title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 12. novembra 2015.#Hewlett-Packard Belgium SPRL proti Reprobel SCRL.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo cour d'appel de Bruxelles.#Predhodno odločanje – Približevanje zakonodaj – Intelektualna lastnina – Avtorska pravica in sorodne pravice – Direktiva 2001/29/ES – Izključna pravica reproduciranja – Izjeme in omejitve – Člen 5(2)(a) in (b) – Izjema za razmnoževanje – Izjema za privatno reproduciranje – Zahteva po koherentnosti pri uporabi izjem – Pojem ‚pravično nadomestilo‘ – Pobiranje nadomestila za večfunkcijske tiskalnike iz naslova pravičnega nadomestila – Sorazmerno nadomestilo – Pavšalno nadomestilo – Kumuliranje pavšalnega in sorazmernega nadomestila – Način izračuna – Upravičenci do pravičnega nadomestila – Avtorji in založniki – Grafične izdaje glasbenih del.#Zadeva C-572/13.

text:
         SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 12. novembra 2015 (
            *
         )
      „Predhodno odločanje — Približevanje zakonodaj — Intelektualna lastnina — Avtorska pravica in sorodne pravice — Direktiva 2001/29/ES — Izključna pravica reproduciranja — Izjeme in omejitve — Člen 5(2)(a) in (b) — Izjema za razmnoževanje — Izjema za privatno reproduciranje — Zahteva po koherentnosti pri uporabi izjem — Pojem ‚pravično nadomestilo‘ — Pobiranje nadomestila za večfunkcijske tiskalnike iz naslova pravičnega nadomestila — Sorazmerno nadomestilo — Pavšalno nadomestilo — Kumuliranje pavšalnega in sorazmernega nadomestila — Način izračuna — Upravičenci do pravičnega nadomestila — Avtorji in založniki — Grafične izdaje glasbenih del“
      V zadevi C‑572/13,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Cour d’appel de Bruxelles (Belgija) z odločbo z dne 23. oktobra 2013, ki je prispela na Sodišče 8. novembra 2013, v postopku

         Hewlett-Packard Belgium SPRL

      proti

         Reprobel SCRL,

      ob udeležbi

         Epson Europe BV,

      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi L. Bay Larsen, predsednik tretjega senata v funkciji predsednika četrtega senata, J. Malenovský (poročevalec), M. Safjan, sodnika, ter A. Prechal in K. Jürimäe, sodnici,
      generalni pravobranilec: P. Cruz Villalón,
      sodni tajnik: V. Tourrès, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 29. januarja 2015,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Hewlett-Packard Belgium SPRL T. van Innis, odvetnik,

               —

               za Reprobel SCRL A. Berenboom, J.‑F. Puyraimond, P. Callens, D. De Marez in T. Baumé, odvetniki,

               —

               za Epson Europe BV B. Van Asbroeck, E. Cottenie in J. Debussche, odvetniki,

               —

               za belgijsko vlado J.‑C. Halleux in T. Materne, agenta, skupaj s F. de Visscherjem, odvetnikom,

               —

               za češko vlado M. Smolek, agent,

               —

               za Irsko E. Creedon, E. McPhillips in A. Joyce, agenti, skupaj z J. Bridgmanom, BL,

               —

               za avstrijsko vlado C. Pesendorfer, agentka,

               —

               za poljsko vlado B. Majczyna, agent,

               —

               za portugalsko vlado L. Inez Fernandes in T. Rendas, agenta,

               —

               za finsko vlado H. Leppo, agentka,

               —

               za Evropsko komisijo J. Hottiaux in J. Samnadda, agentki,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 11. junija 2015
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 5(2)(a) in (b) Direktive 2001/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 230).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Hewlett-Packard Belgium SPRL (v nadaljevanju: Hewlett-Packard) in družbo Reprobel SCRL (v nadaljevanju: Reprobel) zaradi zneskov, ki jih ta zahteva od družbe Hewlett-Packard in ki ustrezajo pravičnemu nadomestilu, dolgovanemu iz naslova izjem od pravice reproduciranja.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               V uvodnih izjavah 31, 32, 35, in 37 Direktive 2001/29 je navedeno:

                        „(31)

                        Zagotoviti je treba pravično ravnotežje pravic in interesov med različnimi kategorijami imetnikov pravic, pa tudi med različnimi kategorijami imetnikov pravic in uporabnikov varovanih predmetov. Obstoječe izjeme in omejitve pravic, kot jih določajo države članice, je treba ponovno ovrednotiti glede na novo elektronsko okolje. Obstoječe razlike pri izjemah in omejitvah določenih omejenih dejanj imajo neposredne negativne učinke na delovanje notranjega trga avtorske in sorodnih pravic. Takšne razlike lahko kmalu postanejo bolj izrazite z nadaljnjim razvojem čezmejnega izkoriščanja del in čezmejnih dejavnosti. Da bi zagotovili pravilno delovanje notranjega trga, je treba takšne izjeme in omejitve opredeliti bolj usklajeno. Stopnja njihovega usklajevanja mora temeljiti na njihovem vplivu na gladko delovanje notranjega trga.

                        (32)

                        Ta direktiva določa izčrpno naštete izjeme in omejitve pravice reproduciranja ter pravice priobčenja javnosti. Nekatere izjeme ali omejitve se nanašajo le na pravico reproduciranja, kjer je to primerno. Ta seznam ustrezno upošteva različne pravne tradicije v državah članicah, hkrati pa je njegov cilj zagotoviti delujoč notranji trg. Države članice naj koherentno uporabljajo te izjeme in omejitve, kar bomo ocenjevali ob pregledu izvedbenih predpisov v prihodnosti.

                  […]

                        (35)

                        V določenih primerih izjem ali omejitev naj imetniki pravic prejmejo pravično nadomestilo, ki jim bo ustrezno nadomestilo uporabo njihovih varovanih del ali predmetov sorodnih pravic. Pri določanju oblike, podrobne ureditve in možne ravni takšnega pravičnega nadomestila naj se upoštevajo posebne okoliščine vsakega primera. Pri ocenjevanju teh okoliščin bi lahko bil koristen kriterij potencialna škoda, ki jo zadevno dejanje povzroči imetnikom pravic. V primerih, ko so imetniki pravic že prejeli plačilo v kaki drugi obliki, na primer kot del licenčnine, jim ne pripada nobeno posebno ali ločeno plačilo. Stopnja pravičnega nadomestila naj polno upošteva stopnjo uporabe tehničnih zaščitnih ukrepov, ki jih predvideva ta direktiva. V določenih situacijah, ko je škoda imetnika pravic minimalna, plačilo ni potrebno.

                  […]

                        (37)

                        Obstoječe nacionalne sheme o reprografiji, kjer obstajajo, ne predstavljajo večjih ovir za notranji trg. Državam članicam je treba omogočiti, da predvidijo izjemo ali omejitev glede reprografije.“

               4

               Člen 2 Direktive 2001/29 določa:
               „Države članice predvidijo za spodaj naštete izključno pravico, da dovolijo ali prepovedo, neposredno ali posredno, začasno ali stalno, reproduciranje na vsak način in v vsaki obliki, v celoti ali deloma:

                        (a)

                        avtorjem za njihova dela;

                        (b)

                        izvajalcem za posnetke njihovih nastopov;

                        (c)

                        proizvajalcem fonogramov za njihove fonograme;

                        (d)

                        producentom prvega posnetka filmov za izvirnik in primerke njihovih filmov;

                        (e)

                        RTV organizacijam za posnetke njihovih oddaj ne glede na to, ali oddajajo po žici ali po radijskih valovih, vključno s kablom ali satelitom.“

               5

               Člen 5(2) Direktive 2001/29 določa:
               „Države članice lahko predvidijo izjeme in omejitve pravice reproduciranja iz člena 2 v naslednjih primerih:

                        (a)

                        v zvezi z reprodukcijami na papirju ali podobnem mediju, ki se pridobijo z uporabo kater koli fotografske tehnike ali na kak drug način s podobnim učinkom, z izjemo grafičnih izdaj glasbenega dela, ob pogoju, da imetniki pravic dobijo pravično nadomestilo;

                        (b)

                        v zvezi z reprodukcijami v katerem koli mediju, ki jih izdela fizična oseba za privatno uporabo in v namene, ki niso niti posredno niti neposredno komercialni, ob pogoju, da imetniki pravic prejmejo pravično nadomestilo, pri katerem se upošteva uporaba ali neuporaba tehničnih ukrepov po členu 6 na zadevnem delu ali predmetu;

                  […]“

               6

               Člen 5(5) navedene direktive določa:
               „Izjeme in omejitve iz odstavkov 1, 2, 3 in 4 naj se uporabijo le v določenih posebnih primerih, ki niso v nasprotju z normalnim izkoriščanjem dela ali drugega predmeta in ne vplivajo pretirano na legitimne interese imetnika pravic.“

         Belgijsko pravo

               7

               Člen 1(1) zakona z dne 30. junija 1994 o avtorski in sorodnih pravicah (Moniteur belge z dne 27. julija 1994, str. 19297) v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: LDA), določa:
               „Avtor literarnega ali umetniškega dela ima izključno pravico, da delo neposredno ali posredno, začasno ali stalno, s kakršnim koli sredstvom ali v kateri koli obliki v celoti ali deloma reproducira ali dovoli tako njegovo reproduciranje.
               […]“

               8

               Člen 22(1) LDA določa:
               „Če je bila objava dela dovoljena, njegov avtor ne more prepovedati:
               […]

                        4.

                        delnega ali popolnega reproduciranja člankov ali del upodabljajoče umetnosti ali reproduciranja kratkih odlomkov drugih del, nameščenih na grafičnem ali podobnem mediju, če je tako reproduciranje izključno v zasebne namene in ne škoduje običajni uporabi dela;

                        4.a

                        delnega ali popolnega reproduciranja člankov ali del upodabljajoče umetnosti ali reproduciranja kratkih odlomkov drugih del, nameščenih na grafičnem ali podobnem mediju, če je tako reproduciranje namenjeno ponazoritvi pri poučevanju ali znanstvenem raziskovanju in če je upravičeno z nepridobitnim ciljem in ne škoduje običajni uporabi dela […]

                        5.

