title: Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 27. septembra 2012.#Field Fisher Waterhouse LLP proti Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo First‑tier Tribunal (Tax Chamber).#DDV – Oprostitev dajanja nepremičnin v najem – Dajanje poslovnih prostorov v najem – Storitve, ki so povezane s tem dajanjem v najem – Opredelitev transakcije za namene DDV – Transakcija, ki obsega eno storitev ali več samostojnih storitev.#Zadeva C‑392/11.

text:
         SODBA SODIŠČA (šesti senat)
      z dne 27. septembra 2012 (
            *1
         )
      „DDV — Oprostitev dajanja nepremičnin v najem — Dajanje poslovnih prostorov v najem — Storitve, ki so povezane s tem dajanjem v najem — Opredelitev transakcije za namene DDV — Transakcija, ki obsega eno storitev ali več samostojnih storitev“
      V zadevi C-392/11,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo First-tier Tribunal (Tax Chamber) (Združeno kraljestvo) z odločbo z dne 14. julija 2011, ki je prispela na Sodišče 25. julija 2011, v postopku

         Field Fisher Waterhouse LLP

      proti

         Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs,

      SODIŠČE (šesti senat),
      v sestavi U. Lõhmus, predsednik senata, A. Rosas (poročevalec) in C. G. Fernlund, sodnika,
      generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 20. junija 2012,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Field Fisher Waterhouse LLP N. Beecham, advocate, D. Goy, QC, in M. Jones, barrister,

               —

               za vlado Združenega kraljestva A. Robinson, zastopnik, skupaj z R. Hillom, barrister,

               —

               za poljsko vlado M. Szpunar, zastopnik,

               —

               za Evropsko komisijo C. Soulay in R. Lyal, zastopnika,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost (UL L 347, str. 1, v nadaljevanju: Direktiva o DDV).

               2

               Predlog je bil vložen v okviru spora med Field Fisher Waterhouse LLP (v nadaljevanju: FFW) in Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (v nadaljevanju: Commissioners) zaradi vračila davka na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV), ki se nanaša na opravljene storitve v zvezi s poslovnimi prostori, ki jih je najela družba FFW.

         Pravni okvir

               3

               Člen 1(2), drugi pododstavek, Direktive o DDV določa:
               „Pri vsaki transakciji se DDV, izračunan na ceno blaga ali storitev po stopnji, ki je predpisana za to blago ali za te storitve, obračuna po odbitku zneska DDV, ki je neposredno vključen v razne stroškovne komponente.“

               4

               Člen 2 te direktive določa:
               „1.   Predmet DDV so naslednje transakcije:
               […]

                        (c)

                        storitve, ki jih davčni zavezanec, ki deluje kot tak, opravi na ozemlju države članice za plačilo.“

               5

               Člen 135 navedene direktive določa:
               „1.   Države članice oprostijo naslednje transakcije:
               […]

                        (l)

                        lizing nepremičnin ali dajanje nepremičnin v najem.

                  […]“

               6

               Člen 137 iste direktive določa:
               „1.   Države članice lahko dovolijo davčnim zavezancem pravico do izbire za obdavčitev naslednjih transakcij:
               […]

                        (d)

                        lizing nepremičnin ali dajanje nepremičnin v najem.

                  2.   Države članice podrobneje določijo pogoje za izvajanje pravice do izbire iz odstavka 1.
               Države članice lahko omejijo obseg te pravice do izbire.“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               7

               FFW je odvetniška družba, ki je najela poslovne prostore v Londonu (Združeno kraljestvo).

               8

               V najemni pogodbi, ki sta jo sklenila družba FFW in njen najemodajalec, je določeno, da se prostori dajo v najem za plačilo najemnine treh vrst. Prva najemnina ustreza znesku za uporabo prostorov, druga je delež družbe FFW pri stroških za zavarovanje nepremičnine, tretja pa se nanaša na storitve, ki jih je po tej pogodbi zavezan opraviti najemodajalec. Tretja vrsta najemnine so stroški za opravljene storitve (v nadaljevanju: stroški vzdrževanja), ki med drugim vključujejo oskrbo z vodo, ogrevanje celotne stavbe, popravila infrastrukture in naprav stavbe (med drugim dvigala), čiščenje skupnih prostorov in storitve varovanje objekta. V najemni pogodbi je določeno, da jo lahko najemodajalec odpove, če najemnica ne plača teh treh vrst najemnin.

               9

               Po podatkih predložitvenega sodišča najemodajalec ni uveljavljal pravice do izbire obdavčitve dajanja nepremičnine v najem v smislu člena 137(1)(d) Direktive o DDV. Zato je dajanje nepremičnine v najem, ki je predmet postopka v glavni stvari, oproščeno DDV.

               10

               Najemodajalec niti ni obračunal ustreznega DDV za storitve, opravljene za družbo FFW, ker je menil, da so tudi te oproščene DDV.

               11

               Družba FFW meni, da so navedene storitve, ki jih opravi najemodajalec, transakcije, ki so predmet DDV. Zato je pri Commissioners vložila zahtevek za vračilo zneska DDV, ki naj bi ga plačala za te storitve. Commissioners so ta zahtevek zavrnili, ker so dajanje v najem in zadevne storitve po njihovem mnenju le ena storitev, ki ni predmet DDV, zato je družba FFW pri predložitvenem sodišču vložila pritožbo. Družba FFW je pred tem sodiščem zatrjevala, da je treba storitve, ki so bile pokrite s stroški vzdrževanja iz postopka v glavni stvari, obravnavati kot storitve, ki so predmet DDV.

