjali med premori z oglasi in naj bi bili, kot običajni vložki, namenjeni ponovnemu
         razširjanju, ki naj bi bilo dejansko zelo pogosto.

      28      Glede oglasov sponzorjev Komisija tožbo opira na njihovo opredelitev v merilih za razlago, v skladu s katero gre za posebno
         obliko vložka, imenovano „euroclaqueta“, pri kateri se sporočilo o sponzoriranju programa prikaže hkrati z oglasom sponzorja,
         kar naj bi javnost spodbudilo k nakupu proizvodov ali storitev sponzorja. Toda Komisija opozarja, da v je skladu s členom 17
         Direktive 89/552 pogoj za opredelitev kot „sponzorstvo“ to, da sporočilo ne sme spodbujati k nakupu proizvodov ali storitev
         sponzorja.

      29      Komisija se glede krajših oglaševalnih vložkov prav tako opira na njihovo opredelitev v merilih za razlago, v skladu s katero
         se krajši oglaševalni vložki, ki vsebujejo oglasna sporočila, štejejo za „drugo obliko oglaševanja“, če trajajo dlje od 60
         sekund in če ne gre le za zaporedje vložkov s šibkim skupnim imenovalcem. Komisija trdi, da način predstavitve in lastnosti
         teh krajših vložkov nikakor ne terjata daljšega trajanja od običajnih vložkov.

      30      Zato ta institucija meni, da Kraljevina Španija ni izpolnila obveznosti, kot se ji očita, saj so se zadevne štiri oblike oglaševanja,
         ker so se štele za „druge oblike oglaševanja“ in ne za „oglaševalne vložke“, razširjale prek španskih televizijskih kanalov
         do 17 minut na uro, kar po mnenju Komisije za 50 % presega največjo omejitev 12 minut v posamezni uri, določeno v členu 18(2)
         Direktive 89/552.

      31      Kraljevina Španija trdi, da člen 18 Direktive 89/552 ne opredeljuje niti pojma oglaševalnih vložkov niti pojma drugih vrst
         oglaševanja. Šlo naj bi za generična in odprta pojma, ki naj ne bi bila pomensko zaprta in naj bi bila zajeta s splošnejšim
         pojmom televizijskega oglaševanja. „Druge oblike oglaševanja“ naj bi zajemale zlasti različne oblike oglaševalnih stvaritev,
         ki naj bodisi zaradi njihovega trajanja in posebnosti njihove produkcije ali oddajanja bodisi zaradi njihovega cilja ali povezave
         z določenimi programi ali dejavnostmi izdajatelja televizijskega programa ne bi bile zajete s tradicionalnim pojmom oglaševalnih
         vložkov.

      32      Navedena država članica meni, da je opredelitev televizijskega oglaševanja iz Direktive 89/552 zelo širok splošen pojem, ki
         zajema vrsto oglasov, ki ne obsegajo le oglaševalnih vložkov ali vložkov televizijske prodaje, temveč tudi druge vrste oglasov,
         kot so televizijske promocije, reklamne reportaže, pojavni oglasi, oglasi sponzorjev, krajši oglaševalni vložki, ki se obravnavajo
         kot reklamne reportaže, samopromocijski vložki, virtualno oglaševanje in oglasi javnih organov, oblike oglaševanja, ki se
         lahko glede na želene cilje obravnavajo različno v zvezi z obsegom oddajanja, prekinitvami programov in samostojnim ali skupnim
         oddajanjem.

      33      Pojma „oglaševalni vložki“ in „druge oblike oglaševanja“ je treba namreč po mnenju Kraljevine Španije razlagati glede na cilj
         Direktive 89/552. Ta cilj naj bi bil iskati ravnotežje med finančnimi potrebami izdajateljev televizijskih programov, njihovo
         pravico do svobodnega podjetništva in spoštovanjem njihove uredniške neodvisnosti na eni strani ter varstvom interesov potrošnikov,
         v tem primeru televizijskih gledalcev, proti pretiranemu oglaševanju na drugi strani. Zato naj zakon 25/1994 ne bi določil
         zgolj urne omejitve 12 minut za oglaševalne vložke in televizijsko prodajo, temveč naj bi predvidel tudi dodatno omejitev
         17 minut za oddajanje vseh izmerljivih oblik oglaševanja, vključno s samopromocijskimi oglasi za proizvode izdajatelja, pri
         čemer ni mogoče seštevanje teh omejitev v isti uri, saj navedeni zakon še vedno upošteva omejitev 12 minut za oglaševalne
         vložke in vložke televizijske prodaje.

      34      Kraljevina Španija trdi, da zadevne štiri oblike oglaševanja niso zajete s pojmom oglaševalnih vložkov, in sicer ne zgolj
         zaradi njihovega standardnega trajanja, temveč tudi zaradi njihove manjše tržne agresivnosti, manjše sugestivnosti za potrošnika
         in manjše intenzivnosti motenj, ki jih povzročajo televizijskim gledalcem pri gledanju programov.

      35      Združeno kraljestvo trdi, da tožba Komisije temelji na razlagi pojma oglaševalnih vložkov, pri kateri ni upoštevano temeljno
         razlikovanje, ki ga uvaja Direktiva 89/552, med oglaševalnimi vložki in drugimi oblikami oglaševanja, ki so zlasti sponzorstvo
         in sporočila, ki jih izdajatelji televizijskih programov razširjajo v zvezi z lastnimi programskimi vsebinami, iz člena 18(3)
         te direktive.

      36      Združeno kraljestvo meni, da za sponzorstvo ne veljajo omejitve iz člena 18 Direktive 89/552, če izpolnjuje pogoje iz člena 17
         te direktive. Pristop Komisije, v skladu s katerim so oglasi sponzorjev oglaševalni vložki, naj bi bil torej napačen. Če oglas
         sponzorja izpolnjuje zahteve iz člena 17 navedene direktive, naj okoliščina, da se lahko z njim promovirajo nekateri proizvodi
         ali storitve sponzorja, ne bi pomenila, da je oglaševalni vložek.

      37      Združeno kraljestvo poudarja, da Komisija ne upošteva izjeme, ki je v členu 18(3) Direktive 89/552 določena glede sporočil,
         ki jih izdajatelji televizijskih programov razširjajo v zvezi z lastnimi programskimi vsebinami. V skladu s pristopom Komisije
         naj bi sporočila izdajatelja televizijskega programa spadala v pojem oglaševalnih vložkov zgolj zato, ker pomenijo promoviranje
         storitev izdajatelja televizijskega programa. Po mnenju Združenega kraljestva je ta pristop napačen, saj je z njim izvzetju
         iz člena 18(3) odvzet vsakršen učinek.

       Presoja Sodišča
      38      Komisija s tožbo Kraljevini Španiji očita kršitev člena 3(2) Direktive 89/552, ker naj bi dovolila ponavljajoče se kršitve
         pravil iz člena 18(2) navedene direktive, ki določajo urno omejitev obsega oglaševalnih vložkov. Zlasti naj bi španski organi
         napačno in preozko razlagali pojem „oglaševalni vložki“ iz navedenega člena 18, tako da naj bi bile določene oblike televizijskega
         oglaševanja, ki se razširjajo v Španiji, in sicer reklamne reportaže, televizijske promocije, oglasi sponzorjev in krajši
         oglaševalni vložki, izključene iz tega pojma in naj zanje navedena urna omejitev ne bi veljala.

      39      Zato je bistveno vprašanje, ki ga je treba v tem sporu rešiti, ali je treba zadevne štiri oblike oglaševanja opredeliti kot
         oglaševalne vložke, kot trdi Komisija, ali pa pomenijo druge vrste oglaševanja, kot trdi Kraljevina Španija.

      40      V zvezi s tem je treba proučiti vsebino pojma „oglaševalni vložki“ iz člena 18(1) in (2) Direktive 89/552.

      41      Ugotoviti je treba, da tega pojma ne opredeljuje Direktiva 89/552, ki se glede tega ne sklicuje niti na pravo držav članic.

      42      V teh okoliščinah je treba opozoriti, da iz zahteve po enotni uporabi prava Unije in iz načela enakosti izhaja, da je treba
         besedilo določbe tega prava, ki pri opredelitvi smisla in obsega ne napotuje posebej na pravo držav članic, običajno razlagati
         samostojno in enotno v celotni Uniji, in sicer ob upoštevanju okvira, v katerega je določba umeščena, in cilja, ki mu sledi
         zadevna ureditev (glej v tem smislu sodbi z dne 18. oktobra 2007 v zadevi Österreichischer Rundfunk, C‑195/06, ZOdl., str. I‑8817,
         točka 24 in navedena sodna praksa, in z dne 20. oktobra 2011 v zadevi Interedil, C‑396/09, še neobjavljena v ZOdl., točka 42).