                        reproduciranja zvočnih in avdiovizualnih del, narejenih v družinskem krogu in namenjenih temu krogu.“

               9

               Členi od 59 do 61 LDA določajo:
               „Člen 59
               Avtorji in založniki del, nameščenih na grafičnem ali podobnem mediju, so upravičeni do nadomestila za njihovo reproduciranje, vključno pod pogoji iz členov 22(1), točki 4 in 4a, […]
               Nadomestilo plača proizvajalec, uvoznik ali pridobitelj znotraj Skupnosti, in sicer ob dajanju naprav, ki omogočajo razmnoževanje varovanih del, v promet na nacionalnem ozemlju.
               Člen 60
               Fizične ali pravne osebe, ki razmnožujejo dela, ali po potrebi namesto njih osebe, ki napravo za reproduciranje za plačilo ali brezplačno dajejo na voljo drugim, plačajo tudi sorazmerno nadomestilo, ki se določi glede na število narejenih kopij.
               Člen 61
               Kralj določi znesek nadomestil iz členov 59 in 60 z odlokom, obravnavanim v svetu ministrov. Nadomestilo iz člena 60 se lahko prilagodi glede na zadevne sektorje.
               Kralj določi načine pobiranja, razdelitve in nadzora teh nadomestil ter kdaj jih je treba plačati.
               Nadomestila iz členov 59 in 60 se ob upoštevanju mednarodnih konvencij v enakih deležih dodelijo avtorjem in založnikom.
               Kralj v skladu s pogoji in načini, ki jih določi, pooblasti kolektivno organizacijo, ki zastopa vse organizacije za kolektivno upravljanje pravic, da zagotavlja pobiranje in razdelitev nadomestil.“

               10

               Zneski pavšalnega nadomestila in sorazmernega nadomestila iz členov 59 in 60 LDA so določeni v členih 2, 4, 8 in 9 kraljevega odloka z dne 30. oktobra 1997 o nadomestilu avtorjem in založnikom za razmnoževanje del, nameščenih na grafičnem ali podobnem mediju, v zasebne ali didaktične namene (v nadaljevanju: kraljevi odlok). Ti členi določajo:
               „Člen 2
               (1)   Znesek pavšalnega nadomestila, ki velja za fotokopirne stroje, znaša:

                        1.

                        [5,01] EUR na fotokopirni stroj, ki naredi manj kot 6 kopij na minuto;

                        2.

                        [18,39] EUR na fotokopirni stroj, ki naredi od 6 do 9 kopij na minuto;

                        3.

                        [60,19] EUR na fotokopirni stroj, ki naredi od 10 do 19 kopij na minuto;

                        4.

                        [195,60] EUR na fotokopirni stroj, ki naredi od 20 do 39 kopij na minuto;

                        5.

                        [324,33] EUR na fotokopirni stroj, ki naredi od 40 do 59 kopij na minuto;

                        6.

                        [810,33] EUR na fotokopirni stroj, ki naredi od 60 do 89 kopij na minuto;

                        7.

                        [1838,98] EUR na fotokopirni stroj, ki naredi več kot 89 kopij na minuto.

                  Pri določitvi zneska pavšalnega nadomestila se upošteva hitrost črno-belega kopiranja, tudi za fotokopirne stroje, s katerimi se naredijo barvne kopije.
               (2)   Znesek pavšalnega nadomestila, ki velja za razmnoževalnike in za pisarniške tiskarske stroje za ofsetni tisk, znaša:

                        1.

                        [324,33] EUR na razmnoževalnik;

                        2.

                        [810,33] EUR na pisarniški tiskarski stroji za ofsetni tisk.

                  […]
               Člen 4
               Za naprave, ki združujejo več funkcij, enakih funkcijam naprav iz členov 2 in 3, je znesek pavšalnega nadomestila enak najvišjemu znesku od tistih iz členov 2 in 3, ki lahko veljajo za integrirano napravo.
               […]
               Člen 8
               Če dolžnik ne sodeluje, kot je opredeljeno v členih od 10 do 12, znesek sorazmernega nadomestila znaša:

                        1.

                        [0,0334] EUR na kopijo varovanega dela;

                        2.

                        [0,0251] EUR na kopijo varovanega dela, narejeno z napravami, ki jih uporabljajo izobraževalne ustanove ali javne izposojevalnice.

                  Zneski iz prvega odstavka se za barvne kopije varovanih barvnih del pomnožijo z dve.
               Člen 9
               Če dolžnik sodeluje pri pobiranju sorazmernega nadomestila, ki ga izvaja organizacija za kolektivno upravljanje pravic, znesek nadomestila znaša:

                        1.

                        [0,0201] EUR na kopijo varovanega dela;

                        2.

                        [0,0151] EUR na kopijo varovanega dela, narejeno z napravami, ki jih uporabljajo izobraževalne ustanove ali javne izposojevalnice.

                  Zneski iz prvega odstavka se za barvne kopije varovanih barvnih del pomnožijo z dve.“

               11

               Sodelovanje iz členov 8 in 9 kraljevega odloka je opredeljeno v njegovih členih od 10 do 12. Člen 10 določa:
               „Dolžnik sodeluje pri pobiranju sorazmernega nadomestila, če je:

                        1.

                        za zadevno obdobje oddal prijavo organizaciji za kolektivno upravljanje pravic v skladu z določbami oddelka 3;

                        2.

                        organizaciji za kolektivno upravljanje pravic ob oddaji prijave začasno plačal sorazmerno nadomestilo za prijavljeno število kopij varovanih del, pomnoženo z upoštevno tarifo iz člena 9, ter je

                        3.

                                 (a)

                                 bodisi soglasno z organizacijo za kolektivno upravljanje pravic pred iztekom roka 200 delovnih dni od dneva, ko je kolektivna organizacija prejela prijavo, ocenil število kopij varovanih del, narejenih v zadevnem obdobju;

                                 (b)

                                 bodisi predložil potrebne informacije za pripravo mnenja iz člena 14, če je organizacija za kolektivno upravljanje pravic zahtevala mnenje v skladu s tem členom.“

               12

               Člen 26 kraljevega odloka določa:
               „(1)   Organizacija za kolektivno upravljanje pravic najpozneje ob koncu drugega leta po začetku veljavnosti tega odloka in nato vsakih pet let pri neodvisni organizaciji naroči izdelavo študije o razmnoževanju del, nameščenih na grafičnem ali podobnem mediju, v zasebne ali didaktične namene v Belgiji.
               (2)   Namen te študije je zlasti ugotoviti:

                        1.

                        število naprav, ki se uporabljajo, in njihovo razdelitev po sektorjih dejavnosti;

                        2.

                        količino kopij, narejenih s temi napravami, in razdelitev te količine po sektorjih dejavnosti;

                        3.

                        količino kopij varovanih del, nameščenih na grafičnem ali podobnem mediju, narejenih s temi napravami, in razdelitev te količine po sektorjih dejavnosti;

                        4.

                        razdelitev količine kopij varovanih del glede na različne kategorije varovanih del, nameščenih na grafičnem ali podobnem mediju;

                        5.

                        proračun, ki ga dolžniki namenijo za reprodukcijo del, nameščenih na grafičnem ali podobnem mediju, v zasebne ali didaktične namene, ter proračun, ki ga dolžniki namenijo za nadomestilo za reprografijo.

                  […]“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               13

               Družba Hewlett-Packard v Belgijo uvaža naprave za razmnoževanje za poslovno in domačo uporabo, med drugim večfunkcijske tiskalnike, katerih glavna funkcija je tiskanje dokumentov s hitrostjo, ki se spreminja glede na kakovost tiskanja.

               14

               Reprobel je kolektivna organizacija, ki je zadolžena za pobiranje in razdeljevanje zneskov, ki ustrezajo pravičnemu nadomestilu iz naslova izjeme za razmnoževanje.

               15

               Organizacija Reprobel je s telefaksom 16. avgusta 2004 družbo Hewlett-Packard obvestila, da bi za vsako prodajo večfunkcijskih tiskalnikov načeloma morala plačati dajatev v višini 49,20 EUR na tiskalnik.

               16

               Ker organizirani sestanki in izmenjave dopisov med družbo Hewlett-Packard in organizacijo Reprobel niso pripeljali do dogovora o tarifi, ki se uporablja za te večfunkcijske tiskalnike, je družba Hewlett-Packard 8. marca 2010 pri Tribunal de première instance de Bruxelles (prvostopenjsko sodišče v Bruslju) vložila tožbo proti organizaciji Reprobel. Po eni strani je predlagala, naj to sodišče ugotovi, da za naprave, ki jih je prodala, ni dolžna plačati nobenega nadomestila ali, podredno, da nadomestila, ki jih je plačala, ustrezajo pravičnemu nadomestilu, ki ga je treba plačati na podlagi belgijskih predpisov, razlaganih glede na Direktivo 2001/29. Po drugi strani je predlagala, naj se organizaciji Reprobel naloži, naj v enem letu pripravi študijo, ki bo skladna s študijo iz člena 26 kraljevega odloka in se bo nanašala na število spornih tiskalnikov in njihovo dejansko uporabo kot fotokopirnih strojev za fotokopiranje varovanih del ter bo namenjena primerjavi te uporabe z dejanskimi uporabami vseh drugih naprav za reproduciranje varovanih del, in če tega ne stori, naj se ji naloži denarna kazen v višini 10 milijonov EUR.

               17

               Organizacija Reprobel je 11. marca 2010 pred istim sodiščem vložila tožbo zoper družbo Hewlett-Packard, v kateri je predlagala, naj se tej družbi naloži, da ji iz naslova nadomestil, za katere šteje, da jih ta družba dolguje na podlagi kraljevega odloka, začasno plača 1 EUR.

               18

               Tribunal de première instance de Bruxelles je ta postopka združilo.

               19

               S sodbo z dne 16. novembra 2012 je Tribunal de première instance de Bruxelles razsodilo, da člena 59, prvi odstavek, in 61, tretji odstavek, LDA nista v skladu s pravom Unije.

               20

               Družba Hewlett-Packard in organizacija Reprobel sta pri predložitvenem sodišču zoper to sodbo vložili pritožbo.

               21

               Cour d’appel de Bruxelles je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali je razlaga izraza ‚pravično nadomestilo‘ iz točk (a) in (b) člena 5(2) Direktive 2001/29 odvisna od tega, ali reprodukcijo na papirju ali podobnem mediju, ki se pridobi z uporabo katere koli fotografske tehnike ali na kak drug način s podobnim učinkom, opravi kateri koli uporabnik ali pa fizična oseba za privatno uporabo in v namene, ki niso niti posredno niti neposredno komercialni? Če je odgovor pritrdilen, na katerih merilih mora temeljiti ta razlika v razlagi?

                        2.