               12

               V teh okoliščinah je predložitveno sodišče prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        V tej zadevi je glavno vprašanje, ali je storitve, ki jih opravijo najemodajalci v okviru najemne pogodbe z najemniki (v nadaljevanju: storitve), treba obravnavati kot del ene storitve dajanja v najem nepremičnin, bodisi ker storitve objektivno sestavljajo eno samo nedeljivo gospodarsko storitev skupaj z dajanjem v najem bodisi ker so ‚pomožne‘ storitve k storitvi dajanja v najem, ki je glavna storitev (v nadaljevanju: glavna storitev). Kako pomembno je pri odločanju o tem vprašanju in ob upoštevanju sodbe Sodišča z dne 11. junija 2009 v zadevi RLRE Tellmer Property (C-572/07, ZOdl., str. I-4983), da storitve lahko (vendar jih dejansko ne) opravijo osebe, ki niso najemodajalci, čeprav v skladu s pogoji iz zadevnih najemnih pogodb najemniki niso imeli druge možnosti, kakor da so storitve prejemali od najemodajalcev?

                        2.

                        Ali je pri ugotavljanju, ali gre za eno storitev, pomembno, da ima najemodajalec – če najemnik ne plača stroškov vzdrževanja – pravico ne le zavrniti opravljanje teh storitev, ampak tudi odpovedati najemno pogodbo z najemnikom?

                        3.

                        Ali je – če je odgovor na prvo vprašanje, da je možnost tretjih oseb opravljati storitve neposredno za najemodajalca, pomembna – to zgolj dodaten dejavnik pri ugotavljanju, ali so storitve ena sama nedeljiva gospodarska storitev, katere razdelitev bi bila umetna, oziroma pomožna storitev h glavni storitvi, ali pa je to odločilni dejavnik? Če je zgolj dodaten dejavnik ali če sploh ni pomemben, kateri drugi dejavniki so pomembni pri ugotavljanju, ali so storitve pomožne? Natančneje, kako pomembno je to, ali se storitve opravljajo v najetih prostorih oziroma v zvezi z najetimi prostori ali v drugih prostorih objekta?

                        4.

                        Če je to, da storitve lahko opravijo tretje osebe, pomembno, ali je pomembneje to, da lahko pravno gledano storitve opravljajo tretje osebe, čeprav bi bilo to v praksi težko organizirati oziroma se z najemodajalcem o tem dogovoriti, ali pa je pomembnejši dejavnik praktična možnost oziroma običajna praksa pri opravljanju teh storitev?

                        5.

                        V tej zadevi storitve zajemajo različne storitve, ki se opravijo v zameno za enotno plačilo. Če nekatere od teh storitev (na primer čiščenje skupnih prostorov ali opravljanje storitev varovanja) niso del ene same nedeljive gospodarske storitve oziroma se obravnavajo kot pomožne storitve h glavni storitvi, druge storitve pa so njen del, ali bi bilo pravilno razdeliti celotno plačilo med različne storitve, da se določita delež plačila stroškov, za katerega se obračuna davek, in delež, za katerega se davek ne obračuna? Podredno, ali bi bilo pravilno šteti te storitve za tako tesno medsebojno povezane, da sestavljajo ‚eno samo nedeljivo gospodarsko storitev, katere razdelitev bi bila umetna‘, ki tako sama po sebi predstavlja enotno storitev, ločeno od dajanja v najem nepremičnin?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

               13

               Predložitveno sodišče z vprašanji, ki jih je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba Direktivo o DDV razlagati tako, da je treba v okoliščinah zadeve v postopku v glavni stvari dajanje nepremičnin v najem in storitve, povezane s tem dajanjem v najem, obravnavati kot eno storitev, ki je v celoti oproščena DDV, ali kot več samostojnih storitev, ki se glede obdavčitve z DDV obravnavajo ločeno. To sodišče želi predvsem izvedeti, kako pomembno je v navedenih okoliščinah dejstvo, da je po eni strani v najemni pogodbi določeno, da mora najemnica sprejeti zadevne storitve najemodajalca, čeprav bi načeloma vsaj del teh storitev lahko zanjo opravila tretja oseba, in da ima po drugi strani najemodajalec pravico odpovedati najemno pogodbo, če najemnica ne plača stroškov vzdrževanja. Predložitveno sodišče se še sprašuje, kako bi morali ravnati, če bi bile nekatere od navedenih storitev kot glavna storitev dajanja nepremičnin v najem oproščene DDV, medtem ko bi bile druge kot samostojne storitve obdavčene z DDV.

               14

               Najprej je treba opozoriti, da je treba za namene DDV vsako storitev običajno obravnavati kot ločeno in samostojno, kakor izhaja iz člena 1(2), drugi pododstavek, Direktive o DDV (glej v tem smislu sodbe z dne 29. marca 2007 v zadevi Aktiebolaget NN, C-111/05, ZOdl., str. I-2697, točka 22; z dne 19. novembra 2009 v zadevi Don Bosco Onroerend Goed, C-461/08, ZOdl., str. I-11079, točka 35, in z dne 2. decembra 2010 v zadevi Everything Everywhere, C-276/09, ZOdl., str. I-12359, točka 21).

               15

               Kadar pa je transakcija sestavljena iz več delov, se zastavlja vprašanje, ali jo je treba obravnavati kot eno storitev ali kot več ločenih in samostojnih storitev, ki jih je treba z vidika DDV presojati ločeno. Iz sodne prakse Sodišča namreč izhaja, da je treba v nekaterih okoliščinah več formalno ločenih storitev, ki bi lahko bile opravljene ločeno in bi bile zato ločeno obdavčene ali oproščene, obravnavati kot enotno transakcijo, kadar storitve niso samostojne (sodba z dne 21. februarja 2008 v zadevi Part Service, C-425/06, ZOdl., str. I-897, točka 51).

               16

               Sodišče je glede tega odločilo, da gre za enotno storitev, kadar so dva ali več elementov ali dejanj, ki jih davčni zavezanec opravi za svojo stranko, tako tesno povezani, da dejansko sestavljajo eno samo nedeljivo gospodarsko storitev, katere razdelitev bi bila umetna (glej v tem smislu sodbo z dne 27. oktobra 2005 v zadevi Levob Verzekeringen in OV Bank, C-41/04, ZOdl., str. I-9433, točka 22, in zgoraj navedeno sodbo Everything Everywhere, točki 24 in 25).