      43      Obseg, ki ga je hotel zakonodajalec Unije dati pojmu „oglaševalna sporočila“ v smislu člena 18(1) in (2) Direktive 89/552,
         je treba tako presojati glede na sobesedilo te določbe in glede na cilj zadevne ureditve (glej po analogiji zgoraj navedeno
         sodbo Österreichischer Rundfunk, točka 25).

      44      Iz sedemindvajsete uvodne izjave Direktive 89/552 in iz njenega člena 18(1) in (2) je razvidno, da je namen tega člena vzpostaviti
         uravnoteženo varstvo finančnih interesov izdajateljev televizijskih programov in oglaševalcev na eni strani ter interesov
         imetnikov pravic, to je avtorjev in ustvarjalcev, in potrošnikov kot televizijskih gledalcev na drugi strani (glej po analogiji
         sodbo z dne 23. oktobra 2003 v zadevi RTL Television, C‑245/01, Recueil, str. I‑12489, točka 62).

      45      Glede tega je Sodišče že poudarilo, da pomeni varstvo potrošnikov kot televizijskih gledalcev pred pretiranim oglaševanjem
         bistveni vidik ciljev navedene direktive (zgoraj navedena sodba Österreichischer Rundfunk, točka 27).

      46      Kot je razvidno iz sedemindvajsete uvodne izjave Direktive 89/552, je želel zakonodajalec Unije prav ob upoštevanju tega cilja
         popolnoma in primerno zaščititi interese potrošnikov kot televizijskih gledalcev, tako da je za različne oblike promoviranja,
         kot so televizijsko oglaševanje, televizijska prodaja in sponzorstvo, uvedel nekatera minimalna pravila in norme (glej v tem
         smislu zgoraj navedeno sodbo Österreichischer Rundfunk, točka 26).

      47      Natančneje, Direktiva 89/552 ni uvedla zgolj časovnih omejitev za razširjanje televizijskega oglaševanja, kakor je opredeljeno
         v njenem členu 1(c), temveč je, kot je razvidno iz člena 18(2) te direktive, uvedla tudi razlikovanje med dnevnimi in urnimi
         omejitvami. Pri tem razlikovanju pa se upošteva dejstvo, da urne omejitve, nasprotno od dnevnih, neposredno učinkujejo na
         čas največje gledanosti, to pa je čas, ko je potreba po varstvu potrošnikov povečana.

      48      Sicer je res, da je Sodišče, kot je opozorila Kraljevina Španija, v sodbi z dne 28. oktobra 1999 v zadevi ARD (C‑6/98, Recueil,
         str. I‑7599, točki 29 in 30) razsodilo, da je treba določbe Direktive 89/552, s katerimi se omejuje svoboda razširjanja televizijskih
         programskih vsebin, če niso jasne in nedvoumne, razlagati ozko.

      49      Toda to ne spremeni tega, da je treba, kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 75 sklepnih predlogov, pojem „oglaševalni
         vložki“ iz člena 18 Direktive 89/552 razlagati ob upoštevanju cilja te direktive, da se uresničevanje svobode razširjanja
         televizijskih oglasnih sporočil uskladi z zahtevo po varstvu televizijskih gledalcev pred pretiranim razširjanjem oglaševanja.

      50      Glede tega je Sodišče pojasnilo tudi, kot je pravilno poudarila Komisija, da so oglaševalni vložki ponavadi zelo kratke oblike
         promoviranja z močnim sugestivnim učinkom, ki se običajno pojavljajo v skupinah v različnih intervalih med ali po koncu programov
         in jih izdelajo dobavitelji proizvodov ali storitev ali njihovi zastopniki, in ne sami izdajatelji televizijskih programov
         (zgoraj navedena sodba RTI in drugi, točka 31).

      51      Sodišče je v zgoraj navedeni sodbi RTI in drugi pri razmejitvi pojma „oglaševalni vložki“ in pojma oblik oglaševanja, kot
         so „neposredne ponudbe“ iz Direktive 89/552 v izvirni različici, ugotovilo, da je to, da se izjemoma poveča najdaljši dovoljen
         oddajni čas za neposredne ponudbe, v bistvu utemeljeno s tem, da te ponudbe zaradi načina svoje predstavitve trajajo dlje
         in da bi uporaba omejitev oddajnega časa, določenih za oglaševalne vložke, te ponudbe postavila v manj ugoden položaj v primerjavi
         s temi vložki. Poleg tega je Sodišče poudarilo, da je mogoče ta merila uporabiti tudi za druge oblike promoviranja (glej v
         tem smislu zgoraj navedeno sodbo RTI in drugi, točke 32, 34 in 37).

      52      Iz tega je razvidno, da so vse oblike televizijskega oglaševanja, ki se razširjajo po koncu programov ali med premori, načeloma
         „oglaševalni vložki“ v smislu Direktive 89/552, razen če gre pri zadevni obliki za drugo obliko oglaševanja, ki jo navedena
         direktiva izrecno ureja, kot v primeru zlasti „televizijske prodaje“, ali če mora zaradi načina svoje predstavitve trajati
         dlje od oglaševalnih vložkov, če bi uporaba omejitev, določenih za navedene vložke, te oblike oglaševanja neupravičeno postavila
         v manj ugoden položaj v primerjavi z oglaševalnimi vložki.

      53      Tudi če neka oblika oglaševanja po svojem bistvu, to je zaradi načina svoje predstavitve, traja dlje kot običajno trajajo
         oglaševalni vložki, zgolj to dejstvo ne more zadostovati za njeno opredelitev kot „druga oblika oglaševanja“ v smislu člena 18(1)
         Direktive 89/552.

      54      Iz spisa, zlasti iz poročila družbe Audimetrie, ki je navedeno v točki 16 te sodbe in katerega pravilnosti dejstev Kraljevina
         Španija ni veljavno izpodbijala, pa je razvidno, da na splošno nobena od obravnavanih štirih oblik oglaševanja ne traja dlje
         od dveh minut.

      55      Iz navedenega je razvidno, da so te oblike oglaševanja zajete s pojmom oglaševalnih vložkov in da zato zanje veljajo omejitve
         oddajnega časa iz člena 18(2) Direktive 89/552.

      56      Glede na vse zgoraj navedeno je treba ugotoviti, da Kraljevina Španija s tem, da je dovolila, da se nekatere oblike oglaševanja,
         kot so reklamne reportaže, vložki televizijske promocije, oglasi sponzorjev in krajši oglaševalni vložki, razširjajo prek
         španskih televizijskih kanalov v obsegu, ki presega največjo omejitev 20 % oddajnega časa v eni uri, določeno v členu 18(2)
         Direktive 89/552, ni izpolnila svojih obveznosti iz člena 3(2) navedene direktive.

       Stroški
      57      V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Komisija je predlagala,
         naj se Kraljevini Španiji naloži plačilo stroškov, in ker ta s svojimi predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      1.      Kraljevina Španija s tem, da je dovolila, da se nekatere oblike oglaševanja, kot so reklamne reportaže, vložki televizijske
            promocije, oglasi sponzorjev in krajši oglaševalni vložki, razširjajo prek španskih televizijskih kanalov v obsegu, ki presega
            največjo omejitev 20 % oddajnega časa v eni uri, določeno v členu 18(2) Direktive Sveta z dne 3. oktobra 1989 o usklajevanju
            nekaterih zakonov in drugih predpisov držav članic o opravljanju dejavnosti razširjanja televizijskih programov (89/552/EGS),
            kakor je bila spremenjena z Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 97/36/ES z dne 30. junija 1997, ni izpolnila svojih obveznosti
            iz člena 3(2) navedene direktive.
      2.      Kraljevini Španiji se naloži plačilo stroškov.
      Podpisi
      *Jezik postopka: španščina.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 20. septembra 2007.#Société des produits Nestlé SA proti Urad Evropske unije za intelektualno lastnino.#Zadeva C-193/06 P.

text:
      Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 20. septembra 2007 – Nestlé proti UUNT
      (Zadeva C‑193/06 P)
      „Pritožba – Znamka Skupnosti – Uredba (ES) št. 40/94 – Člen 8(1)(b) – Figurativna znamka, ki vsebuje besedo ‚QUICKY‘ – Ugovor imetnika prejšnjih nacionalnih besednih znamk QUICKIES – Verjetnost zmede – Celovita presoja“
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve (Uredba Sveta
         št. 40/94, člen 8(1)(b)) (Glej točke 34, 35, 46, 47 in 76.)