                        Ali je treba točki (a) in (b) člena 5(2) Direktive 2001/29 razlagati tako, da je državam članicam dovoljeno, da določijo pravično nadomestilo za imetnike pravic v obliki:

                                 (a)

                                 pavšalnega nadomestila, ki ga proizvajalec, uvoznik ali pridobitelj znotraj Skupnosti plača med dajanjem naprav, ki omogočajo razmnoževanje varovanih del, v promet na nacionalnem ozemlju in katerega znesek se izračuna izključno na podlagi hitrosti, s katero lahko fotokopirni stroj naredi določeno število kopij na minuto, brez vsakršnega drugega navezovanja na škodo, ki jo morda utrpijo imetniki pravic, ter

                                 (b)

                                 sorazmernega nadomestila, določenega izključno s ceno na enoto, pomnoženo s številom narejenih kopij, ki je odvisna od tega, ali je dolžnik sodeloval pri pobiranju tega nadomestila, ki ga morajo plačati fizične ali pravne osebe, ki razmnožujejo dela, ali po potrebi namesto njih osebe, ki napravo za reproduciranje za plačilo ali brezplačno dajejo na razpolago drugim?

                           Če je odgovor na to vprašanje nikalen, katera so upoštevna in skladna merila, ki jih morajo države članice uporabiti, da se lahko nadomestilo v skladu s pravom Unije šteje za pravično in da se med zadevnimi osebami vzpostavi pravično ravnotežje?

                        3.

                        Ali je treba točki (a) in (b) člena 5(2) Direktive 2001/29 razlagati tako, da je državam članicam dovoljeno, da polovico pravičnega nadomestila za imetnike pravic dodelijo založnikom del, ki so jih ustvarili avtorji, brez kakršne koli obveznosti založnikov, da zagotovijo, da avtorjem – čeprav posredno – del nadomestila, za katero so prikrajšani, koristi?

                        4.

                        Ali je treba točki (a) in (b) člena 5(2) Direktive 2001/29 razlagati tako, da je državam članicam dovoljeno, da vzpostavijo enotno ureditev pobiranja pravičnega nadomestila za imetnike pravic v obliki pavšalnega zneska in zneska, ki je odvisen od števila narejenih kopij, ki implicitno, vendar zanesljivo deloma vključuje razmnoževanje grafičnih izdaj glasbenih del in ponarejenih reprodukcij?“

               22

               Cour d’appel de Bruxelles je z vmesno sodbo z dne 7. februarja 2014 dovolilo intervencijo družbe Epson Europe BV v sporu o glavni stvari.

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Dopustnost

               23

               Organizacija Reprobel in belgijska vlada izpodbijata dopustnost vprašanj o razlagi člena 5(2)(b) Direktive 2001/29, ker naj tak predlog za razlago ne bi bil povezan s predmetom spora o glavni stvari.

               24

               Glede tega so v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča v okviru sodelovanja med Sodiščem in sodišči držav članic, kot ga določa člen 267 PDEU, le nacionalna sodišča, ki odločajo o sporu in morajo prevzeti odgovornost za sodno odločbo, ki jo bodo izdala, pristojna, da ob upoštevanju posebnosti vsake zadeve presodijo o nujnosti sprejetja predhodne odločbe, da bi lahko izdala sodbo, in upoštevnosti vprašanj, ki jih postavijo Sodišču. Zato je Sodišče načeloma zavezano odločiti, če se predložena vprašanja nanašajo na razlago prava Unije (sodba Padawan, C‑467/08, EU:C:2010:620, točka 21).

               25

               Ker za vprašanja, ki se nanašajo na pravo Unije, velja domneva upoštevnosti, lahko Sodišče predlog nacionalnega sodišča tako zavrže samo, če je očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nobene zveze z resničnostjo ali predmetom spora o glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo potrebnih pravnih in dejanskih elementov, da bi lahko na zastavljena vprašanja dalo koristne odgovore (sodba Blanco Pérez in Chao Gómez, C‑570/07 in C‑571/07, EU:C:2010:300, točka 36 in navedena sodna praksa).

               26

               To pa za obravnavani primer ne velja. Razvidno je namreč, da se zaprošena razlaga nanaša na pravo Unije in da ni očitno, da zaprošena razlaga člena 5(2)(b) Direktive 2001/29 nima nobene zveze z resničnostjo ali predmetom spora o glavni stvari ali da je hipotetična, saj se pravično nadomestilo iz postopka v glavni stvari uporablja med drugim za fizične osebe v zvezi z reprodukcijo za privatno uporabo in v namene, ki niso niti neposredno niti posredno komercialni.

               27

               Iz navedenega je razvidno, da so vprašanja za predhodno odločanje dopustna.

         Prvo vprašanje

               28

               Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba točki (a) in (b) člena 5(2) Direktive 2001/29 razlagati tako, da je treba v zvezi z izrazom „pravično nadomestilo“, ki ga vsebujeta, razlikovati glede na to, ali reprodukcijo na papirju ali podobnem mediju z uporabo katere koli fotografske tehnike ali na kak drug način s podobnim učinkom opravi kateri koli uporabnik ali pa fizična oseba za privatno uporabo in v namene, ki niso niti neposredno niti posredno komercialni.

               29

               V skladu s členom 5(2)(a) Direktive 2001/29 lahko države članice predvidijo izjeme in omejitve pravice reproduciranja v zvezi z reprodukcijami na papirju ali podobnem mediju, ki se pridobijo z uporabo katere koli fotografske tehnike ali kako drugače s podobnim učinkom, z izjemo grafičnih izdaj glasbenega dela, ob pogoju, da imetniki pravic dobijo pravično nadomestilo (v nadaljevanju: izjema za razmnoževanje).

               30

               Ker člen 5(2)(a) Direktive 2001/29 ne določa natančneje niti uporabnikov, ki jim je izjema za razmnoževanje, ki jo določa, namenjena, niti namena reprodukcije iz te določbe, niti konteksta te reprodukcije, privaten ali ne, je treba tako izjemo razumeti tako, da zadeva vse kategorije uporabnikov, tudi fizične osebe, in to ne glede na namen reprodukcij, vključno s tistimi za privatno uporabo in v namene, ki niso niti neposredno niti posredno komercialni.

               31

               Člen 5(2)(b) Direktive 2001/29 pa določa, da lahko države članice predvidijo take izjeme in omejitve pravice reproduciranja v zvezi z reprodukcijami v katerem koli mediju, ki jih izdela fizična oseba za privatno uporabo in v namene, ki niso niti posredno niti neposredno komercialni, ob pogoju, da imetniki pravic prejmejo pravično nadomestilo (v nadaljevanju: izjema za privatno reproduciranje).

               32

               Ker ta določba izrecno določa, da se nanaša na reprodukcije v „katerem koli mediju“, jo je treba razumeti tako, da se nanaša tudi na tiste na papirju ali podobnem mediju. Poleg tega, ker navedena določba ne določa natančneje zadevne tehnike reproduciranja, jo je treba razumeti tako, da s svojega področja uporabe ne izključuje reprodukcij z uporabo katere koli fotografske tehnike ali na kak drug način s podobnim učinkom.

               33

               Iz tega izhaja, da se področji uporabe določb, ki določata izjemo za razmnoževanje in izjemo za privatno reproduciranje, deloma prekrivata.

               34

               Konkretneje, medtem ko reprodukcije, ki jih izdelajo fizične osebe za privatno uporabo in v namene, ki niso niti neposredno niti posredno komercialni, lahko spadajo tako pod izjemo za razmnoževanje kot pod izjemo za privatno reproduciranje, pa reprodukcije, ki jih izdelajo uporabniki, ki niso fizične osebe, in reprodukcije, ki jih izdelajo fizične osebe za uporabo, ki ni privatna, ampak druga, ali v komercialne namene, spadajo samo pod izjemo za razmnoževanje.

               35

               V zvezi s pojmom „pravično nadomestilo“ je treba najprej poudariti, da je Sodišče že presodilo, da je pojem „pravično nadomestilo“ v smislu člena 5(2)(b) Direktive 2001/29 avtonomen pojem prava Unije, ki ga je treba razlagati enotno v vseh državah članicah, ki so uvedle izjemo za privatno reproduciranje (sodba Padawan, C‑467/08, EU:C:2010:620, točka 37).

               36

               Sodišče je prav tako presodilo, da mora biti pravično nadomestilo obvezno izračunano na podlagi merila škode, povzročene avtorjem varovanih del. Iz uvodnih izjav 35 in 38 Direktive 2001/29 je namreč razvidno, da sta koncept in višina pravičnega nadomestila vezana na škodo, ki avtorju nastane z reproduciranjem njegovega varovanega dela brez njegovega dovoljenja. S tega vidika je treba pravično nadomestilo šteti za protidajatev za škodo, ki nastane temu avtorju (glej v tem smislu sodbo Padawan, C‑467/08, EU:C:2010:620, točki 40 in 42).

               37

               Zadeva, v kateri je bila izdana sodba Padawan (C‑467/08, EU:C:2010:620), se je sicer specifično nanašala na člen 5(2)(b) Direktive 2001/29. Vendar je Sodišče v tej sodbi razložilo pojem pravičnega nadomestila z uporabo zlasti argumentov, ki se nanašajo na uvodno izjavo 35 te direktive in ki veljajo za vse izjeme, ki so določene v njenem členu 5 in za katere se zahteva pravično nadomestilo. Za sodno prakso, ki je izšla iz navedene sodbe in kot je navedena v točki 36 te sodbe, je treba zato šteti, da je prav tako po analogiji upoštevna za razlago člena 5(2)(a) navedene direktive (glej v tem smislu sodbo VG Wort in drugi, od C‑457/11 do C‑460/11, EU:C:2013:426, točki 73 in 77).

               38

               Ta ugotovitev je podprta z argumentom, ki se nanaša na zahtevo po koherentnosti, ki velja za države članice pri uporabi izjem, ki jih zavezujejo, kot je razvidno iz zadnjega stavka uvodne izjave 32 Direktive 2001/29.

               39

               Koherentnosti pri uporabi teh izjem, ki se deloma prekrivajo, namreč ne bi bilo mogoče zagotoviti, če bi države članice lahko prosto določale način, kako je treba določiti pravično nadomestilo za reprodukcije, narejene pod enakimi pogoji, zgolj glede na to, ali so se odločile predvideti bodisi eno ali drugo od teh izjem, bodisi eno in drugo, hkrati ali postopno.