               17

               Poleg tega gre za tak primer, ko je treba eno ali več storitev šteti za glavno storitev in drugo ali druge storitve za eno ali več pomožnih storitev, ki se z davčnega vidika obravnavajo enako kot glavna storitev. Natančneje, storitev je treba šteti za pomožno storitev h glavni storitvi, če sama za stranko ni cilj, temveč sredstvo, da lahko uporablja glavno storitev ponudnika storitve pod boljšimi pogoji (glej v tem smislu sodbo z dne 25. februarja 1999 v zadevi CPP, C-349/96, Recueil, str. I-973, točka 30; zgoraj navedeno sodbo Part Service, točka 52, in sodbo z dne 10. marca 2011 v združenih zadevah Bog in drugi, C-497/09, C-499/09, C-501/09 in C-502/09, ZOdl., točka 54).

               18

               Ob upoštevanju dveh okoliščin, in sicer, da je treba po eni strani vsako storitev običajno šteti za ločeno in samostojno in da se po drugi strani transakcija, ki z gospodarskega vidika zajema eno samo storitev, ne sme umetno razdeliti, da se ne bi izkrivilo delovanje sistema DDV, je pomembno najprej določiti značilnosti zadevne transakcije, zato da se ugotovi, ali opravljene storitve zajemajo več ločenih glavnih storitev ali enotno storitev (glej v tem smislu zgoraj navedene sodbe CPP, točka 29; Levob Verzekeringen in OV Bank, točka 20; Aktiebolaget NN, točka 22; Everything Everywhere, točki 21 in 22, ter Bog in drugi, točka 53).

               19

               Vendar pa ni absolutnega pravila glede določitve obsega storitve z vidika DDV in je torej treba za določitev obsega storitve upoštevati vse okoliščine (glej zgoraj navedeno sodbo CPP, točka 27).

               20

               V okviru sodelovanja, vzpostavljenega na podlagi člena 267 PDEU, je v pristojnosti nacionalnih sodišč, da ugotovijo, ali gre v posameznem primeru za tak primer, in v tem pogledu dokončno presodijo vsa dejstva (glej v tem smislu zgoraj navedene sodbe CPP, točka 32; Part Service, točka 54, in Bog in drugi, točka 55, ter sklep z dne 19. januarja 2012 v zadevi Purple Parking in Airparks Services, C-117/11, točka 32). Vendar mora Sodišče nacionalnim sodiščem dati vse elemente razlage prava Unije, ki jih ti lahko uporabijo pri razsojanju predložene zadeve (zgoraj navedena sodba Levob Verzekeringen in OV Bank, točka 23).

               21

               V zvezi s tem je treba navesti, da je iz spisa, predloženega Sodišču, razvidno, da je v najemni pogodbi, ki sta jo sklenila najemodajalec in najemnica iz postopka v glavni stvari, določeno, da najemodajalec poleg tega, da najemnici odda v najem prostore, opravi več storitev. Najemnica je v zameno dolžna najemodajalcu plačati najemnine, ki so natančneje določene v navedeni pogodbi. Povrhu tega ima najemodajalec pravico odpovedati najemno pogodbo, če najemnica ne plača teh najemnin.

               22

               Da bi bilo mogoče šteti, da vse storitve, ki jih najemodajalec opravi za najemnico, z vidika DDV pomenijo enotno storitev, je treba v teh okoliščinah preučiti, ali v obravnavanem primeru opravljene storitve zajemajo eno samo nedeljivo gospodarsko storitev, katere razdelitev bi bila umetna, oziroma ali storitve sestavljajo glavna storitev in druge, glede na to storitev pomožne storitve.

               23

               Za ta preizkus je lahko vsebina najemne pogodbe pomemben dejavnik za presojo enotnosti storitve. V postopku v glavni stvari se zdi, da gospodarski razlog za njeno sklenitev ni le pridobitev pravice, da se zasedejo zadevni prostori, ampak tudi to, da najemnica prejme vse storitve. Tako ta najemna pogodba določa enotno storitev, o kateri sta se dogovorila najemodajalec in najemnica. Dalje je treba navesti, da lahko dajanje nepremičnin v najem in opravljanje storitev, ki so z njo povezane, kot so navedene v točki 8 te sodbe, objektivno pomenijo tako storitev. Ni namreč mogoče šteti, da je pridobitev zadevnih storitev sama po sebi cilj za običajnega najemnika prostorov, kot je najemnica iz postopka v glavni stvari, temveč prej sredstvo, da lahko pod boljšimi pogoji uporablja glavno storitev, to je najem poslovnih prostorov.

               24

               Res je, da v skladu s sodno prakso opravljanje storitev, kakršne so sporne v postopku v glavni stvari, ne spada nujno k pojmu dajanja nepremičnin v najem iz člena 135(1)(l) Direktive o DDV (glej v tem smislu sodbi z dne 13. julija 1989 v zadevi Henriksen, 173/88, Recueil, str. 2763, točka 14, in z dne 4. junija 2009 v zadevi SALIX Grundstücks-Vermietungsgesellschaft, C-102/08, ZOdl., str. I-4629, točka 38). Vendar to nikakor ne pomeni, da te storitve, ki so povezane z dajanjem nepremičnin v najem in katerih opravljanje je predvideno v okviru najemne pogodbe, ne morejo biti pomožne storitve ali storitve, ki so nedeljivo povezane s tem dajanjem v najem.