      Predmet

         Pritožba zoper sodbo Sodišča prve stopnje (prvi senat) z dne 22. februarja 2006 v zadevi Nestlé proti UUNT, intervenient:
                  Quick restaurants SA (T-74/04), s katero je Sodišče prve stopnje zavrnilo tožbo na razveljavitev odločbe drugega odbora za
                  pritožbe UUNT z dne 17. decembra 2003 (zadeva R 922/2001-2) glede postopka z ugovorom med Société des produits Nestlé SA in
                  Quick restaurants SA.

            Izrek

                  Sodba Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti z dne 22. februarja 2006 v zadevi Nestlé proti UUNT – Quick (QUICKY) (T-74/04)
                     se razveljavi v delu, v katerem Sodišče prve stopnje v nasprotju s členom 8(1)(b) Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra
                     1993 o znamki Skupnosti ni upoštevalo vidne podobnosti zadevnih znakov, ampak njun celotni vtis.

                  V preostalem se tožba zavrne.

                  Zadeva se vrne Sodišču prve stopnje Evropskih skupnosti.

                  Odločitev o stroških se pridrži.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 7. septembra 2006.#N proti Inspecteur van de Belastingdienst Oost/kantoor Almelo.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Gerechtshof te Arnhem - Nizozemska.#Prosto gibanje oseb - Člen 18 ES - Svoboda ustanavljanja - Člen 43 ES- Neposredna obdavčitev- Obdavčitev navideznega povečanja vrednosti znatnega deleža ob prenosu davčnega rezidenstva v drugo državo članico.#Zadeva C-470/04.

text:
      Zadeva C-470/04
      N
      proti
      Inspecteur van de Belastingdienst Oost/kantoor Almelo
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Gerechtshof te Arnhem)
      „Prosto gibanje oseb – Člen 18 ES – Svoboda ustanavljanja – Člen 43 ES – Neposredna obdavčitev – Obdavčitev navideznega povečanja vrednosti znatnega deleža ob prenosu davčnega rezidentstva v drugo državo članico“
      Povzetek sodbe
      1.        Prosto gibanje oseb – Svoboda ustanavljanja – Določbe Pogodbe – Področje uporabe
      (člen 43 ES)
      2.        Prosto gibanje oseb – Svoboda ustanavljanja – Davčna zakonodaja
      (člen 43 ES)
      3.        Pravo Skupnosti – Pravice, podeljene posameznikom – Kršitev države članice
      1.        Državljan Skupnosti, ki po prenosu svojega prebivališča prebiva v državi članici in ima vse deleže družb, ki imajo sedež v
         drugi državi članici, se lahko sklicuje na člen 43 ES.

      (Glej točko 30 in točko 1 izreka.)
      2.        Člen 43 ES je treba razlagati tako, da nasprotuje temu, da država članica uvede sistem obdavčitve prikritih povečanj vrednosti
         deležev družbe v primeru prenosa prebivališča davčnega zavezanca iz te države članice, ki odobritev odloga plačila tega davka
         podreja zagotovitvi zavarovanj in ne upošteva v celoti zmanjšanj vrednosti, do katerih lahko pride naknadno pri prenosu prebivališča
         zadevne osebe in jih država članica gostiteljica ni upoštevala.

      (Glej točko 55 in točko 2 izreka.)
      3.        Ovire, ki izhaja iz zahteve po zagotovitvi zavarovanja, ki krši pravo Skupnosti, ni mogoče odpraviti s samo sprostitvijo tega
         zavarovanja. Oblika akta, na podlagi katerega je bilo zavarovanje sproščeno, ni pomembna za to presojo. Če država članica
         predvideva plačilo zamudnih obresti ob morebitni sprostitvi zavarovanja, ki se je zahtevalo s kršitvijo nacionalnega prava,
         je treba te obresti plačati tudi ob morebitni kršitvi prava Skupnosti. Poleg tega mora predložitveno sodišče presoditi v skladu
         z usmeritvami, ki mu jih je dalo Sodišče, ter ob spoštovanju načel enakovrednosti in učinkovitosti, ali je zadevna država
         članica odgovorna za škodo, povzročeno z obveznostjo zagotovitve takšnega zavarovanja.

      (Glej točko 67 in točko 3 izreka.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 7. septembra 2006(*)

      „Prosto gibanje oseb – Člen 18 ES – Svoboda ustanavljanja – Člen 43 ES – Neposredna obdavčitev – Obdavčitev navideznega povečanja vrednosti znatnega deleža ob prenosu davčnega rezidentstva v drugo državo članico“
      V zadevi C-470/04,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Gerechtshof te Arnhem (Nizozemska)
         z odločbo z dne 27. oktobra 2004, ki je na Sodišče prispela 2. novembra 2004, v postopku

      N
      proti
      Inspecteur van de Belastingdienst Oost/kantoor Almelo
      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata, R. Schintgen, sodnik, R. Silva de Lapuerta, sodnica, G. Arestis in J. Klučka
         (poročevalec), sodnika,

      generalna pravobranilka: J. Kokott,
      sodni tajnik: R. Grass,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za N P. L. M. van Gorkom, odvetnik,
      –        za nizozemsko vlado H. G. Sevenster in C. A. H. M. ten Dam, zastopnici,
      –        za dansko vlado J. Molde, zastopnik,
      –        za nemško vlado W.-D. Plessing, zastopnik,
      –        za italijansko vlado I. M. Braguglia, zastopnik, skupaj z G. Albenziom, avvocato dello Stato,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti R. Lyal in A. Weimar, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 30. marca 2006
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago 18 ES in 43 ES.

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med N in Inspecteur van de Belastingdienst Oost/kantoor Almelo (v nadaljevanju: inšpektor)
         zaradi inšpektorjeve odločbe, v kateri je ugovor N zoper obvestilo o odmeri davka na dohodek in prispevkov za socialno varnost
         za leto 1997 razglasil za nedopusten.

       Pravni okvir
       Zakon o davku na dohodek
      3        Na podlagi člena 3 zakona o davku na dohodek (Wet op de inkomstenbelasting) iz leta 1964 (v nadaljevanju: WIB) se domačemu
         davčnemu zavezancu davek obračuna od obdavčljivega dohodka, ki med drugim zajema dobiček, ki izhaja iz znatnega deleža v skladu
         s členom 4 tega zakona.

      4        V skladu s členom 20a(1)(b) WIB predstavlja dobiček, ki izhaja iz znatnega deleža, skupni znesek dobička, ki se ga doseže
         z odsvojitvijo deležev, ki so del udeležbe v kapitalu. V skladu z odstavkom 3 tega člena gre za znatni delež, če ima davčni
         zavezanec neposredno ali posredno v lasti 5 % kapitala družbe.

      5        V členu 20a(6)(i) WIB je določeno, da se izguba statusa domačega davčnega zavezanca, razen v primeru smrti, izenači z odsvojitvijo
         deležev.

      6        Načini izračuna dobička iz navidezne prodaje so opredeljeni v členu 20c WIB. V skladu z odstavkom 1 tega člena je dobiček
         iz odsvojitve običajno razlika med ceno nakupa in ceno prodaje. Na podlagi odstavka 4 tega člena se lahko, če ni protivrednosti
         ob odsvojitvi ali pridobitvi, kot protivrednost obravnava tržna vrednost, ki se določi deležu ob odsvojitvi. Če se davčni
         zavezanec naseli na Nizozemskem, je v odstavku 7 istega člena določeno, da je namesto cene nakupa referenčni znesek tržna
         vrednost vrednostnih papirjev na datum vstopa navedenega davčnega zavezanca v to državo članico.