               40

               Na podlagi teh elementov je treba preučiti, ali je treba v zvezi s pravičnim nadomestilom pri uporabi izjeme za razmnoževanje razlikovati med reprodukcijami, ki jih izdelajo fizične osebe za privatno uporabo in v namene, ki niso niti neposredno niti posredno komercialni, in reprodukcijami, ki jih izdelajo drugi uporabniki in/ali v druge namene.

               41

               V zvezi s tem je treba navesti, da ob upoštevanju sodne prakse, navedene v točki 36 te sodbe, položaj, v katerem reprodukcije v okviru izjeme za razmnoževanje izdela fizična oseba za privatno uporabo in v namene, ki niso niti neposredno niti posredno komercialni, glede na pravično nadomestilo ni primerljiv s položajem, v katerem reprodukcije izdela, čeprav v istem okviru izjeme za razmnoževanje, bodisi uporabnik, ki ni fizična oseba, bodisi fizična oseba, vendar ne za privatno uporabo, temveč za drugo, ali v neposredno ali posredno komercialne namene, saj škoda, ki imetnikom pravic nastane v enem ali drugem od teh položajev, praviloma ni enaka.

               42

               Zato je treba v okviru izjeme za razmnoževanje v zvezi s pravičnim nadomestilom razlikovati med izdelavo reprodukcij, ki jih naredijo fizične osebe za privatno uporabo in v namene, ki niso niti neposredno niti posredno komercialni, na eni strani, in izdelavo reprodukcij, ki jih naredijo fizične osebe, vendar ne za privatno uporabo, temveč drugo, ali v neposredno ali posredno komercialne namene, ter izdelavo reprodukcij, ki jih naredijo druge kategorije uporabnikov, na drugi strani.

               43

               Glede na navedeno je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba točki (a) in (b) člena 5(2) Direktive 2001/29 razlagati tako, da je treba v zvezi z izrazom „pravično nadomestilo“, ki ga vsebujeta, razlikovati glede na to, ali reprodukcijo na papirju ali podobnem mediju z uporabo katere koli fotografske tehnike ali na kak drug način s podobnim učinkom opravi kateri koli uporabnik ali pa fizična oseba za privatno uporabo in v namene, ki niso niti neposredno niti posredno komercialni.

         Tretje vprašanje

               44

               S tretjim vprašanjem, ki ga je treba obravnavati na drugem mestu, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali točki (a) in (b) člena 5(2) Direktive 2001/29 nasprotujeta nacionalni zakonodaji, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki državi članici dovoljuje, da del pravičnega nadomestila za imetnike pravic dodeli založnikom del, ki so jih ustvarili avtorji, brez kakršne koli obveznosti teh založnikov, da zagotovijo, da tem avtorjem – čeprav posredno – del nadomestila, za katero so prikrajšani, koristi.

               45

               Najprej je treba navesti, da je iz formulacije, ki jo je uporabilo predložitveno sodišče, razvidno, da se to vprašanje nanaša na primer, v katerem se zaradi nadomestila, izplačanega založnikom, ustrezno zmanjša nadomestilo, ki bi ga običajno morali dobiti imetniki pravice reproduciranja na podlagi Direktive 2001/29.

               46

               V skladu s točkama (a) in (b) člena 5(2) Direktive 2001/29 je možnost držav članic, da predvidijo izjeme iz teh določb, pogojena z obveznostjo za te države, da imetnikom pravice reproduciranja zagotovijo pravično nadomestilo.

               47

               Založniki pa niso našteti med imetniki pravice reproduciranja, kot je določena v členu 2 Direktive 2001/29.

               48

               Ker je na eni strani pravično nadomestilo, dolgovano iz naslova izjem za razmnoževanje in privatno reproduciranje, namenjeno, kot je razvidno iz točke 36 te sodbe, povračilu škode, ki imetnikom pravic nastane zaradi reproduciranja njihovih del brez njihovega dovoljenja, in na drugi strani založniki niso imetniki izključne pravice reproduciranja v smislu člena 2 Direktive 2001/29, njim ne nastane nobena škoda v smislu teh dveh izjem. Torej ne smejo dobiti nadomestila iz naslova navedenih izjem, če bi bili zaradi tega imetniki pravic reproduciranja v celoti ali deloma prikrajšani za pravično nadomestilo, do katerega so iz naslova teh istih izjem upravičeni.

               49

               Iz navedenega je razvidno, da je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da točki (a) in (b) člena 5(2) Direktive 2001/29 nasprotujeta nacionalni zakonodaji, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki državi članici dovoljuje, da del pravičnega nadomestila za imetnike pravic dodeli založnikom del, ki so jih ustvarili avtorji, brez obveznosti teh založnikov, da zagotovijo, da tem avtorjem – čeprav posredno – del nadomestila, za katero so prikrajšani, koristi.

         Četrto vprašanje

               50

               S četrtim vprašanjem, ki ga je treba obravnavati na tretjem mestu, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali točki (a) in (b) člena 5(2) Direktive 2001/29 nasprotujeta nacionalni zakonodaji, kot je ta iz postopka v glavni stvari, s katero je vzpostavljen nediferenciran sistem pobiranja pravičnega nadomestila, ki vključuje tudi reprodukcije grafičnih izdaj glasbenih del in ponarejene reprodukcije, narejene iz nezakonitega vira.

               51

               Najprej je treba v zvezi z grafičnimi izdajami glasbenih del navesti, da je iz besedila člena 5(2)(a) Direktive 2001/29 izrecno razvidno, da so grafične izdaje glasbenih del izključene s področja uporabe izjeme za razmnoževanje. Zato se ne morejo upoštevati pri izračunu pravičnega nadomestila, vključno s primerom, v katerem bi reprodukcije grafičnih izdaj glasbenih del naredila fizična oseba za privatno uporabo in v namene, ki niso neposredno ali posredno komercialni.

               52

               Ob upoštevanju ugotovitve v točki 33 te sodbe isti sklep načeloma velja tudi glede izjeme za privatno reproduciranje. Če bi bilo drugače, bi obstajalo tveganje nekoherentnosti pri skupni ali vzporedni uporabi izjeme za privatno reproduciranje in izjeme za razmnoževanje s strani držav članic, kar bi bilo v nasprotju z zahtevo iz zadnjega stavka uvodne izjave 32 Direktive 2001/29.

               53

               Če bi bilo reproduciranje grafičnih izdaj glasbenih del dovoljeno v okviru ene od teh izjem in prepovedano v okviru druge, bi bil pravni položaj v zadevni državi članici protisloven in bi omogočal zaobiti prepoved dovolitve reproduciranja grafičnih izdaj glasbenih del.

               54

               V teh okoliščinah je treba izključitev grafičnih izdaj glasbenih del, določeno v členu 5(2)(a) Direktive 2001/29, razumeti tako, da njen namen ni zgolj omejiti obseg izjeme za razmnoževanje, ampak tudi vzpostaviti posebno ureditev za to vrsto varovanih predmetov, ki načeloma prepoveduje njihovo reproduciranje brez dovoljenja imetnikov pravic.

               55

               Iz tega izhaja, da točki (a) in (b) člena 5(2) Direktive 2001/29 načeloma nasprotujeta nacionalni zakonodaji, kot je ta iz postopka v glavni stvari, s katero je vzpostavljen nediferenciran sistem pobiranja pravičnega nadomestila, ki vključuje tudi reprodukcije grafičnih izdaj glasbenih del.

               56

               Ob upoštevanju zadnjega stavka uvodne izjave 35 Direktive 2001/29 pa ni mogoče izključiti, da je mogoče v nekaterih omejenih in posameznih primerih za nedovoljeno reprodukcijo grafičnih izdaj glasbenih del, narejeno v okviru izjeme za privatno reproduciranje, če je škoda, ki jo lahko ta reprodukcija povzroči imetnikom pravic, minimalna, šteti, da je združljiva s posebno ureditvijo, navedeno v točki 54 te sodbe.

               57

               Dalje, v zvezi s ponarejenimi reprodukcijami je Sodišče že presodilo, da je treba člen 5(2)(b) Direktive 2001/29 razlagati tako, da ne vključuje primera privatnih reprodukcij, narejenih iz nezakonitega vira (sodba ACI Adam in drugi, C‑435/12, EU:C:2014:254, točka 41).

               58

               Sodišče je namreč presodilo, da čeprav je treba člen 5(2)(b) Direktive 2001/29 razumeti tako, da izjema za privatno reproduciranje imetnikom avtorske pravice sicer prepoveduje, da bi se sklicevali na svojo izključno pravico, da dovolijo ali prepovedo reprodukcije, v razmerju do oseb, ki naredijo privatne reprodukcije njihovih del, pa te določbe ni mogoče razumeti tako, da imetnikom avtorske pravice – poleg te izrecno določene omejitve – nalaga, naj dopuščajo kršitve njihovih pravic, do katerih lahko pride ob izdelavi privatnih reprodukcij (glej sodbo ACI Adam in drugi, C‑435/12, EU:C:2014:254, točka 31).

               59

               Sodišče je prav tako poudarilo, da iz uvodne izjave 22 Direktive 2001/29 izhaja, da se cilja ustrezne podpore razširjanju kulture ne sme doseči z žrtvovanjem strogega varstva pravic ali z dopuščanjem nezakonitih oblik distribuiranja ponarejenih ali piratskih del (sodba ACI Adam in drugi, C‑435/12, EU:C:2014:254, točka 36) in da lahko ob uporabi nacionalne zakonodaje, ki ne razlikuje med tem, ali je vir, iz katerega se opravi reproduciranje za privatno uporabo, zakonit ali nezakonit, ta zakonodaja krši nekatere pogoje iz člena 5(5) Direktive 2001/29 (sodba ACI Adam in drugi, C‑435/12, EU:C:2014:254, točka 38).

               60

               Prvič, priznanje, da se tako reproduciranje lahko opravi iz nezakonitega vira, bi opogumilo promet s ponarejenimi ali piratskimi deli, kar bi nujno zmanjšalo obseg zakonite prodaje ali drugih transakcij v zvezi z varovanimi deli, tako da bi se škodilo normalnemu izkoriščanju teh del (sodba ACI Adam in drugi, C‑435/12, EU:C:2014:254, točka 39).

               61

               Drugič, to bi lahko ob upoštevanju ugotovitve iz prejšnje točke te sodbe povzročilo neupravičeno škodo imetnikom avtorske pravice (sodba ACI Adam in drugi, C‑435/12, EU:C:2014:254, točka 40).

               62

               Te argumente, ki jih je Sodišče navedlo v okviru izjeme za privatno reproduciranje, je mogoče glede na njihovo naravo v celoti uporabiti v zvezi z izjemo za razmnoževanje. Zato je treba šteti, da je sodna praksa, navedena v točkah od 58 do 61 te sodbe, upoštevna v okviru razlage zadnjenavedene izjeme.