               25

               Zato je treba – čeprav v okoliščinah postopka v glavni stvari to, da so v zadevno najemno pogodbo vključene storitve, govori v prid obstoju enotne storitve – navesti, da le dejstvo, da je storitev vključena v najemno pogodbo, samo po sebi ne more biti odločilni tovrstni dejavnik. Torej, če bi bila v najemni pogodbi določena vključitev storitev, ki se po svoji naravi ne morejo objektivno šteti za nedeljive ali pomožne glede na glavno storitev dajanja nepremičnin v najem, temveč naj bi bile neodvisne, saj so le umetno povezane z glavno storitvijo, te storitve ne bi bile del enotne storitve dajanja nepremičnin v najem, ki je oproščena DDV. Kot je bilo ugotovljeno v točki 23 te sodbe, pa v postopku v glavni stvari prejem zadevnih storitev očitno sam po sebi ni cilj za najemnico.

               26

               Glede pomena dejstva, da bi nekatere storitve načeloma lahko opravila tretja oseba, je treba navesti, da obstoj take možnosti sam po sebi prav tako ni odločilen. Kot namreč izhaja iz sodne prakse Sodišča, je dejstvo, da je mogoče dele enotne storitve v drugačnih okoliščinah opraviti ločeno, del koncepta sestavljene enotne storitve, kakor izhaja iz točke 15 te sodbe (glej v tem smislu zgoraj navedeni sklep Purple Parking in Airparks Services, točka 31).

               27

               Nazadnje, glede primera, v katerem se različne storitve opravijo za skupno najemnino, vendar so nekatere od njih oproščene DDV kot glavna storitev, medtem ko so druge tako kot samostojne storitve predmet DDV, je treba v takih okoliščinah med različne storitve razdeliti stroške vzdrževanja v zvezi z njimi, zato da se določi, kateri delež teh stroškov se obdavči z DDV in kateri delež je tega davka oproščen.

               28

               Glede na navedene preudarke je na zastavljena vprašanja treba odgovoriti, da je treba Direktivo o DDV razlagati tako, da so lahko dajanje nepremičnin v najem in storitve, ki so povezane s tem dajanjem v najem, kakršne so podane v postopku v glavni stvari, z vidika DDV enotna storitev. V zvezi s tem je možnost najemodajalca po najemni pogodbi, da jo prekine, če najemnica ne plača stroškov vzdrževanja, dejavnik, ki govori v prid obstoju enotne storitve, čeprav ta ni nujno odločilni dejavnik za presojo obstoja take storitve. Nasprotno, okoliščina, da bi storitve, kakršne se obravnavajo v postopku v glavni stvari, načeloma lahko opravila tretja oseba, ne dopušča ugotovitve, da te storitve v okoliščinah postopka v glavni stvari ne morejo pomeniti enotne storitve. Predložitveno sodišče mora ugotoviti, ali so glede na elemente razlage, ki jih je Sodišče podalo v tej sodbi, in ob upoštevanju posebnih okoliščin navedene zadeve zadevne transakcije toliko medsebojno povezane, da jih je treba šteti za enotno storitev dajanja nepremičnine v najem.

         Stroški

               29

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (šesti senat) razsodilo:

                     Direktivo Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost je treba razlagati tako, da so lahko dajanje nepremičnin v najem in storitve, ki so povezane s tem dajanjem v najem, kakršne so podane v postopku v glavni stvari, z vidika DDV enotna storitev. V zvezi s tem je možnost najemodajalca po najemni pogodbi, da jo prekine, če najemnica ne plača stroškov vzdrževanja, dejavnik, ki govori v prid obstoju enotne storitve, čeprav ta ni nujno odločilni dejavnik za presojo obstoja take storitve. Nasprotno, okoliščina, da bi storitve, kakršne se obravnavajo v postopku v glavni stvari, načeloma lahko opravila tretja oseba, ne dopušča ugotovitve, da te storitve v okoliščinah postopka v glavni stvari ne morejo pomeniti enotne storitve. Predložitveno sodišče mora ugotoviti, ali so glede na elemente razlage, ki jih je Sodišče podalo v tej sodbi, in ob upoštevanju posebnih okoliščin navedene zadeve zadevne transakcije toliko medsebojno povezane, da jih je treba šteti za enotno storitev dajanja nepremičnine v najem.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: angleščina.


Sodba Sodišča z dne 13. novembra 1974. # Luciana Costa, poročena Mazzier, proti Belgijski državi. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal du travail de Liège - Belgija. # Zadeva 39-74.


title: Sodba Sodišča (peti senat) z dne 8. marca 2007. # Campina GmbH & Co. proti Hauptzollamt Frankfurt (Oder). # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Finanzgericht des Landes Brandenburg - Nemčija. # Mleko in mlečni proizvodi - Dodatna dajatev - Minimalna prekoračitev roka za povzetek poročil o proizvajalcih - Denarna kazen -Uredba (EGS) št. 536/93, kot je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 1001/98- Člen 3(2) drugi pododstavek - Uredba (ES) št. 1392/2001- Člen 5(3) - Uredba (ES, Euratom) št. 2988/95 - Člen 2(2), drugi stavek - Načelo retroaktivne uporabe milejše kazni. # Zadeva C-45/06.

text:
      Zadeva C-45/06
      Campina GmbH & Co., nekdanja TUFFI Campina emzett GmbH,
      proti
      Hauptzollamt Frankfurt (Oder)
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Finanzgericht des Landes Brandenburg)
      „Mleko in mlečni proizvodi – Dodatna dajatev – Minimalna prekoračitev roka za povzetek poročil o proizvajalcih – Denarna kazen – Uredba (EGS) št. 536/93, kakor je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 1001/98 – Člen 3(2), drugi pododstavek – Uredba (ES) št. 1392/2001 – Člen 5(3) – Uredba (ES, Euratom) št. 2988/95 – Člen 2(2), drugi stavek – Načelo retroaktivne uporabe milejše kazni“
      Povzetek sodbe
      1.        Pravo Skupnosti – Načela – Načelo retroaktivne uporabe milejše kazni
      2.        Kmetijstvo – Skupna ureditev trgov – Mleko in mlečni proizvodi – Dodatne dajatve za mleko
      (uredbi Komisije št. 536/93, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1001/98, člen 3(2), drugi pododstavek, in št. 1392/2001,
            člen 5(3)),
      1.        Kadar nacionalno sodišče odloča o sankcijah za dejanje, ki ni v skladu s predpisi Skupnosti, mora upoštevati načelo retroaktivne
         uporabe milejše kazni.