      7        V členu 20c(18) WIB je določeno:

      „Ministrski odlok določi pravila o ceni pridobitve, če premoženje davčnega zavezanca zajema deleže družbe, za katero je veljal
         člen 20a(6)(i) v zvezi z davčnim zavezancem v prejšnjem letu. Ministrski odlok določi tudi pravila v zvezi z zmanjšanjem davka,
         ki je bil določen na podlagi člena 20a(6)(i) ali člena 49(4), drugi stavek, če se davčni zavezanec vrne na Nizozemsko prej
         ko v desetih letih, potem ko je prenesel svoje bivališče iz Kraljevine Nizozemske.“

       Zakon o pobiranju davkov
      8        Odlog plačila dolgovanega davka zaradi izgube statusa domačega davčnega zavezanca, ki ni nastopila zaradi smrti, je bil v
         času nastanka dejstev v postopku v glavni stvari določen v členu 25(6) zakona o pobiranju davkov (Invorderingswet) iz leta
         1990 (v nadaljevanju: IW). Ta določba je ministrskemu odloku prepustila določitev pravil v zvezi z odobritvijo odloga plačila
         za obdobje desetih let, če se zagotovi zadostno zavarovanje. Tak odlog lahko preneha predvsem, če so bili deleži, na katere
         se nanaša odlog, odsvojeni v smislu člena 20a(1) ali (6), točke od a do h, WIB.

      9        V členu 26(2) IW je bilo v času nastanka dejstev v postopku v glavni stvari določeno:

      „Ministrski odlok določi pravila, na podlagi katerih se lahko davčnemu zavezancu odobri zmanjšanje davka, za katerega je bil
         odobren odlog plačila na podlagi člena 25(6):

      […]
      b)      do zneska, ki je enak davku, ki je bil dejansko naložen v tujini ob odsvojitvi teh deležev zaradi dobička, ki izhaja iz odsvojitve
         v smislu člena 25(8), če znesek zmanjšanja ne preseže zneska davka, za katerega je še odobren odlog;

      c)       v znesku, ki je enak znesku, ki ga še dolguje po 10 letih.“
       Odlok o izvajanju zakona o pobiranju davkov
      10      Odlok o izvajanju zakona o pobiranju davkov (Uitvoeringsregeling invorderingswet) iz leta 1990 (v nadaljevanju: URIW) je naveden
         v členih 25 in 26 tega zakona. V členih 2 in 4 tega odloka je določeno:

      „Člen 2
      1.       Davčna uprava na zahtevo davčnega zavezanca z odločbo, ki je lahko predmet pritožbe, odobri odlog plačila – brez upoštevanja
         obresti – v primerih, ki so navedeni v členu 25(6) zakona, ob zagotovitvi zadostnega zavarovanja in ob dosegu sporazuma glede
         pogojev, ki jih določi davčna uprava.

      2.      Odlog se odobri za znesek davka, ki ga je treba plačati zaradi dobička, ki se ga upošteva v skladu s členom 20a(6), točka
         i, [..] [WIB], in za znesek pripadajočih obresti […].

      3.      Če se deleži, potrdilo o lastništvu ali terjatve, na katere se nanaša odlog, odsvojijo v smislu člena 20a(1) ali (6), točke
         od a do h, [..] [WIB], davčna uprava z odločbo, ki je lahko predmet pritožbe, ukine odlog v zvezi s temi deleži […]

      […]
      Člen 4
      1.      Davčna uprava na zahtevo davčnega zavezanca z odločbo, ki je lahko predmet pritožbe, odobri zmanjšanje davka na dohodek do
         zneska, ki je določen v zgoraj navedenem odstavku, v primerih, ki so navedeni v členu 26(2) zakona, pri čemer glede na delež
         znesek zmanjšanja ne sme biti višji od najnižjega zneska:

      1.      davka, za katerega je bil odobren odlog v zvezi s tem deležem […];
      2.      davka, ki je bil dejansko naložen v tujini ob odsvojitvi tega deleža zaradi dobička, ki izhaja iz odsvojitve in za katerega
         je bil odobren odlog plačila na podlagi člena 25(6) […]“

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      11      N je 22. januarja 1997 prenesel svoje prebivališče iz Kraljevine Nizozemske v Združeno kraljestvo. Ko je zapustil Nizozemsko,
         je bil edini družbenik treh družb z omejeno odgovornostjo nizozemskega prava (besloten vennootschappen), katerih dejanska
         uprava se je po tem datumu nahajala v Curaçau (Nizozemski Antili).

      12      Za leto 1997 je prijavil obdavčljivi dohodek, ki je znašal 15.664.697 NLG, od katerih je bilo 765 NLG iz dohodka, ki izhaja
         iz njegovega lastnega prebivanja, in 15.663.932 NLG iz dobička, ki izhaja iz deležev. V obvestilu o odmeri davka, ki je temeljilo
         na tej davčni napovedi, je bil znesek 3.918.275 NLG, ki so mu bile dodane obresti v znesku 228.429 NLG.

      13      N je na svojo zahtevo pridobil odlog plačila teh zneskov. Vendar pa je bil tak odlog v skladu z nacionalno ureditvijo, ki
         je veljala v času nastanka dejstev v postopku v glavni stvari, pogojen z zagotovitvijo zavarovanja. N je tako zastavil deleže,
         ki jih je imel v eni izmed svojih družb.

      14      Po sodbi z dne 11. marca 2004 v zadevi de Lasteyrie du Saillant (C-9/02, Recueil, str. I-2409) je državni sekretar za finance
         v pismu z dne 13. aprila 2004, v odgovor na vprašanja, ki jih je zastavil član drugega senata nizozemskega parlamenta, izrazil
         mnenje, da se pogoja v zvezi z zagotovitvijo zavarovanj za pridobitev odloga plačila ne more več ohraniti. Posledično je davčna
         uprava sporočila N, da se lahko zavarovanje, ki ga je dal, šteje za odpravljeno.

      15      Od 2002 je N upravljal kmetijo z nasadom jablan v Združenem kraljestvu.

      16      Spor o glavni stvari, ki poteka pred Gerechtshof te Arnhem, se v bistvu nanaša na vprašanje, ali je samo načelo davka, ki
         temelji na sistemu, ki ga vzpostavljajo WIB, IW in URIW, in katerega obdavčljivi dogodek je prenos prebivališča nizozemskega
         rezidenta, ki je lastnik znatnega deleža v smislu člena 20a(3) WIB, združljivo s pravom Skupnosti.

      17      Podredno N izpodbija podrobna pravila za izvajanje tega sistema obdavčitve. Predvsem meni, da pomeni obveznost zagotovitve
         zavarovanja, ki jo je moral izpolniti, da bi bil upravičen do odloga plačila davka, ki ga je uvedel WIB, oviro za pravice,
         ki mu jih podeljuje pravo Skupnosti. Meni tudi, da se te ovire ne bi smelo odpraviti za nazaj s sprostitvijo navedenih zavarovanj,
         ki jo odredi državni sekretar za finance.

      18      Poleg tega tožeča stranka v postopku v glavni stvari trdi, da je nizozemska ureditev, ki predvideva pavšalno povračilo stroškov
         stranki, ki uspe v postopku pred sodiščem, v nasprotju s pravom Skupnosti, ker omejuje možnost nizozemskim osebam, da se učinkovito
         sklicujejo nanj.

      19      Ker se v bistvu ukvarja z vprašanjem v zvezi z združljivostjo sistema obdavčitve, določenega z WIB, IW in URIW, s členoma
         18 ES in 43 ES, je Gerechtshof te Arnhem prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali se lahko prebivalec države članice, ki odjavi stalno prebivališče v tej državi članici, da bi se lahko stalno naselil
         v drugi državi članici, v postopku zoper državo, iz katere se je izselil, sklicuje na uporabo člena 18 ES samo zato, ker obdavčitev,
         določena zaradi njegove izselitve, pomeni ali bi lahko pomenila oviro za izselitev?

      2.      Če je odgovor na prvo vprašanje negativen, ali se lahko prebivalec države članice, ki odjavi stalno prebivališče v tej državi
         članici, da bi se lahko stalno naselil v drugi državi članici, v postopku zoper državo, iz katere se je izselil, sklicuje
         na uporabo člena 43 ES, če ni takoj jasno ali verjetno, da bo v tej drugi državi članici izvrševal gospodarsko dejavnost v
         smislu tega člena? Ali je za odgovor na to vprašanje bistveno, da se bo ta dejavnost opravljala v doglednem časovnem obdobju?
         Ob morebitnem pritrdilnem odgovoru, kako dolgo je lahko to časovno obdobje?