               63

               Taka razlaga izjeme za razmnoževanje je podprta s tem, da se izjema za privatno reproduciranje nanaša na reprodukcije v „katerem koli mediju“, naj bo to papir ali podoben medij, z uporabo katere koli fotografske tehnike ali na kak drug način s podobnim učinkom. Izvajanje teh dve izjem s strani držav članic pa bi lahko bilo nekoherentno, kar bi bilo v nasprotju z zahtevo, ki je razvidna iz zadnjega stavka uvodne izjave 32 Direktive 2001/29, če bi se za izjemo za razmnoževanje štelo, da drugače od izjeme za privatno reproduciranje vključuje ponarejene reprodukcije.

               64

               Na četrto vprašanje je torej treba odgovoriti, da točki (a) in (b) člena 5(2) Direktive 2001/29 nasprotujeta nacionalni zakonodaji, kot je ta iz postopka v glavni stvari, s katero je vzpostavljen nediferenciran sistem pobiranja pravičnega nadomestila, ki vključuje tudi reprodukcije grafičnih izdaj glasbenih del in ponarejene reprodukcije, narejene iz nezakonitih virov.

         Drugo vprašanje

               65

               Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem, ki ga je treba obravnavati nazadnje, v bistvu sprašuje, ali točki (a) in (b) člena 5(2) Direktive 2001/29 nasprotujeta nacionalni zakonodaji, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki za financiranje pravičnega nadomestila imetnikom pravic združuje dve obliki nadomestila, in sicer na eni strani pavšalno nadomestilo, ki ga ob dajanju naprav, ki omogočajo reproduciranje varovanih del, v promet na nacionalnem ozemlju pred reproduciranjem plača njihov proizvajalec, uvoznik ali pridobitelj znotraj Skupnosti in katerega znesek se izračuna izključno na podlagi hitrosti, s katero lahko delajo reprodukcije, ter na drugi strani sorazmerno nadomestilo, ki se pobere po reproduciranju in ki se določi izključno s ceno na enoto, pomnoženo s številom narejenih reprodukcij, ki je poleg tega odvisna od tega, ali je dolžnik sodeloval pri pobiranju tega nadomestila, ki ga morajo načeloma plačati fizične ali pravne osebe, ki reproducirajo dela.

               66

               Sistem iz postopka v glavni stvari se kaže kot kombinirani sistem nadomestil, ki za namene financiranja pravičnega nadomestila vključuje hkrati nadomestilo, ki se določi pred reproduciranjem na podlagi hitrosti, s katero naprava tehnično opravlja reprodukcije, in nadomestilo, ki se določi po reproduciranju na podlagi števila narejenih reprodukcij.

               67

               Na prvem mestu, v zvezi z nadomestilom, ki se določi pred reproduciranjem, se predložitveno sodišče sprašuje zlasti, ali je najvišja hitrost, s katero naprava dela reprodukcije, upoštevno merilo za določitev dajatve, ki jo morajo ob dajanju naprav, ki omogočajo reproduciranje varovanih del, v promet na nacionalnem ozemlju plačati njihovi proizvajalci, uvozniki ali pridobitelji znotraj Skupnosti.

               68

               V zvezi s tem je treba najprej spomniti, kot je bilo opozorjeno v točkah 36 in 37 te sodbe, da je na eni strani namen pravičnega nadomestila ustrezno povrniti škodo imetnikom avtorskih pravic za reproduciranje varovanih del brez njihovega dovoljenja. Zato ga je treba šteti za protidajatev za škodo, ki je nastala tem imetnikom in ki izvira iz reproduciranja. Na drugi strani je treba sodno prakso Sodišča glede merila škode uporabiti v okviru tako izjeme za privatno reproduciranje kot izjeme za razmnoževanje.

               69

               Iz tega izhaja, na eni strani, da je pravično nadomestilo načeloma namenjeno povračilu škode, ki je nastala zaradi dejansko narejenih reprodukcij (v nadaljevanju: merilo dejanske škode), in na drugi strani, da morajo načeloma osebe, ki so ustvarile reprodukcije, povrniti škodo v zvezi z njimi s financiranjem nadomestila, ki bo izplačano imetniku pravic (glej sodbo Padawan, C‑467/08, EU:C:2010:620, točka 45).

               70

               Sodišče pa je priznalo, da lahko države članice ob upoštevanju praktičnih težav pri identifikaciji uporabnikov in pri tem, da se jih obveže povrniti škodo, ki jo povzročajo imetnikom pravic, uvedejo dajatev, ki se ne naloži zadevnim uporabnikom, temveč osebam, ki razpolagajo z opremo, napravami in nosilci za digitalno reproduciranje in ki na tej podlagi pravno ali dejansko dajejo to opremo na voljo tem uporabnikom ali zanje opravijo storitev reproduciranja ter ki lahko prevalijo strošek dajatve na uporabnike (glej v tem smislu sodbo Padawan, C‑467/08, EU:C:2010:620, točki 46 in 48).

               71

               Gotovo je, da zneska take dajatve, ki se določi pred reproduciranjem, ni mogoče določiti na podlagi merila dejanske škode, saj njen obseg ob dajanju zadevnih naprav v promet na nacionalnem ozemlju ni znan. To dajatev je zato nujno treba oblikovati kot pavšalno.

               72

               V zvezi s tem je treba navesti, da se za osebe, ki so jim bile te naprave dane na voljo, legitimno domneva, da bodo v celoti koristile to razpolaganje, to pomeni, da se šteje, da bodo v celoti izkoristile funkcije navedenih naprav, vključno s funkcijo reproduciranja. Iz tega izhaja, da že sposobnost teh naprav za izdelovanje reprodukcij zadostuje za utemeljitev uporabe dajatve za zadevne osebe (glej v tem smislu sodbo Padawan, C‑467/08, EU:C:2010:620, točki 55 in 56).

               73

               Iz sodne prakse, navedene v prejšnji točki te sodbe, pa ni mogoče izpeljati, da se šteje, da bodo vse osebe, ki so jim take naprave dane na voljo, v celoti izkoristile njihovo tehnično sposobnost reproduciranja, pri čemer ta sposobnost ustreza maksimalnemu številu reprodukcij, ki jih je tehnično mogoče narediti v nekem času.

               74

               Gotovo je namreč, da ker različne kategorije pridobiteljev ali uporabnikov nimajo enakih potreb in zanje ne veljajo enake omejitve, kot so te iz člena 5(2)(b) Direktive 2001/29, bodo različne kategorije pridobiteljev ali uporabnikov tehnično sposobnost neke naprave izkoristile le v okviru teh potreb in omejitev.

               75

               Izkoriščanje tehnične sposobnosti naprave za reproduciranje se razlikuje zlasti glede na to, ali zadevna oseba reprodukcije dela za javno ali privatno uporabo, v komercialne ali druge namene.

               76

               Pri nadomestilu, katerega znesek je določen pavšalno in katerega plačilo je naloženo osebam, ki dajejo naprave na voljo fizičnim ali pravnim osebam za reproduciranje, je to razlikovanje načeloma treba upoštevati, saj lahko ocena škode privede do precej različnih rezultatov glede na položaje, navedene v prejšnji točki te sodbe.

               77

               Iz navedenega je razvidno, da točki (a) in (b) člena 5(2) Direktive 2001/29 nasprotujeta pavšalnemu nadomestilu, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki ga pred reproduciranjem plača proizvajalec, uvoznik ali pridobitelj znotraj Skupnosti ob dajanju naprave v promet na nacionalnem ozemlju, če se znesek tega nadomestila določi zgolj na podlagi hitrosti, s katero lahko ta naprava tehnično dela reprodukcije.

               78

               Na drugem mestu, v zvezi z nadomestilom, ki se plača po reproduciranju, se predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali pravo Unije dovoljuje državi članici, da je znesek dajatve, ki jo morajo plačati fizične ali pravne osebe, ki reproducirajo dela, odvisen od tega, ali te osebe sodelujejo pri pobiranju dajatve ali ne.

               79

               V zvezi s tem je treba navesti, kot je bilo opozorjeno v točki 36 te sodbe, da je namen pravičnega nadomestila povrniti škodo, povzročeno imetnikom pravic. Škoda, povzročena avtorju, pa je enaka ne glede na to, ali dolžnik pri pobiranju take dajatve sodeluje ali ne.

               80

               To, ali dolžnik sodeluje ali ne, tako ne more biti ustrezno merilo za razlikovanje zneska dajatve, ki je namenjena financiranju pravičnega nadomestila po reproduciranju.

               81

               Na tretjem in zadnjem mestu je treba preučiti, ali točki (a) in (b) člena 5(2) Direktive 2001/29 nasprotujeta nacionalni zakonodaji, ki vzpostavlja kombiniran sistem, ki vključuje hkrati pavšalno nadomestilo, ki se plača pred reproduciranjem, in sorazmerno nadomestilo, ki se plača po njem.

               82

               V zvezi s tem iz sodne prakse, navedene v točki 69 te sodbe, implicitno izhaja, da je lahko uvedba dajatve, ki se določi pred reproduciranjem, dovoljena le subsidiarno, če ni mogoče identificirati uporabnikov in zato ni mogoče oceniti dejanske škode, ki je nastala imetnikom pravic.

               83

               Vendar glede na možnost držav članic, da določijo podrobna pravila financiranja in pobiranja pravičnega nadomestila ter njegovo raven, ni mogoče a priori šteti, da sistem, ki združuje pavšalno nadomestilo, ki se določi pred reproduciranjem, in sorazmerno nadomestilo, ki se določi po njem, ni združljiv s točkama (a) in (b) člena 5(2) Direktive 2001/29.

               84

               Tak sistem pa mora kot celota omogočati pobiranje dajatve iz naslova pravičnega nadomestila, katere znesek v bistvu ustreza dejanski škodi, ki je nastala imetnikom pravic, pri čemer pa se ne zdi, da bi imela država članica, ki bi se odločila uvesti obliko nadomestila, ki se določi pred reproduciranjem in katerega znesek je odvisen od števila narejenih reprodukcij, praktične težave pri identifikaciji in ocenjevanju, navedene v točki 82 te sodbe.