      (Glej točko 40 in izrek.)
      2.        Glede minimalne prekoračitve roka, ki je določen za odkupovalce za predložitev povzetka poročil o proizvajalcih, kot je en
         delovni dan, je sistem denarnih kazni, določen v členu 5(3) Uredbe št. 1392/2001 o podrobnih pravilih za uporabo dodatne dajatve
         za mleko, milejši od tistega, ki ga določa člen 3(2), drugi pododstavek, prva alinea, Uredbe št. 536/93 o določitvi podrobnih
         pravil za uporabo navedene dodatne dajatve, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 1001/98.

      (Glej točko 40 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (peti senat)
      z dne 8. marca 2007(*)

      „Mleko in mlečni proizvodi – Dodatna dajatev – Minimalna prekoračitev roka za povzetek poročil o proizvajalcih – Denarna kazen – Uredba (EGS) št. 536/93, kot je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 1001/98 – Člen 3(2), drugi pododstavek – Uredba (ES) št. 1392/2001 – Člen 5(3) – Uredba (ES, Euratom) št. 2988/95 – Člen 2(2), drugi stavek – Načelo retroaktivne uporabe milejše kazni“
      V zadevi C-45/06,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Finanzgericht des Landes
         Brandenburg (Nemčija) z odločbo z dne 9. novembra 2005, ki je prispela na Sodišče 30. januarja 2006, v postopku

      Campina GmbH & Co., nekdanja TUFFI Campina emzett GmbH,

      proti
      Hauptzollamt Frankfurt (Oder),

      SODIŠČE (peti senat),
      v sestavi R. Schintgen, predsednik senata, M. Ilešič (poročevalec) in E. Levits, sodnika,
      generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, so jih predložili:
      –        za grško vlado G. Kanellopoulos in S. Papaioannou, zastopnika,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti J. Schieferer in C. Cattabriga, zastopnika,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na sorazmernost člena 3(2), drugi pododstavek, Uredbe Komisije (EGS) št.
         536/93 z dne 9. marca 1993 o določitvi podrobnih pravil za uporabo dodatne dajatve za mleko in mlečne proizvode (UL L 57,
         str. 12), kakor je bila spremenjena z Uredbo (ES) št. 1001/98 Komisije z dne 13. maja 1998 (UL L 142, str. 22, v nadaljevanju:
         Uredba št. 536/93).

      2        Predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Campina GmbH & Co., nekdanjo TUFFI Campina emzett GmbH (v nadaljevanju: Campina),
         kot univerzalno pravno naslednico podjetja za predelavo in odkup mleka Meierei-Zentrale GmbH (v nadaljevanju: MZ) in Hauptzollamt
         Frankfurt (Oder) glede minimalne prekoračitve roka za povzetek poročila o proizvajalcih (v nadaljevanju: poročilo).

       Pravni okvir Skupnosti
      3        Člen 3(2), prvi pododstavek, Uredbe št. 536/93 določa:

      „Odkupovalci vsako leto pred 15. majem posredujejo pristojnemu organu države članice povzetek poročil o proizvajalcih, v katerih
         so navedene vsaj skupna količina in povprečna vsebnost maščob njim oddanega mleka in/ali ekvivalenta mleka ter, kadar to zahteva
         odločba države članice, za vsakega proizvajalca referenčna količina in reprezentativna vsebnost maščob, količina, popravljena
         skladno s členom 2(2), vsota individualnih referenčnih količin in popravljene količine ter povprečna reprezentativna vsebnost
         maščob v proizvodnji navedenih proizvajalcev.“

      4        V členu 3(2), drugi pododstavek, Uredbe št. 536/93, v nespremenjeni različici, je bilo določeno:

      „Če odkupovalec ne upošteva tega roka, mora plačati denarno kazen v znesku zapadle dajatve, ki jo je treba plačati za 0,1-odstotno
         prekoračitev količin mleka oziroma mlečnega ekvivalenta, ki so ga dostavili proizvajalci. Taka denarna kazen ne sme presegati
         20.000 ekujev.“

      5        Za to določbo je bilo v sodbi Sodišča z dne 6. julija 2000 v zadevi Molkereigenossenschaft Wiedergeltingen (C-356/97, Recueil,
         str. I-5461) ugotovljeno, da je v nasprotju z načelom sorazmernosti.

      6        Medtem je Komisija Evropskih skupnosti sprejela Uredbo št. 1001/98. Člen 1 te uredbe določa:

      „Člen 3(2), drugi pododstavek, Uredbe (EGS) št. 536/93 se nadomesti z besedilom:
      ‚Če odkupovalec ne upošteva roka, je zavezan za plačilo denarne kazni, ki se izračuna tako:
      –        če je poročilo iz prvega pododstavka poslano pred 1. junijem, je denarna kazen enaka znesku dajatve, ki jo je treba plačati
         za 0,1‑odstotni presežek količin mleka ali mlečnega ekvivalenta, ki so jim ga oddali proizvajalci. Ta denarna kazen ne sme
         biti nižja od 500 ekujev in ne višja od 20.000 ekujev,

      […].‘“
      7        Člen 5 Uredbe (ES) Komisije št. 1392/2001 z dne 9. julija 2001 o podrobnih pravilih za uporabo Uredbe Sveta (EGS) št. 3950/92
         o uvedbi dodatne dajatve za mleko in mlečne proizvode (UL L 187, str. 19) določa:

      „[…]
       3. […] odkupovalci, ki ne izpolnijo roka iz odstavka 2, [morajo] plačati znesek, enak zapadli dajatvi za 0,01 odstotek prekoračitve
         količin mleka in ekvivalenta mleka, ki so jim ga oddali proizvajalci. Navedeni znesek ne sme biti nižji od 100 EUR niti višji
         od 100.000 EUR.