      3.      Če je odgovor na prvo ali na drugo vprašanje pritrdilen, ali člen 18 ES oziroma 43 ES nasprotuje zadevnemu nizozemskemu predpisu,
         na podlagi katerega se odmera davka na dohodek/prispevkov za socialno varnost zaradi navidezne ustvaritve dobička iz znatnega
         deleža izvede le zato, ker se šteje, da je rezident Nizozemske, čigar davčna obveznost na nacionalnem ozemlju preneha, ker
         je svoje stalno prebivališče prenesel v drugo državo članico, odsvojil tiste deleže, ki so del znatne udeležbe v kapitalu?

      4.      Če je odgovor na tretje vprašanje pritrdilen zato, ker je treba za odobritev odloga plačila dolgovanega davka zagotoviti zavarovanje,
         ali se lahko torej obstoječa ovira odpravi z učinkom za nazaj s sprostitvijo zagotovljenega zavarovanja? Ali je odgovor na
         to vprašanje odvisen od tega, ali se zavarovanje sprosti na podlagi zakonskega predpisa ali smernice, ne glede na to, ali
         je bila sprejeta v okviru predpisov o izvajanju? Ali je odgovor na to vprašanje odvisen od tega, ali je za morebitno škodo,
         nastalo zaradi zagotovitve zavarovanja, ponujeno nadomestilo?

      5.      Če je odgovor na tretje vprašanje pritrdilen in odgovor na prvi del četrtega vprašanja negativen, ali se to oviro torej lahko
         utemelji?“

      20      Poleg tega Gerechtshof te Arnhem navaja, da: „Glede odgovora na vprašanje, ali se v primeru, v katerem sodišče v korist davčnega
         zavezanca na podlagi kršitve prava Skupnosti razsodi, da je nizozemski sistem povračila stroškov (pavšalni sistem) v nasprotju
         s pravom Skupnosti, to sodišče navezuje na vprašanje, ki ga je v zvezi s tem Sodišču postavilo Gerechtshof te ’s-Hertogenbosch
         v zadevi [na podlagi katere je bila izdana sodba z dne 5. julija 2005 v zadevi D., C-376/03, ZOdl., str. I-5821].“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo in drugo vprašanje
      21      S tema vprašanjema, ki ju je treba preučiti skupaj, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, katere določbe Pogodbe ES se
         lahko uporabijo v zadevi, kot je ta v postopku v glavni stvari. To sodišče želi predvsem pridobiti pojasnilo glede zveze in
         razmerja med prostim gibanjem in prebivanjem državljanov Evropske unije ter svobodo ustanavljanja.

      22      Glede tega je treba opozoriti, da člen 18 ES, ki na splošno izraža pravico vsakega državljana Unije, da se prosto giba in
         prebiva na ozemlju držav članic, pride v členu 43 ES posebej do izraza (sodba z dne 29. februarja 1996 v zadevi Skanavi in
         Chryssanthakopoulos, C-193/94, Recueil, str. I-929, točka 22).

      23      Posledično je treba samo, če se člen 43 ES ne more uporabiti za položaj v zadevi v postopku v glavni stvari, presoditi glede
         na člen 18 ES to, kar ni zajeto s členom 43 ES.

       Uporabnost člena 43 ES
      24      Treba je preučiti, ali status edinega družbenika njegovih družb omogoča N, da se sklicuje na člen 43 ES.

      25      Nizozemska vlada meni, da naj ne bi bilo vprašanje svobode ustanavljanja in oviranja te svobode, če ni dejanskega opravljanja
         gospodarske dejavnosti tistega, ki se na to sklicuje.

      26      Glede na to in v skladu z ustaljeno sodno prakso je pojem „ustanavljanje“ v smislu člena 43 ES zelo širok pojem, ki vključuje
         možnost državljana Skupnosti, da trajno in stalno sodeluje v gospodarskem življenju druge države članice, kot je njegova država
         izvora (sodba z dne 30. novembra 1995 v zadevi Gebhard, C‑55/94, Recueil, str. I-4165, točka 25). Predvsem je Sodišče razsodilo,
         da se za davčnega zavezanca s 100 % udeležbo v kapitalu družbe, ki ima sedež v drugi državi članici, kot je država, v kateri
         prebiva imetnik tega deleža, nedvomno uporabi določbe Pogodbe o pravici do ustanavljanja (glej sodbo z dne 13. aprila 2000
         v zadevi Baars, C-251/98, Recueil, str. I-2787, točka 21).

      27      Svoboda ustanavljanja lahko zajema tudi primer, ko državljan Skupnosti prebiva v državi članici in ima delež v kapitalu družbe
         s sedežem v drugi državi članici, ki mu podeljuje precejšen vpliv na odločitve te družbe in mu omogoča, da določa dejavnosti
         te družbe, kar je vedno, ko je imetnik 100 % deleža (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Baars, točki 22 in 26).

      28      Vendar je treba ugotoviti, da gre v sporu o glavni stvari za državljana Skupnosti, ki po prenosu svojega prebivališča prebiva
         v državi članici in ima vse deleže družb, ki imajo sedež v drugi državi članici. Iz tega sledi, da sodi položaj N od navedenega
         prenosa na področje uporabe člena 43 ES (glej v tem smislu sodbo z dne 21. februarja 2006 v zadevi Ritter-Coulais, C-152/03,
         ZOdl., str. I-1711, točka 32).

      29      V teh okoliščinah ni treba preučiti uporabljivost člena 18 ES.

      30      Na prvi dve vprašanji je torej treba odgovoriti, da se državljan Skupnosti, kot je tožeča stranka v postopku v glavni stvari,
         ki po prenosu svojega prebivališča prebiva v državi članici in ki ima vse deleže družb, ki imajo sedež v drugi državi članici,
         lahko sklicuje na člen 43 ES.

       Tretje in četrto vprašanje
      31      Predložitveno sodišče s tretjim in četrtim vprašanjem, ki ju je tudi treba preučiti skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba
         člen 43 ES razlagati v tem smislu, da nasprotuje temu, da država članica vzpostavi sistem obdavčitve povečanja vrednosti pri
         prenosu prebivališča davčnega zavezanca iz te države članice, kot je ta v postopku v glavni stvari.

      32      V času nastanka dejstev v sporu o glavni stvari nizozemsko davčno pravo določa obdavčitev prikritih povečanj vrednosti deležev
         družbe, katerih obdavčljivi dogodek je prenos prebivališča davčnega zavezanca, imetnika znatnega deleža v družbi, iz Kraljevine
         Nizozemske.

      33      Glede tega je treba najprej opozoriti, da morajo države članice v skladu z ustaljeno sodno prakso, čeprav je neposredno obdavčenje
         v njihovi pristojnosti, to pristojnost vendarle izvrševati ob spoštovanju prava Skupnosti (zgoraj navedena sodba de Lasteyrie
         du Saillant, točka 44, in sodba z dne 13. decembra 2005 v zadevi Marks & Spencer, C-446/03, ZOdl, str. I-10837, točka 29).

      34      Vendar je ugotovljeno, da čeprav sistem, vzpostavljen v času nastanka dejstev postopku v glavni stvari z WIB, IW in URIW,
         ne prepoveduje nizozemskemu davčnemu zavezancu izvajanja njegove pravice do ustanavljanja, prostega gibanja in prebivanja,
         je vseeno verjetno, da omeji izvajanje teh pravic zaradi svojega preprečevalnega učinka.

      35      Podobno temu, kar je Sodišče že razsodilo v zvezi s podobnim sistemom (zgoraj navedena sodba de Lasteyrie du Saillant, točka
         46), davčni zavezanec, ki je želel prenesti svoje prebivališče iz Kraljevine Nizozemske, v okviru izvajanja pravic, ki mu
         jih zagotavlja člen 43 ES, v času nastanka dejstev spora o glavni stvari ni bil ugodno obravnavan v primerjavi z osebo, ki
         je ohranila svoje prebivališče na Nizozemskem. Ta davčni zavezanec je postal zaradi samega prenosa zavezan za davek na dohodek,
         ki ga še ni pridobil in s katerim ni razpolagal, medtem ko povečanja v vrednosti, če bi še naprej prebival na Nizozemskem,
         ne bi bila obdavčena, razen kadar in kolikor bi bila dejansko pridobljena. Ta razlika v obravnavanju je po vsej verjetnosti
         odvzela pogum zadevni osebi, da bi prenesla svoje prebivališče iz Kraljevine Nizozemske.

      36      Preučitev pravil uporabe tega sistema obdavčitve prikritih povečanj vrednosti deležev družbe je potrdila ta zaključek. Najprej,
         čeprav je bilo mogoče imeti korist od odloga plačila davka, ta ni bil avtomatičen, ampak je bil predmet pogojev, med katerimi
         je bila predvsem zagotovitev zavarovanj. Ta imajo sama po sebi omejevalni učinek, kolikor davčnemu zavezancu onemogočajo uporabo
         premoženja, ki je bilo dano kot zavarovanje (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo de Lasteyrie du Saillant, točka 47).