               85

               Da bi lahko sistem, ki združuje pavšalno nadomestilo, ki se določi pred reproduciranjem, in sorazmerno nadomestilo, ki se določi po reproduciranju, kot je ta iz postopka v glavni stvari, izpolnil pogoj, naveden v prejšnji točki te sodbe, mora vsebovati mehanizme, zlasti vračila, ki so namenjeni popravi vsakršnega položaja „čezmernega nadomestila“ v škodo te ali one kategorije uporabnikov (glej po analogiji sodbo Amazon.com International Sales in drugi, C‑521/11, EU:C:2013:515, točki 30 in 31).

               86

               Tako „čezmerno nadomestilo“ ne bi bilo namreč združljivo z zahtevo iz uvodne izjave 31 Direktive 2001/29, v skladu s katero je treba zagotoviti pravično ravnotežje med imetniki pravic in uporabniki varovanih predmetov.

               87

               Natančneje, tak kombinirani sistem nadomestila mora vsebovati mehanizme, zlasti vračila, ki omogočajo dopolnilno uporabo meril dejanske škode in pavšalno določene škode.

               88

               Iz navedenega je razvidno, da točki (a) in (b) člena 5(2) Direktive 2001/29 nasprotujeta nacionalni zakonodaji, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki vzpostavlja sistem, ki za financiranje pravičnega nadomestila imetnikom pravic združuje dve obliki nadomestila, in sicer na eni strani pavšalno nadomestilo, ki ga ob dajanju naprav, ki omogočajo reproduciranje varovanih del, v promet na nacionalnem ozemlju pred reproduciranjem plača njihov proizvajalec, uvoznik ali pridobitelj znotraj Skupnosti, ter na drugi strani sorazmerno nadomestilo, ki se plača po reproduciranju, ki se določi izključno s ceno na enoto, pomnoženo s številom narejenih reprodukcij, in ki ga morajo plačati fizične ali pravne osebe, ki te reprodukcije naredijo, če

                        —

                        je pavšalno nadomestilo, ki se plača pred reproduciranjem, izračunano zgolj na podlagi hitrosti, s katero lahko zadevna naprava dela reprodukcije;

                        —

                        se sorazmerno nadomestilo, ki se plača po reproduciranju, spreminja glede na to, ali je dolžnik pri pobiranju tega nadomestila sodeloval ali ne;

                        —

                        kombinirani sistem kot celota ne vsebuje mehanizmov, zlasti vračila, ki bi omogočali dopolnilno uporabo meril dejanske škode in pavšalno določene škode v zvezi z različnimi kategorijami uporabnikov.

         Stroški

               89

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:

                           1.

                           Točki (a) in (b) člena 5(2) Direktive 2001/29/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2001 o usklajevanju določenih vidikov avtorske in sorodnih pravic v informacijski družbi je treba razlagati tako, da je treba v zvezi z izrazom „pravično nadomestilo“, ki ga vsebujeta, razlikovati glede na to, ali reprodukcijo na papirju ali podobnem mediju z uporabo katere koli fotografske tehnike ali na kak drug način s podobnim učinkom opravi kateri koli uporabnik ali pa fizična oseba za privatno uporabo in v namene, ki niso niti neposredno niti posredno komercialni.

                           2.

                           Točki (a) in (b) člena 5(2) Direktive 2001/29 nasprotujeta nacionalni zakonodaji, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki državi članici dovoljuje, da del pravičnega nadomestila za imetnike pravic dodeli založnikom del, ki so jih ustvarili avtorji, brez obveznosti teh založnikov, da zagotovijo, da tem avtorjem – čeprav posredno – del nadomestila, za katero so prikrajšani, koristi.

                           3.

                           Točki (a) in (b) člena 5(2) Direktive 2001/29 nasprotujeta nacionalni zakonodaji, kot je ta iz postopka v glavni stvari, s katero je vzpostavljen nediferenciran sistem pobiranja pravičnega nadomestila, ki vključuje tudi reprodukcije grafičnih izdaj glasbenih del in ponarejene reprodukcije, narejene iz nezakonitih virov.

                           4.

                           Točki (a) in (b) člena 5(2) Direktive 2001/29 nasprotujeta nacionalni zakonodaji, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki vzpostavlja sistem, ki za financiranje pravičnega nadomestila imetnikom pravic združuje dve obliki nadomestila, in sicer na eni strani pavšalno nadomestilo, ki ga ob dajanju naprav, ki omogočajo reproduciranje varovanih del, v promet na nacionalnem ozemlju pred reproduciranjem plača njihov proizvajalec, uvoznik ali pridobitelj znotraj Skupnosti, ter na drugi strani sorazmerno nadomestilo, ki se plača po reproduciranju, ki se določi izključno s ceno na enoto, pomnoženo s številom narejenih reprodukcij, in ki ga morajo plačati fizične ali pravne osebe, ki te reprodukcije naredijo, če:

                                 —

                                    je pavšalno nadomestilo, ki se plača pred reproduciranjem, izračunano zgolj na podlagi hitrosti, s katero lahko zadevna naprava dela reprodukcije;

                                 —

                                    se sorazmerno nadomestilo, ki se plača po reproduciranju, spreminja glede na to, ali je dolžnik pri pobiranju tega nadomestila sodeloval ali ne;

                                 —

                                    kombinirani sistem kot celota ne vsebuje mehanizmov, zlasti vračila, ki bi omogočali dopolnilno uporabo meril dejanske škode in pavšalno določene škode v zvezi z različnimi kategorijami uporabnikov.

                     Podpisi

            (
            *
         )   Jezik postopka: francoščina.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 7. marca 1996. # Edith Freers in Hannelore Speckmann proti Deutsche Bundespost. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Arbeitsgericht Bremen - Nemčija. # Zadeva C-278/93.


title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 21. decembra 2016.#Francisco Gutiérrez Naranjo proti Cajasur Banco SAU, Ana María Palacios Martínez proti Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA (BBVA), Banco Popular Español SA proti Emiliu Irlesu Lópezu in Teresi Torres Andreu.#Predlogai za sprejetje predhodne odločbe, ki sta ju vložili Juzgado de lo Mercantil n° 1 de Granada in Audiencia Provincial de Alicante.#Predhodno odločanje – Direktiva 93/13/EGS – Potrošniške pogodbe – Hipotekarna posojila – Nepošteni pogoji – Člen 4(2) – Člen 6(1) – Ugotovitev ničnosti – Omejitev časovnih učinkov ugotovitve ničnosti nedovoljenega pogoja od nacionalnega sodišča.#Združene zadevi C-154/15, C-307/15 in C-308/15.

text:
       SODBA SODIŠČA (veliki senat)
   z dne 21. decembra 2016 (
         *1
      )
   „Predhodno odločanje – Direktiva 93/13/EGS – Potrošniške pogodbe – Hipotekarna posojila – Nepošteni pogoji – Člen 4(2) – Člen 6(1) – Ugotovitev ničnosti – Omejitev časovnih učinkov ugotovitve ničnosti nedovoljenega pogoja od nacionalnega sodišča“
   V združenih zadevah C‑154/15, C‑307/15 in C‑308/15,
   katerih predmet so predlogi za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki sta jih vložili Juzgado de lo Mercantil no1 de Granada (gospodarsko sodišče št. 1 v Granadi, Španija) (C‑154/15), z odločbo z dne 25. marca 2015, ki je na Sodišče prispela 1. aprila 2015, ter Audiencia Provincial de Alicante (provincialno sodišče v Alicanteju, Španija) (C‑307/15 in C‑308/15), z odločbama z dne 15. junija 2015, ki sta na Sodišče prispeli 1. julija 2015, v postopkih

      Francisco Gutiérrez Naranjo

   proti

      Cajasur Banco SAU (C‑154/15),

      Ana María Palacios Martínez

   proti

      Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA (BBVA) (C‑307/15),

      Banco Popular Español, S.A.

   proti

      Emiliu Irlesu Lópezu,

      Teresi Torres Andreu (C‑308/15),
   SODIŠČE (veliki senat),
   v sestavi K. Lenaerts, predsednik, A. Tizzano, podpredsednik, R. Silva de Lapuerta, predsednica senata, in M. Ilešič, predsednik senata, J. Malenovský, E. Levits (poročevalec), J.‑C. Bonichot, A. Arabadjiev, C. G. Fernlund, C. Vajda, S. Rodin, F. Biltgen, sodniki, ter K. Jürimäe, sodnica,
   generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
   sodna tajnica: L. Carrasco Marco, administratorka,
   na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 26. aprila 2016,
   ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

            –

            za F. Gutiérreza Naranjo A. Navarro Vidal, A. Martínez Muriel, D. Pineda Cuadrado in L. Pineda Salido, odvetniki,

            –

            za A. M. Palacios Martínez F. J. Zambudio Nicolas, odvetnik in R. López Coloma, procuradora,

            –

            za Banco Popular Español SA C. Fernández Vicién, I. Moreno‑Tapia Rivas in J. Capell, odvetniki,

            –

            za Cajasur Banco SAU J. Remón Peñalver in D. Sarmiento Ramirez‑Escudero, odvetnika,

            –

            za Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA (BBVA) J. Rodríguez Cárcamo in A. Rodríguez Conde, odvetnika,

            –

            za E. Irlesa Lópeza in T. Torres Andreu Y. Sánchez Orts, agentka, in F. García Cerrillo, odvetnik,

            –

            za špansko vlado A. Gavela Llopis in M. Sampol Pucurull, agenta,

            –

            za češko vlado S. Šindelková, M. Smolek in J. Vláčil, agenti,

            –

            za poljsko vlado B. Majczyna, agent,

            –

            za vlado Združenega kraljestva S. Simmons in L. Christie, agenta, skupaj s S. Ford, barrister, ter K. Smith in B. Kennellyjem, QC,

            –

            za Evropsko komisijo D. Roussanov, N. Ruiz García in J. Baquero Cruz, agenti,

      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 13. julija 2016,
   izreka naslednjo

      Sodbo

            1

            Predlogi za sprejetje predhodne odločbe se nanašajo na razlago členov 6 in 7 Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 2, str. 288).

            2

            Ti predlogi so bili vloženi v okviru sporov med osebami, ki so vzele hipotekarna posojila pri kreditnih institucijah, glede pravice do vračila zneskov, izplačanih na podlagi pogodbenih klavzul, katerih nepoštenost je bila sodno ugotovljena.