      […]“
      8        Člen 2(2), drugi stavek, Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 2988/95 z dne 18. decembra 1995 o zaščiti finančnih interesov Evropskih
         skupnosti (UL L 312, str. 1) določa:

      „Če so se določbe o upravnih kaznih v predpisih Skupnosti pozneje spremenile, se za nazaj uporabljajo milejše določbe.“
       Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      9        Na obrazcu, podpisanem 17. maja 1999, ki ga je Hauptzollamt (v nadaljevanju: HZA) prejel istega dne, je MZ predložil poročilo
         o količinah mleka, ki mu ga je oddal proizvajalec v obdobju od leta 1998 do 1999.

      10      Na zadnji strani obrazca je navedeno, da bi moralo to poročilo prispeti na HZA najpozneje do 14. maja. HZA je prejel poročilo
         tri dni pozneje in je zato ob sklicevanju na člen 3(2), drugi pododstavek, Uredbe št. 536/93 odločilo, da prekoračitev roka
         zahteva naložitev denarne kazni v znesku, enakemu zapadli dajatvi za 0,01 odstotka količin mleka in mlečnega ekvivalenta,
         ki so ga oddali proizvajalci. Na podlagi informacij MZ o dobavljenih količinah mleka in ob upoštevanju zgornje meje 20.000
         ekujev je bila MZ naložena denarna kazen v višini 39.116,60 DEM.

      11      MZ je zoper tako odločbo vložil pritožbo in predlog za odlog njene izvršitve. V pritožbi je zatrjeval, da je bil zaposleni,
         ki mu je naložil pripravo in odpošiljanje poročil, 14. maja preobremenjen z delom, ker je moral enako spoštovati tudi druge
         pomembne roke. Ker je bil 14. maj 1999 petek, je poročilo prispelo na HZA naslednji delovni dan, to je v ponedeljek 17. maja
         1999.

      12      Po trditvah MZ je bila zato prekoračitev roka, pa čeprav HZA ni prejel poročila v predpisanem roku, minimalna, saj ga HZA
         ni mogel obravnavati pred 17. majem 1999, in naj zato prekoračitev ne bi imela nobenih posledic. Na podlagi tega je MZ zaključil,
         da je bila naložena kazen glede na ugotovljeno prekoračitev roka nesorazmerna.

      13      HZA je zavrnil odlog izvršitve njegove odločbe in prekinil postopek s pritožbo do odločitve Sodišča Evropskih skupnosti v
         zgoraj navedeni zadevi Molkereigenossenschaft Wiedergeltingen.

      14      HZA je z odločbo z dne 4. julija 2001 zavrnil pritožbo MZ kot neutemeljeno. Ob sklicevanju na člen 3(2), drugi pododstavek,
         Uredbe št. 563/93 je HZA poudaril, da je bila kazen za poročila, predložena po 14. maju 1999 in pred 1. junijem istega leta,
         v smislu te določbe enaka 0,1 % količinam mleka in mlečnega ekvivalenta, ki so ga oddali proizvajalci, pri čemer kazen ne
         sme biti nižja od 500 ekujev in ne višja od 20.000 ekujev, in da morebitna napaka MZ ni bila upoštevno merilo glede na uredbo.

      15      Campina je vložila tožbo za razglasitev ničnosti te odločbe.

      16      Glede argumentacije HZA in ob sklicevanju na člen 3(2), drugi pododstavek, Uredbe št. 536/93 je Campina zatrjevala, da ta
         uredba ni veljavna in je zato brez učinka, ker ni predvidela mehanizma za upoštevanje trajanja prekoračitve in napake podjetja,
         ki se mu na podlagi besedila te uredbe naloži plačilo denarne kazni. Ravno to pa je Sodišče v prej omenjeni sodbi Molkereigenossenschaft
         Wiedergeltingen grajalo v prvotni različici te določbe.

      17      Hauptzollamt Frankfurt (Oder) je tožbo zavrnil, pri čemer je navedel, da člen 3(2), drugi pododstavek, Uredbe št. 536/93 že
         dovolj upošteva trajanje prekoračitve s stopnjevanjem kazni glede na dolžino prekoračitve. Navedel je, da se samo besedilo
         te uredbe ne navezuje na napake ali objektivno škodo.

      18      Predložitveno sodišče je ocenilo, da je sistem denarnih kazni, predviden v členu 3(2), drugi pododstavek, Uredbe št. 536/93
         nesorazmeren, ker ob minimalni zamudi ne izboljša položaja odkupovalca mleka glede na člen 3(2), drugi pododstavek, Uredbe
         št. 536/93 v prvotni različici, ki ga je Sodišče razveljavilo v zgoraj navedeni sodbi Molkereigenossenschaft Wiedergeltingen.

      19      Predložitveno sodišče navaja, da je vsaj obdobje od 15. maja do 1. junija predolgo in ima nesorazmeren učinek, ker vodi v
         nalaganje denarne kazni v najvišjem znesku tudi za prekoračitev roka, ki ne presega enega delovnega dne, kot v tem primeru,
         in ki nima nikakršnega očitnega učinka na plačilo dodatne dajatve, ki ga mora odkupovalec izvesti pred 1. septembrom na podlagi
         člena 3(4) Uredbe št. 536/93. Dodaja, da med drugim zadevni mlekarni ni treba plačati nobene dodatne dajatve.

      20      Na koncu predložitveno sodišče ugotavlja, da pri denarni kazni ne upošteva vprašanja, ali je prepozna predložitev poročila
         vplivala na upravni postopek, zlasti glede plačila 1. septembra. V zvezi s tem navaja, da je Sodišče že poudarilo, da minimalna
         prekoračitev roka, ki je 15. maj, ne ogroža plačila dodatne dajatve pred 1. septembrom (glej zgoraj navedeno sodbo Molkereigenossenschaft
         Wiedergeltingen, točka 41).