      37      Poleg tega se izgube, ki nastanejo po prenosu prebivališča, niso upoštevale za zmanjšanje davčnega dolga v času nastanka dejstev
         v sporu o glavni stvari. Tako bi lahko davek na povečanje vrednosti, ki bi bil določen v trenutku navedenega prenosa in združen
         z odlogom plačila ter bi zapadel ob naknadni odsvojitvi zadevnih deležev, presegel davek, ki bi ga bil davčni zavezanec dolžan
         plačati, če bi se odsvojitev opravila istega dne, ne da bi davčni zavezanec prenesel prebivališče iz Kraljevine Nizozemske.
         V tem primeru bi se davek na dohodek izračunal na podlagi dejansko doseženega povečanja vrednosti, ki bi lahko bilo nižje
         ali celo neobstoječe.

      38      Končno, kot je pravilno poudarila generalna pravobranilka v točki 79 sklepnih predlogov, je davčna napoved, ki se zahteva
         ob prenosu prebivališča iz Kraljevine Nizozemske, dodatna formalnost, ki verjetno še bolj ovira odhod zadevne osebe, in je
         obvezna za davčne zavezance, ki še naprej prebivajo v tej državi članici, samo, ko dejansko odsvojijo svoje deleže.

      39      V teh okoliščinah lahko sistem obdavčitve, ki je sporen v postopku v glavni stvari, ovira izvajanje svobode ustanavljanja.

      40      Vendar pa iz ustaljene sodne prakse izhaja, da se lahko sprejme nacionalne ukrepe, ki lahko ovirajo ali naredijo manj privlačno
         izvajanje temeljnih svoboščin, ki jih zagotavlja Pogodba, če zasledujejo cilje v javnem interesu, če so primerni za zagotovitev
         uresničitve teh ciljev in če ne presegajo tega, kar je nujno potrebno za uresničitev cilja, ki ga zasledujejo (glej v tem
         smislu zgoraj navedeno sodbo de Lasteyrie du Saillant, točka 49).

      41      Najprej v zvezi s pogojem, ki se nanaša na izpolnitev cilja v javnem interesu in na možnost doseči ta cilj s spornim davčnim
         sistemom, predložitveno sodišče ugotavlja, da glede na okoliščine, v katerih so bile sprejete, poskušajo nacionalne določbe,
         na katere se nanaša postopek v glavni stvari, na podlagi načela teritorialnosti predvsem porazdeliti pristojnost obdavčitve
         povečanja vrednosti deležev družbe med državami članicami. Po mnenju nizozemske vlade naj bi bil cilj te ureditve preprečevanje
         dvojnega obdavčevanja.

      42      Treba je opozoriti, da je ohranitev porazdelitve davčne pristojnosti med državami članicami legitimen cilj, ki ga Sodišče
         priznava (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Marks & Spencer, točka 45). Poleg tega se v skladu s členom 293 ES države
         članice, kolikor potrebno, med seboj pogajajo, zato da bi v korist svojih državljanov zagotovile odpravo dvojnega obdavčevanja
         v Skupnosti.

      43      Vendar, razen Konvencije 90/436/EGS o izogibanju dvojnega obdavčevanja v zvezi s preračunom dobička povezanih podjetij (UL
         L 225, str. 10), v okviru Skupnosti ni bil sprejet noben ukrep poenotenja ali usklajevanja, ki namerava odpraviti dvojno obdavčitev,
         in države članice niso sklenile nobene večstranske konvencije v ta namen na podlagi člena 293 ES (glej v tem smislu sodbo
         z dne 12. maja 1998 v zadevi Gilly, C-336/96, Recueil, str. I-2793, točka 23, in zgoraj navedeno sodbo z dne 5. julija 2005
         v zadevi D., točka 50).

      44      V tem smislu je Sodišče že presodilo, da države članice, če ukrepi Skupnosti za poenotenje in uskladitev ne obstajajo, ostanejo
         pristojne, da s konvencijo ali enostransko opredelijo merila za porazdelitev svoje davčne pristojnosti, zlasti z vidika odprave
         dvojnega obdavčevanja (zgoraj navedena sodba Gilly, točki 24 in 30; sodbe z dne 21. septembra 1999 v zadevi Saint-Gobain ZN,
         C-307/97, Recueil, str. I-6161, točka 57; z dne 12. decembra 2002 v zadevi De Groot, C‑385/00, Recueil, str. I-11819, točka
         93, in z dne 23. februarja 2006 v zadevi van Hilten-van der Heijden, C-513/03, ZOdl., str. I-1957, točki 47 in 48).

      45      Glede na to ni nerazumno, če se države članice zgledujejo po mednarodni praksi in predvsem po vzorčnih konvencijah, ki jih
         je izdelala Organizacija za gospodarsko sodelovanje in razvoj (OECD) (glej zgoraj navedeni sodbi Gilly, točka 31, in van Hilten-van
         der Heijden, točka 48).

      46      Tako se dobički, doseženi z odsvojitvijo premoženja, v skladu s členom 13(5) vzorčne konvencije OECD, ki se nanaša na dohodek
         in premoženje, predvsem različica iz leta 2005, obdavčijo v državi pogodbenici, katere rezident je oseba, ki odsvoji premoženje.
         Vendar, kot je poudarila generalna pravobranilka v točkah 96 in 97 sklepnih predlogov, je v skladu z načelom davčne teritorialnosti,
         povezanim s časovnim dejavnikom, namreč prebivanjem na nacionalnem ozemlju v obdobju, ko je nastal obdavčljivi dobiček, da
         sporne nacionalne določbe predvidevajo obdavčitev z davkom povečanja vrednosti, ki nastanejo na Nizozemskem, katerega znesek
         je bil določen ob selitvi zadevnega davčnega zavezanca in katerega plačilo je bilo odloženo do dejanske odsvojitve vrednostnih
         papirjev.

      47      Iz tega sledi, prvič, da ukrep, ki je sporen v postopku v glavni stvari, zasleduje cilj v javnem interesu in, drugič, da je
         primeren za zagotovitev uresničenja tega cilja.

      48      Končno je treba še preučiti, ali ukrep, kot je ta v sporu o glavni stvari, ne presega tega, kar je nujno potrebno za uresničenje
         cilja, ki ga zasleduje.

      49      Seveda je bilo ugotovljeno v točki 38 te sodbe, da je davčna napoved, ki se zahteva ob prenosu prebivališča, potrebna za izračun
         davka na dohodek, dodatna upravna formalnost, ki lahko zadevnemu davčnemu zavezancu ovira ali naredi manj privlačno izvajanje
         temeljnih svoboščin, ampak naj se ne bi obravnavala kot nesorazmerna glede na legitimni cilj porazdelitve davčne pristojnosti,
         zlasti z namenom odprave dvojnega obdavčevanja med državami članicami.

      50      Čeprav bi bilo mogoče, da se del davka, ki pride v državo članico izvora, določi šele naknadno v trenutku dejanske odsvojitve
         vrednostnih papirjev, to ne bi pomenilo manj pomembnih obveznosti za takega davčnega zavezanca. Poleg davčne napovedi, ki
         bi jo bilo treba predložiti nizozemskim pristojnim službam ob odsvojitvi vrednostnih papirjev, bi bil davčni zavezanec dolžan
         hraniti vsa dokazila za določitev tržne vrednosti teh vrednostnih papirjev pri prenosu svojega prebivališča in tudi morebitne
         stroške, ki bi se lahko odbili.

      51      Nasprotno pa obveznost zagotoviti zavarovanja, potrebna za odobritev odloga plačila davka, ki je običajno zapadel, čeprav
         ta brez dvoma olajša pobiranje tega davka od tujega rezidenta, presega to, kar je nujno potrebno za zagotovitev delovanja
         in učinkovitosti tega davčnega sistema, ki temelji na načelu davčne teritorialnosti. Dejansko obstajajo ukrepi, ki manj omejujejo
         temeljne svoboščine.