      Pravni okvir

         Pravo Unije

            3

            V deseti uvodni izjavi Direktive 93/13 je navedeno:
            „[…] učinkovitejše varstvo potrošnika [je] mogoče doseči s sprejetjem enotnih predpisov glede nedovoljenih [nepoštenih] pogodbenih pogojev“;

            4

            V dvanajsti uvodni izjavi te direktive je navedeno:
            „[…] ker bi morale imeti države članice možnost, da ob upoštevanju Pogodbe potrošnikom nudijo višjo raven varstva z nacionalnimi predpisi, ki so strožji od te direktive“;

            5

            V štiriindvajseti uvodni izjavi Direktive 93/13 je navedeno:
            „[…] ker morajo imeti sodišča ali upravni organi držav članic na voljo ustrezna in učinkovita sredstva za preprečevanje nadaljnje uporabe nedovoljenih pogojev v potrošniških pogodbah“.

            6

            Člen 3(1) Direktive 93/13 določa:
            „Pogodbeni pogoj, o katerem se stranki nista dogovorili posamično, velja za nedovoljenega [nepoštenega], če v nasprotju z zahtevo dobre vere v škodo potrošnika povzroči znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank.“

            7

            Člen 3(2), prvi pododstavek, te direktive določa:
            „Pogodbeni pogoj [se] šteje za pogoj, o katerem se stranki nista dogovorili posamično, če je bil sestavljen vnaprej in potrošnik zato ni mogel vplivati na vsebino določbe, zlasti v okviru vnaprej oblikovane tipske pogodbe.“

            8

            Člen 4 te direktive določa:
            „1.   Brez poseganja v člen 7 je treba nedovoljenost [nepoštenost] pogodbenega pogoja oceniti ob upoštevanju narave blaga ali storitev, za katero je bila sklenjena pogodba, in s sklicevanjem na vse okoliščine, ki so obstajale v času sklepanja pogodbe ter na vse druge pogoje te pogodbe ali druge pogodbe, od katere je pogoj odvisen.
            2.   Ocena nedovoljenosti pogojev ne sme biti povezana niti z opredelitvijo glavnega predmeta pogodbe niti z ustreznostjo med ceno in plačilom za izmenjane storitve ali blago, če so pogoji v jasnem, razumljivem jeziku.“

            9

            Člen 5 te direktive določa:
            „Pri pogodbah, v katerih so vsi ali nekateri pogodbeni pogoji, ki so ponujeni potrošniku, pisni, morajo biti ti pogoji vedno sestavljeni v jasnem, razumljivem jeziku. […]“

            10

            Člen 6(1) Direktive 93/13 določa:
            „Države članice določijo, da nedovoljeni pogoji, uporabljeni v pogodbi, ki jo s potrošnikom sklene prodajalec ali ponudnik, kakor je določeno z nacionalnim pravom, niso zavezujoči za potrošnika in da pogodba še naprej zavezuje obe stranki na podlagi teh pogojev, če je nadaljnji obstoj mogoč brez nedovoljenih pogojev.“

            11

            Člen 7(1) te direktive določa:
            „Države članice zagotovijo, da v interesu potrošnikov in konkurentov obstajajo ustrezna in učinkovita sredstva za preprečevanje nadaljnje uporabe nedovoljenih pogojev v pogodbah, ki jih s potrošniki sklenejo prodajalci ali ponudniki.“

         Špansko pravo

      Zakonodaja

            12

            Člen 1303 Código Civil (civilni zakonik) določa:
            „Če je obveznost ugotovljena za nično, mora vsaka pogodbena stranka vrniti drugi vse, kar je prejela na podlagi take pogodbe, skupaj s plodovi oziroma obrestmi, brez poseganja v naslednje člene.“

            13

            Člen 82(1) prenovljenega besedila Ley General para la Defensa de los Consumidores y Usuarios y otras leyes complementarias (prenovljeno besedilo splošnega zakona o varstvu potrošnikov in uporabnikov in drugih dopolnilnih zakonov), ki je bil potrjen z Real Decreto Legislativo 1/2007 (kraljeva zakonska uredba 1/2007) z dne 16. novembra 2007 (BOE št. 287 z dne 30. novembra 2007), v različici, ki se uporablja za spore o glavni stvari (v nadaljevanju: LGDCU), določa:
            „Za nepoštene se štejejo vsi pogoji, o katerih se stranki nista dogovorili posamično, ter vsa ravnanja, ki niso posledica izrecnega dogovora in ki v nasprotju z zahtevo dobre vere v škodo potrošnika in uporabnika povzročijo znatno neravnotežje med pogodbenimi pravicami in obveznostmi strank.“

            14

            Člen 83 LGDCU določa:
            „Nepošteni pogoji so po pravu nični in se štejejo za neobstoječe. Sodišče po opredelitvi strank ugotovi ničnost nepoštenih pogojev iz pogodbe, ta pa še naprej zavezuje stranke na podlagi istih pogojev, če je njen nadaljnji obstoj mogoč brez nepoštenih pogojev.“

            15

            Člen 5(5) Ley 7/1998 sobre Condiciones Generales de la Contratación (zakon 7/1998 o splošnih pogodbenih pogojih) z dne 13. aprila 1998 (BOE št. 89 z dne 14. aprila 1998) v različici, ki se uporablja za spore o glavni stvari (v nadaljevanju: LCGC), določa:
            „Besedilo splošnih določb mora biti v skladu z merili preglednosti, jasnosti, natančnosti in preprostosti.“

            16

            Člen 7 LCGC določa:
            „Šteje se, da ti splošni pogoji niso v pogodbi:

                     (a)

                     pogoji, za katere potrošnik dejansko ni imel možnosti, da se z njimi v celoti seznani pred sklenitvijo pogodbe ali ki niso bili podpisani, po potrebi, v skladu s členom 5;

                     (b)

                     neberljivi, dvoumni, nejasni in nerazumljivi pogoji, razen ko jih je pristopnik izrecno pisno sprejel in so v skladu s specialnimi pravili glede preglednosti pogodbenih pogojev na tem področju.“

            17

            Člen 8 LCGC določa:
            „1.   Splošni pogoji, s katerimi so v škodo stranke, ki pristopi k pogodbi, kršene določbe zakona ali drugih prisilnih predpisov ali prepovedi, so nični, razen če je v njih določena drugačna sankcija za kršitev.
            2.   Zlasti so nični nepošteni splošni pogoji v potrošniških pogodbah […].“

      Sodna praksa Tribunal Supremo (vrhovno sodišče, Španija)

   – Sodba št. 241/2013 z dne 9. maja 2013

            18

            Tribunal Supremo (vrhovno sodišče) je v okviru kolektivne opustitvene tožbe, ki jo je združenje potrošnikov pri njem vložilo zoper več kreditnih institucij, v sodbi št. 241/2013 z dne 9. maja 2013 (v nadaljevanju: sodba z dne 9. maja 2013) po tem, ko je ugotovilo da so klavzule o minimalni obrestni meri, pod katero variabilne obresti niso smele pasti (v nadaljevanju: klavzule o minimalni obrestni meri), v splošnih pogojih potrošniških pogodb o hipotekarnih kreditih nepoštene, ugotovilo ničnost teh klavzul.

            19

            To sodišče je presodilo, da so te klavzule, ki se nanašajo na opredelitev glavnega predmeta zadevnih pogodb, jezikovno razumljive za potrošnike in torej izpolnjujejo zahtevo po jasnem in razumljivem besedilu iz člena 4(2) Direktive 93/13. Zato jih po presoji tega sodišča ni bilo treba šteti za nepoštene v skladu s sodno prakso Sodišča iz sodbe z dne 3. junija 2010, Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid (C‑484/08, EU:C:2010:309).

            20

            Vendar je to sodišče zlasti na podlagi načel, ki jih je Sodišče potrdilo v sodbi z dne 21. marca 2013, RWE Vertrieb (C‑92/11, EU:C:2013:180), ugotovilo, da je treba zahtevo po preglednosti iz člena 4(2) Direktive 93/13 razlagati tako, da ne zadeva zgolj formalnega vidika temveč tudi materialni vidik, saj ima enak obseg kot zahteva iz člena 5 te direktive, in se nanaša na zadostnost informacij, ki so bile ob sklenitvi pogodbe zagotovljene potrošnikom glede pravnih in ekonomskih posledic, ki zanje izhajajo iz uporabe klavzul, zlasti o glavnem predmetu pogodbe.

            21

            Tribunal Supremo (vrhovno sodišče) pa je v zadevi, v kateri je sodbo izreklo 9. maja 2013, ocenilo, da zahteva po materialni preglednosti ni bila spoštovana, saj zadevne bančne institucije niso dale takih informacij potrošnikom ob sklenitvi posojilnih pogodb s klavzulo o minimalni obrestni meri. Zato je Tribunal Supremo (vrhovno sodišče) analiziralo morebitno nepoštenost teh klavzul z vidika splošnih meril dobre vere, ravnotežja in preglednosti iz člena 3(1), člena 4(1) oziroma člena 5 Direktive 93/13 in ugotovilo ničnost teh klavzul zaradi pomanjkanja njihove preglednosti, ki je posledica nezadostnih informacij posojilodajalcev glede konkretnih posledic njihove praktične uporabe.

            22

            Vendar je Tribunal Supremo (vrhovno sodišče) presodilo, da lahko zadevne pogodbe o hipotekarnih posojilih ostanejo v veljavi, poleg tega pa je omejilo retroaktivnost učinkov ugotovitve ničnosti klavzul o minimalni obrestni meri.

            23

            V zvezi s tem je Tribunal Supremo (vrhovno sodišče), potem ko je opozorilo, da je treba v skladu s sodno prakso Sodišča, ki velja za ugotovitev ničnosti nepoštenih pogojev, za zadevne klavzule šteti, da nimajo nobenega učinka, namreč izpostavilo, da ne glede na splošno pravilo o retroaktivnosti ugotovitve ničnosti, ta učinek ne more biti neodvisen od vpliva splošnih pravnih načel in zlasti načela pravne varnosti.

            24

            Tribunal Supremo (vrhovno sodišče) je presodilo, da klavzule o minimalni obrestni meri niso bile zakonite, da so bile določene iz objektivnih razlogov, da niso bile neobičajne ali ekstravagantne, da je bila njihova uporaba na trgu nepremičninskih posojil tolerirana že dolgo, da njihova ničnost temelji na pomanjkanju preglednosti zaradi nezadostnosti informacij od posojilodajalcev, da so bančne institucije spoštovale regulativne zahteve glede informacij, da so bile minimalne obrestne mere določene zaradi potrebe po ohranitvi minimalnega donosa teh hipotekarnih posojil, zato da se bančnim institucijam omogoči pokritje nastalih stroškov ponudbe in da lahko še naprej ponujajo financiranje, da so bile klavzule o minimalni obrestni meri izračunane tako, da ne povzročijo znatnih sprememb zneskov, ki jih je bilo treba prvotno plačati in ki so bili zneski, ki so jih posojilojemalci upoštevali, ko so sprejemali svoje ekonomske odločitve, da španska zakonodaja dopušča substitucijo upnika in da bi retroaktivnost ugotovitve ničnosti zadevnih klavzul povzročila resne gospodarske težave.