      21      V teh okoliščinah je Finanzgericht des Landes Brandenburg prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo
         to vprašanje:

      „Ali je sistem sankcij, določen v členu 3(2), drugi pododstavek, Uredbe št. 536/93 v nasprotju z načelom sorazmernosti v primerih,
         v katerih obstaja le minimalna prekoračitev roka, ki poleg tega ni imela nobene znatne posledice?“

       Vprašanje za predhodno odločanje
       Stališča, predložena Sodišču
      22      Grška vlada meni, da je spoštovanje roka, ki je 15. maj, v postopku v glavni stvari potrebno za dobro delovanje sistema dodatnih
         dajatev in za skupno organizacijo trga mleka in mlečnih izdelkov, ker je zaradi prepozno prispelih poročil o količinah iz
         člena 3(2), prvi pododstavek, Uredbe št. 536/93 ogrožen obračun dajatev.

      23      Ta vlada tudi trdi, da se denarne kazni, predvidene v členu 3(2), drugi pododstavek, Uredbe št. 536/93, razlikujejo glede
         na dolžino zamude in težo kršitve, kar prvič spodbuja odkupovalce, da upoštevajo rok 15. maj, drugič pa preprečuje, da mlekarne,
         ki niso zavezane za plačilo dodatne dajatve, ne bi upoštevale tega roka. Grška vlada meni, da približno petnajstdnevno vmesno
         obdobje, določeno v členu 3(2), drugi pododstavek, Uredbe št. 536/93, ni neprimeren ukrep za dosego zastavljenega cilja.

      24      Po mnenju Komisije bi bila v skladu z načelom retroaktivne uporabe milejše denarne kazni v postopku v glavni stvari primernejša
         uporaba Uredbe št. 1392/2001.

      25      Komisija poudarja, da je ta uredba po eni strani določila 0,01 % za vsak dan zamude v nasprotju z 0,1 %, ki ga določa Uredba
         št. 536/93, po drugi strani pa je znižala minimalno kazen na 100 EUR. Po mnenju Komisije na uporabo Uredbe št. 1392/2001 ne
         vpliva dejstvo, da je bila denarna kazen na podlagi Uredbe št. 536/93 že naložena tožeči stranki v postopku v glavni stvari,
         kajti odločba, s katero je bila naložena ta kazen, je bila izpodbijana v postopku v glavni stvari. Zato tako izrečena denarna
         kazen ne pomeni dokončnega pravnega stanja.

      26      Komisija glede načela sorazmernosti ob upoštevanju določb člena 3(2), drugi pododstavek, Uredbe št. 536/93 opominja na široka
         pooblastila za odločanje po prostem preudarku, ki jih ima glede kmetijske politike.

      27      Zaradi pooblastil za odločanje po prostem preudarku ni bila dolžna predvideti dnevnega stopnjevanja višine denarne kazni in
         je sprejela sistem, ki je predmet obravnave v postopku v glavni stvari in na podlagi katerega bi bili odkupovalci, ki niso
         upoštevali roka, ki je bil 15. maj, spodbujeni k predložitvi poročila pred začetkom naslednjega obdobja, da bi se izognili
         višji denarni kazni. Komisija meni, da s tem, ko se je odločila obdržati približno petnajstdnevno vmesno obdobje za vsako
         obdobje prekoračitve roka za poročilo, ni vidno prekoračila pooblastil za odločanje po prostem preudarku.

      28      Poleg tega obsodba na plačilo denarne kazni na podlagi člena 3(2), drugi pododstavek, Uredbe št. 536/93 ne presega tega, kar
         je potrebno in primerno za dosego zasledovanega cilja, in sicer pravočasnega pošiljanja poročil.

      29      Komisija nazadnje meni, da vsaka prekoračitev roka s strani odkupovalcev vodi v skrajšanje roka, v katerem morajo nacionalni
         organi izračunati višino dodatne dajatve, in pomeni tveganje za dobro delovanje tega sistema. Zato bi obveznost dokazovanja,
         da je imela prekoračitev roka vpliv na upravni postopek, ogrozila odvračalni učinek in učinkovitost denarnih kazni.

       Odgovor Sodišča
      30      V okviru postopka sodelovanja med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, uvedenega s členom 234 ES, je naloga Sodišča, da poda
         nacionalnemu sodišču uporaben odgovor, ki mu omogoča rešitev spora, o katerem odloča. V ta namen mora Sodišče po potrebi preoblikovati
         vprašanje, ki mu je bilo predloženo (sodba z dne 4. maja 2006 v zadevi Haug, C-286/05, ZOdl., str. I-4121, točka 17 in navedena
         sodna praksa).

      31      Poleg tega je treba ponovno opozoriti, da je naloga Sodišča razlaga vseh določb prava Skupnosti, ki jih nacionalna sodišča
         potrebujejo za odločanje v sporih pred njimi, četudi te določbe niso izrecno navedene v vprašanjih, ki jih postavijo ta sodišča
         (sodba z dne 11. decembra 1997 v zadevi Immobiliare SIF, C-42/96, Recueil, str. I-7089, točka 28 in navedena sodna praksa).

      32      Poudariti je treba, da je načelo retroaktivne uporabe milejše kazni del skupnih ustavnih tradicij držav članic, tako da mora
         biti upoštevano kot splošno načelo prava Skupnosti, katerega spoštovanje zagotavlja Sodišče in po katerem se mora ravnati
         nacionalno sodišče (glej v tem smislu sodbo z dne 3. maja 2005 v združenih zadevah Berlusconi in drugi, C-387/02, C-391/02
         in C-403/02, ZOdl., str. I-3565, točke od 67 do 69).