      52      Kot je poudarila generalna pravobranilka v točki 113 sklepnih predlogov, je zakonodajalec Skupnosti že sprejel usklajevalne
         ukrepe, ki v bistvu zasledujejo isti cilj. Konkretno, Direktiva Sveta 77/799/EGS z dne 19. decembra 1977 o medsebojni pomoči
         pristojnih organov držav članic na področju neposrednega obdavčevanja, nekaterih trošarin in obdavčevanja zavarovalnih premij
         (UL L 336, str. 15), kot je bila spremenjena z Direktivo Sveta 2004/106/ES z dne 16. novembra 2004 (UL L 359, str. 30), omogoča
         državi članici, da pristojne organe druge države članice zaprosi za vse informacije, ki ji omogočajo pravilno odmero davkov
         na dohodek (sodbi z dne 28. oktobra 1999 v zadevi Vestergaard, C-55/98, Recueil, str. I-7641, točka 26, in z dne 26. junija
         2003 v zadevi Skandia in Ramstedt, C-422/01, Recueil, str. I-6817, točka 42).

      53      Poleg tega je v Direktivi Sveta 76/308/EGS z dne 15. marca 1976 o vzajemni pomoči pri izterjavi terjatev, ki izhajajo iz poslovanja,
         ki je del sistema financiranja Evropskega kmetijskega usmerjevalnega in jamstvenega sklada, ter iz prelevmanov in carin (UL
         L 73, str. 18), kot je bila spremenjena z Direktivo Sveta 2001/44/ES z dne 15. junija 2001 (UL L 175, str. 17), določeno,
         da lahko država članica zaprosi za pomoč drugo državo članico glede izterjave terjatev v zvezi z določenimi davki, med katere
         sodi davek na dohodek in premoženje.

      54      Končno se lahko v tem smislu obravnava kot sorazmeren glede na zasledovani cilj samo tak sistem izterjave davka na dohodek
         od vrednostnih papirjev, ki v celoti upošteva zmanjšanja vrednosti, do katerih lahko pride naknadno pri prenosu prebivališča
         zadevnega davčnega zavezanca, razen če so se ta zmanjšanja že upoštevala v državi članici gostiteljici.

      55      Torej je treba na tretje in peto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 43 ES razlagati tako, da nasprotuje temu, da država
         članica vzpostavi sistem obdavčitve povečanj vrednosti v primeru prenosa prebivališča davčnega zavezanca iz te države članice,
         kot je sistem v postopku v glavni stvari, ki pogojuje odobritev odloga plačila tega davka z zagotovitvijo zavarovanj in ki
         ne upošteva v celoti zmanjšanj vrednosti, do katerih lahko pride naknadno pri prenosu prebivališča zadevne osebe in jih država
         članica gostiteljica ni upoštevala.

       Četrto vprašanje
      56      S četrtim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali sprostitev zavarovanja, ki je bilo zagotovljeno za pridobitev
         odloga plačila davka na povečanje vrednosti vrednostnih papirjev, vodi v položaju, kot je ta v postopku v glavni stvari, do
         odprave vseh ovir z učinkom za nazaj. To sodišče nato sprašuje, ali ima oblika akta, na podlagi katerega je bilo zavarovanje
         sproščeno, kakršen koli učinek na to presojo. Končno želi vedeti, ali je treba plačati nadomestilo za povrnitev morebitne
         škode, ki je tako nastala.

      57      Kot je opozorila generalna pravobranilka v točki 128 sklepnih predlogov zagotovitev zavarovanj na splošno ni brez povezanih
         stroškov. Predvsem lahko zastavitev deležev družb zmanjša zaupanje v plačilno zmožnost njihovega lastnika, ki lahko pričakuje,
         odvisno od okoliščin primera, manj ugodne kreditne pogoje. Tako teh posledic ne bi bilo mogoče popraviti z učinkom za nazaj
         s samo sprostitvijo zavarovanja.

      58      Poleg tega ni sporno, da v tem pogledu vprašanje v zvezi z obliko akta, na podlagi katerega je bilo zavarovanje sproščeno,
         ni pomembno.

      59      Glede možnosti dobiti nadomestilo za škodo, ki je nastala zaradi obveznosti zagotoviti zavarovanje, da bi bil lahko deležen
         odloga plačila zadevnega davka, je treba spomniti, da je obveznost držav članic v skladu z uporabo načela sodelovanja, določenega
         v členu 10 ES, da zagotovijo sodno varstvo, ki za posameznike izhaja iz neposrednega učinka prava Skupnosti. Če na področju
         ne obstaja zakonodaja Skupnosti, je naloga nacionalnega pravnega reda vsake države članice določiti pristojno sodno oblast
         in podrobna postopkovna pravila, ki urejajo pravna sredstva, namenjena zagotovitvi varstva pravic, ki jih imajo posamezniki
         zaradi neposrednega učinka prava Skupnosti. Vendar ta pravila ne smejo biti manj ugodna od tistih, ki se nanašajo na podobna
         nacionalna pravna sredstva (načelo enakovrednosti), in ne smejo narediti praktično nemogoče ali čezmerno težko izvajanje pravic,
         podeljenih s pravnim redom Skupnosti (načelo učinkovitosti) (glej v tem smislu sodbe z dne 16. decembra 1976 v zadevi Rewe,
         33/76, Recueil, str. 1989, točka 5; z dne 14. decembra 1995 v zadevi Peterbroeck, C-312/93, Recueil, str. I-4599, točka 12,
         in z dne 8. marca 2001 v zadevi Metallgesellschaft in drugi, C-397/98 in 410/98, Recueil, str. I-1727).

      60      Poleg tega je Sodišče že razsodilo, da je nacionalno pravo tisto, ki mora ob spoštovanju zgoraj navedenih načel urediti vsa
         dodatna vprašanja, ki se nanašajo na vračilo neupravičeno pobranih davkov, kot je plačilo obresti, vključno z datumom, od
         katerega dalje se morajo izračunati, in njihovo stopnjo (sodbi z dne 21. maja 1976 v zadevi Roquette frères proti Komisiji,
         26/74, Recueil, str. 677, točke 11 in 12, in z dne 12. junija 1980 v zadevi Express Dairy Foods, 130/79, Recueil, str. 1887,
         točki 16 in 17, ter zgoraj navedena sodba Metallgesellschaft in drugi, točka 86).

      61      Isto mora veljati za zahtevek za plačilo zamudnih obresti, ki so namenjene nadomestitvi morebitnih stroškov, povzročenih z
         zagotovitvijo zavarovanja, če obstajajo podobnosti med vračilom neupravičeno pobranih davkov in sprostitvijo zavarovanj, ki
         se jih je zahtevalo s kršitvijo prava Skupnosti.

      62      Sicer lahko škoda, povzročena z zagotovitvijo zavarovanja, ki se ga je zahtevalo s kršitvijo prava Skupnosti, povzroči odgovornost
         države članice, ki je sprejela sporni ukrep.

      63      Iz sodne prakse Sodišča izhaja, da je država članica dolžna povrniti škodo, ki jo je povzročila posameznikom s kršitvijo prava
         Skupnosti in za katero je odgovorna, če so izpolnjeni trije pogoji, namreč da kršeno pravno pravilo podeljuje pravice posameznikom,
         da je kršitev dovolj resna in da obstaja neposredna vzročna zveza med kršitvijo obveznosti države in škodo, ki so jo utrpele
         oškodovane osebe. Te pogoje je treba presojati glede na posamično vrsto položaja (sodbe z dne 5. marca 1996 v zadevi Brasserie
         du pêcheur in Factortame, C-46/93 in C-48/93, Recueil, str. I-1029, točka 51; z dne 8. oktobra 1996 v zadevi Dillenkofer in
         drugi, C‑178/94, C-179/94 in od C-188/94 do C-190/94, Recueil, str. I-4845, točka 21, in z dne 4. julija 2000 v zadevi Haim,
         C-424/97, Recueil, str. I-5123, točka 36).

      64      Predvsem glede drugega pogoja je Sodišče že razsodilo, da je kršitev prava Skupnosti dovolj resna, če je država članica pri
         izvrševanju svojega zakonodajnega pooblastila očitno in resno prekoračila omejitve, postavljene pri izvrševanju njenih pooblastil
         (glej zgoraj navedeni sodbi Brasserie du pêcheur in Factortame, točka 55, ter Dillenkofer in drugi, točka 25), ter če je imela
         zadevna država članica ob storitvi kršitve samo precej omejeno ali skoraj neobstoječe pooblastilo za odločanje po prostem
         preudarku, v teh primerih lahko že preprosta kršitev prava Skupnosti zadošča za ugotovitev obstoja dovolj resne kršitve (sodba
         z dne 23. maja 1996 v zadevi Hedley Lomas, C-5/94, Recueil, str. I-2553, točka 28).