      33      To načelo se izraža v drugem stavku člena 2(2) Uredbe št. 2988/95, na podlagi katerega so pristojni organi zavezani k retroaktivni
         uporabi milejših kazni, ki jih določajo sektorski predpisi, če so ti milejši (glej v tem smislu sodbo z dne 1. julija 2004
         v zadevi Gerken, C‑295/02, ZOdl., str. I‑6369, točka 61).

      34      Iz predložitvene odločbe izhaja, da je v postopku v glavni stvari glavno vprašanje minimalna prekoračitev roka, ki je 15.
         maj, ker je poročilo prispelo k pristojnemu nacionalnemu organu prvi naslednji delovni dan.

      35      Da bi se predložitvenemu sodišču dal uporaben odgovor, je treba ugotoviti, ali je v posebnem položaju, kot je v postopku v
         glavni stvari, v katerem gre za minimalno prekoračitev roka, ki je 15. maj, treba šteti, da Uredba št. 1392/2001 predvideva
         milejše denarne kazni, kot so tiste, ki jih predpisuje Uredba št. 536/93.

      36       Na podlagi člena 5(3) Uredbe št. 1392/2001 je denarna kazen za neupoštevanje roka, ki je 15. maj, kot je ta v postopku v
         glavni stvari, določena v višini, enaki zapadli dajatvi za prekoračitev v znesku 0,01 % za koledarski dan zamude za referenčno
         količino v neposredni prodaji, s katero razpolaga odkupovalec, znesek te denarne kazni pa ne sme biti nižji od 100 EUR in
         ne višji od 100.000 EUR.

      37      Nasprotno pa je na podlagi člena 3(2), drugi pododstavek, prva alinea, Uredbe št. 536/93 denarna kazen za neupoštevanje roka,
         ki je 15. maj, kot v zadevi o glavni stvari, enaka 0,1 % količine mleka in mlečnega ekvivalenta, ki so ga odkupovalcu oddali
         proizvajalci, ta kazen pa ne sme biti nižja od 500 ekujev niti višja od 20.000 ekujev.

      38      Zato je treba ugotoviti, kot je na to pravilno opozorila Komisija v stališčih, predloženih Sodišču, da je glede minimalne
         prekoračitve roka, ki je 15. maj, kot v tem primeru sistem denarnih kazni na podlagi člena 5(3) Uredbe št. 1392/2001 milejši
         kot tisti, ki ga predvideva člen 3(2), drugi pododstavek, prva alinea, Uredbe št. 536/93.

      39      Na podlagi navedenega ni treba odločiti o sorazmernosti sistema denarnih kazni, predvidenih v členu 3(2), drugi pododstavek,
         Uredbe št. 536/93.

      40      Glede na navedeno je treba na zastavljeno vprašanje odgovoriti:

      –        nacionalno sodišče mora upoštevati načelo retroaktivne uporabe milejše kazni, kadar odloča o sankcijah za dejanje, ki ni v
         skladu s predpisi Skupnosti;

      –        glede minimalne prekoračitve določenega roka, kot je ta, ki je predmet postopka v glavni stvari, je sistem denarnih kazni
         iz člena 5(3) Uredbe št. 1392/2001 milejši kot tisti iz člena 3(2), drugi pododstavek, prva alinea, Uredbe št. 536/93.

       Stroški
      41      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:
      1.      Nacionalno sodišče mora upoštevati načelo retroaktivne uporabe milejše kazni, kadar odloča o sankcijah za dejanje, ki ni v
            skladu s predpisi Skupnosti.
      2.      Glede minimalne prekoračitve določenega roka, kot je ta, ki je predmet postopka v glavni stvari, je sistem denarnih kazni,
            določen v členu 5(3) Uredbe Komisije (ES) št. 1392/2001 z dne 9. julija 2001 o podrobnih pravilih za uporabo Uredbe Sveta
            (EGS) št. 3950/92 o uvedbi dodatne dajatve za mleko in mlečne proizvode, milejši kot tisti, ki ga določa člen 3(2), drugi
            pododstavek, prva alinea, Uredbe Komisije (EGS) št. 536/93 z dne 9. marca 1993 o določitvi podrobnih pravil za uporabo dodatne
            dajatve za mleko in mlečne proizvode, kot je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 1001/98 z dne 13. maja 1998.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


Sodba Splošnega sodišča (prvi senat) z dne 13. marca 2013. # Biodes, SL proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava figurativne znamke Skupnosti FARMASUL - Prejšnja španska figurativna znamka MANASUL - Relativni razlog za zavrnitev - Verjetnost zmede - Razlikovalni učinek prejšnje znamke - Člen 8(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009. # Zadeva T-553/10.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 10. februarja 1994. # Mund & Fester proti Hatrex Internationaal Transport. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg - Nemčija. # Zadeva C-398/92.


Sodba Sodišča z dne 16. novembra 1972. # Allgemeine Ortskrankenkasse Hamburg proti Landesversicherungsanstalt Schleswig-Holstein. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundessozialgericht - Nemčija. # Zadeva 16-72.


Sodba Sodišča z dne 3. julija 1979. # Kazenski postopki proti J. van Dam en Zonen in drugi. # Predlogi za sprejetje predhodne odločbe: Economische Politierechter, Arrondissementsrechtbank Rotterdam - Nizozemska. # Združene zadeve 185/78 do 204/78.


Sodba Sodišča z dne 22. septembra 1998. # Belinda Jane Coote proti Granada Hospitality Ltd. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Employment Appeal Tribunal, London - Združeno kraljestvo. # Zadeva C-185/97.


Sodba Splošnega sodišča (tretji senat) z dne 29. novembra 2016.#Chic Investments sp. z o.o. proti Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino.#Znamka Evropske unije – Prijava figurativne znamke Evropske unije eSMOKING WORLD – Absolutni razlog za zavrnitev – Opisnost – Neobstoj razlikovalnega učinka – Člen 7(1)(b) in (c) Uredbe (ES) št. 207/2009 – Obveznost obrazložitve.#Zadeva T-617/15.