      65      Za določitev, ali je kršitev prava Skupnosti dovolj resna kršitev, mora nacionalno sodišče, ki mu je bil predložen odškodninski
         zahtevek, upoštevati vse dejavnike, ki označujejo dejansko stanje, ki mu je bilo predloženo. Ti dejavniki vključujejo predvsem
         stopnjo jasnosti in natančnosti kršenega pravila, ali je bila kršitev ali škoda povzročena namerno ali nenamerno, ali je bila
         kakršna koli zmotna uporaba prava upravičena ali neupravičena in okoliščino, da je lahko stališče, ki ga je zavzela institucija
         Skupnosti, prispevalo k sprejetju ali ohranitvi nacionalnih ukrepov ali praks, ki nasprotujejo pravu Skupnosti (glej zgoraj
         navedeni sodbi Brasserie du pêcheur in Factortame, točka 56, in Haim, točka 43).

      66      V zvezi s tem je treba poudariti, da so zadevna pravila prava Skupnosti določbe Pogodbe, ki so veljale in bile neposredno
         uporabne preden so nastala dejstva v postopku v glavni stvari. Vendar v času, ko je začel veljati sporni davčni sistem, namreč
         1. januarja 1997, Sodišče še ni izdalo zgoraj navedene sodbe de Lasteyrie du Saillant, v kateri je prvič razsodilo, da je
         obveznost zagotovitve zavarovanja za pridobitev odloga plačila davka na povečanje vrednosti vrednostnih papirjev, ki je z
         več vidikov podobna tistim iz postopka v glavni stvari, v nasprotju s svobodo ustanavljanja.

      67      Na četrto vprašanje je torej treba odgovoriti, da ovire, ki izhaja iz zahteve po zagotovitvi zavarovanja, ki krši pravo Skupnosti,
         ni mogoče odpraviti s samo sprostitvijo tega zavarovanja. Oblika akta, na podlagi katerega je bilo zavarovanje sproščeno,
         ni pomembna za to presojo. Če država članica predvideva plačilo zamudnih obresti ob morebitni sprostitvi zavarovanja, ki se
         je zahtevalo s kršitvijo nacionalnega prava, je treba te obresti plačati tudi ob morebitni kršitvi prava Skupnosti. Poleg
         tega mora predložitveno sodišče presoditi v skladu z usmeritvami, ki mu jih je dalo Sodišče, ter ob spoštovanju načel enakovrednosti
         in učinkovitosti, ali je zadevna država članica odgovorna za škodo, ki je bila povzročena z obveznostjo zagotovitve takšnega
         zavarovanja.

       Pravila, ki se uporabijo za povračilo stroškov
      68      Čeprav izrek predložitvene odločbe omenja samo pet vprašanj, obravnavanih zgoraj, se zdi, da želi predložitveno sodišče s
         sklicevanjem v tej odločbi na zgoraj navedeno sodbo D v bistvu pridobiti pojasnilo glede združljivosti nizozemskih pravil,
         ki veljajo za povračilo stroškov, s pravom Skupnosti. V tem primeru je to eno izmed vprašanj, glede katerih to sodišče razsoja
         v sporu o glavni stvari.

      69      Iz ustaljene sodne prakse pa izhaja, da potreba po razlagi prava Skupnosti, ki bi bila koristna za nacionalno sodišče, zahteva,
         naj to opredeli dejanski položaj in pravni okvir vprašanj, ki jih zastavlja, ali da vsaj razloži dejanske okoliščine, na katerih
         temeljijo ta vprašanja (glej zlasti sodbe z dne 26. januarja 1993 v združenih zadevah Telemarsicabruzzo in drugi, od C-320/90
         do C-322/90, Recueil, str. I-393, točki 6 in 7; z dne 21. septembra 1999 v zadevi Albany, C‑67/96, Recueil, str. I-5751, točka
         39, in z dne 13. aprila 2000 v zadevi Lehtonen in Castors Braine, C-176/96, Recueil, str. I-2681, točka 22).

      70      Informacije, navedene v predložitveni odločbi, morajo Sodišču omogočiti ne samo, da posreduje koristne odgovore, ampak tudi
         da vladam držav članic in drugim zainteresiranim strankam da možnost, da predstavijo svoja stališča v skladu s členom 23 Statuta
         Sodišča. Sodišče je dolžno zagotoviti, da se ta možnost varuje, pri čemer upošteva, da se na podlagi zgoraj navedene določbe
         le predložitvene odločbe vročijo zadevnim strankam (glej zlasti sklep z dne 23. marca 1995 v zadevi Saddik, C-458/93, Recueil,
         str. I-511, točka 13, in zgoraj navedeni sodbi Albany, točka 40, ter Lehtonen in Castors Braine, točka 23).

      71      Treba je ugotoviti, da navedeni pogoji niso izpolnjeni v zvezi s pravili, ki veljajo za povračilo stroškov.

      72      V teh okoliščinah vprašanje, ki se nanaša na ta pravila, ni dopustno.

       Stroški
      73      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      1)      Državljan Skupnosti, kot je tožeča stranka v postopku v glavni stvari, ki po prenosu svojega prebivališča prebiva v državi
            članici in ima vse deleže družb, ki imajo sedež v drugi državi članici, se lahko sklicuje na člen 43 ES.
      2)      Člen 43 ES je treba razlagati tako, da nasprotuje temu, da država članica uvede sistem obdavčitve povečanj vrednosti v primeru
            prenosa prebivališča davčnega zavezanca iz te države članice, kot je sistem v postopku v glavni stvari, ki odobritev odloga
            plačila tega davka podreja zagotovitvi zavarovanj in ne upošteva v celoti zmanjšanj vrednosti, do katerih lahko pride naknadno
            pri prenosu prebivališča zadevne osebe in jih država članica gostiteljica ni upoštevala.
      3)      Ovire, ki izhaja iz zahteve po zagotovitvi zavarovanja, ki krši pravo Skupnosti, ni mogoče odpraviti s samo sprostitvijo tega
            zavarovanja. Oblika akta, na podlagi katerega je bilo zavarovanje sproščeno, ni pomembna za to presojo. Če država članica
            predvideva plačilo zamudnih obresti ob morebitni sprostitvi zavarovanja, ki se je zahtevalo s kršitvijo nacionalnega prava,
            je treba te obresti plačati tudi ob morebitni kršitvi prava Skupnosti. Poleg tega mora predložitveno sodišče presoditi v skladu
            z usmeritvami, ki mu jih je dalo Sodišče, ter ob spoštovanju načel enakovrednosti in učinkovitosti, ali je zadevna država
            članica odgovorna za škodo, povzročeno z obveznostjo zagotovitve takšnega zavarovanja.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nizozemščina.


title: Sodba Splošnega sodišča (šesti senat) z dne 15. novembra 2011. # Václav Hrbek proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava figurativne znamke Skupnosti - Prejšnja figurativna znamka Skupnosti alpine - Zloraba pooblastil - Člen 65(2) Uredbe (ES) št. 207/2009 - Relativni razlog za zavrnitev - Verjetnost zmede- Člen 8(1)(b) Uredbe št. 207/2009. # Zadeva T-434/10.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (šesti senat) z dne 15. novembra 2011 – Hrbek proti UUNT – Outdoor Group (ALPINE PRO SPORTSWEAR &
            EQUIPMENT)
      (Zadeva T‑434/10)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne znamke Skupnosti ALPINE PRO SPORTSWEAR & EQUIPMENT – Prejšnja figurativna znamka Skupnosti alpine – Zloraba pooblastil – Člen 65(2) Uredbe (ES) št. 207/2009 – Relativni razlog za zavrnitev – Verjetnost zmede – Člen 8(1)(b) Uredbe št. 207/2009“
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede zaradi prejšnje znamke (Uredba Sveta št. 207/2009, člen 8(1)(b)) (Glej točke 31, 47, 65 in od 71 do 74.)
      Predmet

               Tožba zoper odločbo drugega odbora za pritožbe UUNT z dne 8. julija 2010 (zadeva R 1441/2009‑2) v zvezi s postopkom z ugovorom
                  med družbo The Outdoor Group Ltd in Václavom Hrbekom.

            Izrek

                  1.

                  	Tožba se zavrne.

                  2.

                  	Václavu Hrbeku se naloži plačilo stroškov.