            25

            Zato je Tribunal Supremo (vrhovno sodišče) glede na te preudarke na podlagi načela pravne varnosti omejilo učinek svoje sodbe od datuma njene objave, tako da je odločilo, da ugotovitev ničnosti zadevnih klavzul o minimalni obrestni meri ni vplivala niti na položaje, o katerih je bilo odločeno s pravnomočno sodno odločbo, niti na plačila, izvršena pred 9. majem 2013, tako da je bilo treba vrniti le zneske, ki so bili na podlagi teh klavzul neupravičeno preplačani po tem datumu.

      – Sodba št. 139/2015 z dne 25. marca 2015

            26

            V sodbi št. 139/2015 z dne 25. marca 2015 je Tribunal Supremo (vrhovno sodišče) potrdilo omejitev retroaktivnih učinkov ugotovitve ničnosti klavzule o minimalni obrestni meri v okviru individualne tožbe potrošnika, ki je zahteval vračilo zneskov, ki so bili neupravičeno prejeti na podlagi take klavzule. Tako je to sodišče rešitev, ki jo je prej s sodbo z dne 9. maja 2013 sprejelo v okviru kolektivni opustitvenih tožb, razširilo na individualne opustitvene in reparacijske tožbe. Zato je bila v zadevi, v kateri je bila izrečena sodba z dne 25. marca 2015, obveznost vračila omejena le na zneske, ki so bili neupravičeno plačani po razglasitvi sodbe z dne 9. maja 2013.

      Dejansko stanje sporov o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

         Zadeva C‑154/15

            27

            Francisco Gutiérrez Naranjo je z banko Cajasur Banco SAU sklenil pogodbo o hipotekarnem posojilu, v katero je bila vključena klavzula o minimalni obrestni meri.

            28

            F. Gutiérrez Naranjo je na podlagi Direktive 93/13 in sodne prakse Tribunal Supremo (vrhovno sodišče) pri Juzgado de lo Mercantil no1 de Granada (gospodarsko sodišče št. 1, Granada, Španija) vložil tožbo zaradi ugotovitve ničnosti te klavzule o minimalni obrestni meri in odreditve vračila zneskov, ki so bili neupravičeno plačani na podlagi te klavzule.

            29

            Predložitveno sodišče sprašuje, ali je dejstvo, da se učinki ugotovitve ničnosti pogodbenega pogoja zaradi njegove nepoštenosti omejijo zgolj na obdobje po tej ugotovitvi, združljivo s členom 6(1) Direktive 93/13.

            30

            Zato je Juzgado de lo Mercantil no1 de Granada (gospodarsko sodišče št. 1, Granada) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

                     „1.

                     Ali je z razlago, da nedovoljeni pogoji ‚niso zavezujoči‘, iz člena 6(1) Direktive 93/13 v teh primerih združljiva razlaga, v skladu s katero velja, da kljub razglasitvi ničnosti navedenega pogoja [ta] učinkuje do razglasitve ničnosti, tako da se, čeprav je bil razglašen za ničen, šteje, da učinki, ki so na njegovi podlagi nastali v času, ko je zavezoval, niso razveljavljeni ali izničeni?

                     2.

                     Ali je z opustitvijo nadaljnje uporabe, ki se glede določenega pogoja lahko odredi (v skladu s členoma 6(1) in 7(1)) na podlagi individualne tožbe potrošnika, kadar se razglasi njegova ničnost, združljiva omejitev učinkov te ničnosti? Ali lahko sodišča ublažijo vračilo – h kateremu je zavezan prodajalec ali ponudnik – zneskov, ki jih je potrošnik plačal na podlagi pogoja, ki je bil naknadno razglašen za ničen od začetka zaradi pomanjkanja informacij in/ali nepreglednosti?“

         Zadeva C‑307/15

            31

            Ana María Palacios Martínez je 28. julija 2006 z Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA (BBVA) sklenila pogodbo o hipotekarnem posojilu, v katero je bila vključena klavzula o minimalni obrestni meri.

            32

            Posojilojemalka je 6. marca 2014 pri Juzgado de lo Mercantil no1 de Alicante (gospodarsko sodišče št. 1 Alicante, Španija) vložila tožbo zaradi ugotovitve ničnosti te klavzule o minimalni obrestni meri iz razloga njene nepoštenosti in zaradi vračila zneskov, ki jih je bančna institucija neupravičeno prejela.

            33

            Na prvi stopnji je to sodišče, s sklicevanjem na rešitev Tribunal Supremo (vrhovno sodišče) v sodbi z dne 9. maja 2013, presodilo, da je tožba postala brezpredmetna, brez poseganja v vračilo zneskov, ki jih je bančna institucija prejela na podlagi zadevne klavzule od datuma razglasitve te sodbe, tožeči stranki.

            34

            Audiencia Provincial de Alicante (provincialno sodišče v Alicanteju, Španija), pri katerem je bila vložena pritožba je izrazilo dvome glede združljivosti rešitve na prvi stopnji s členom 6(1) Direktive 93/13.

            35

            Po presoji tega sodišča bi bila neretroaktivnost ugotovitve ničnosti nepoštenega pogoja lahko v nasprotju tako s cilji te direktive kot s prepovedjo omilitve učinkov ničnosti nepoštenega pogoja po sodni poti. Poleg tega to sodišče dvomi, da so bili v zadevi, v kateri je bila izrečena sodba z dne 9. maja 2013, izpolnjeni pogoji, ki jih Sodišče zahteva za to, da se lahko časovno omejijo učinki ugotovitve ničnosti.

            36

            Zato je Audiencia Provincial de Alicante (provincialno sodišče v Alicanteju) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                     „1.

                     Ali je z načelom iz člena 6(1) Direktive [93/13], da [nepošteni pogoji] niso zavezujoči, združljivo, da restitucijski učinki, ki izvirajo iz ugotovitve ničnosti klavzule o minimalni obrestni meri iz posojilne pogodbe zaradi njene nepoštenosti, niso retroaktivni od datuma sklenitve pogodbe, temveč [so retroaktivni] od kasnejšega datuma?

                     2.

                     Ali je merilo dobre vere zadevnih subjektov, ki je podlaga za omejitev retroaktivnosti učinkov, ki izvirajo iz [ugotovitve ničnosti] pogoja zaradi njegove nepoštenosti, avtonomni pojem prava Unije, ki ga je treba razlagati enotno v vseh državah članicah?

                     3.

                     V primeru pritrdilnega odgovora: kateri pogoji morajo biti izpolnjeni za ugotovitev obstoja dobre vere zadevnih subjektov?

                     4.

                     V vsakem primeru: ali je z dobro vero zadevnih subjektov združljivo ravnanje prodajalca ali ponudnika, ki je v okviru priprave pogodbe povzročil nepreglednost, ki je odločilna za to, da pogoj ni dovoljen?

                     5.

                     Ali je nevarnost resnih težav, ki je podlaga za omejitev retroaktivnosti učinkov, ki izvirajo iz [ugotovitve ničnosti] pogoja zaradi njegove nepoštenosti, avtonomni pojem prava Unije, ki ga je treba razlagati enotno v vseh državah članicah?

                     6.

                     V primeru pritrdilnega odgovora: katera merila je treba upoštevati?

                     7.

                     Ali je treba nevarnost resnih težav presojati zgolj ob upoštevanju tega, kakšne posledice lahko nastanejo za prodajalca ali ponudnika, ali pa je treba upoštevati tudi škodo, ki potrošnikom nastane zaradi necelostnega vračila zneskov, ki so jih plačali na podlagi te klavzule o minimalni obrestni meri?“

         Zadeva C‑308/15

            37

            Teresa Torres Andreu in M. Emilio Irles López sta 1. junija 2001 z Banco Popular Español SA (v nadaljevanju: BPE) sklenila pogodbo o hipotekarnem posojilu, v katero je bila vključena klavzula o minimalni obrestni meri. Z aneksoma z dne 2. maja in 14. junija 2007 so se stranke dogovorile za dve povečanji kreditne linije, v obeh pa je bila klavzula o minimalni obrestni meri.

            38

            Posojilojemalca sta ocenila, da je bil njun pristanek na klavzule o minimalni obrestni meri predvsem posledica pomanjkanja preglednosti, zato sta pri Juzgado de lo Mercantil no3 de Alicante (gospodarsko sodišče št. 3 v Alicanteju) vložila tožbo zaradi ugotovitve ničnosti teh klavzul in zaradi vračila zneskov, ki sta jih neupravičeno plačala na njihovi podlagi.

            39

            Navedeno sodišče je na prvi stopnji tožbi ugodilo in BPE naložilo, naj posojilojemalcema vrne zneske, ki so bili na podlagi teh klavzul neupravičeno plačani od sklenitve posojilne pogodbe in njenih aneksov.

            40

            BPE je pri Audiencia Provincial de Alicante (provincialno sodišče v Alicanteju) vložila pritožbo, pri čemer se je opirala na sodbi z dne 9. maja 2013 in z dne 25. marca 2015.

            41

            Predložitveno sodišče dvomi o združljivosti omejitve učinkov ugotovitve ničnosti nepoštenega pogoja s členom 6 Direktive 93/13. Poleg tega to sodišče ocenjuje, da to, da je Tribunal Supremo (vrhovno sodišče) s sodbo z dne 25. marca 2015 rešitev iz sodbe z dne 9. maja 2013 v okviru kolektivne tožbe razširilo na individualne tožbe, lahko povzroči omejitev individualne pravice posojilojemalcev do učinkovitega sodnega varstva, ker se specifične okoliščine vsakega konkretnega primera ne bi upoštevale za določitev začetka teka obveznosti restitucije, ki jo ima bančna institucija, ki je imela koristi od nepoštenega pogoja.

            42

            Zato je Audiencia Provincial de Alicante (provincialno sodišče v Alicanteju) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo sedem vprašanj, ki so enaka kot tista v zadevi C‑307/15 ter osmo vprašanje, ki se glasi:

                     „8.

                     Ali je z načelom iz člena 6(1) Direktive Sveta 93/13, da nedovoljeni pogoji ne zavezujejo potrošnikov, ter s pravico do učinkovitega sodnega varstva iz člena 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah združljiva avtomatična razširitev iste omejitve restitucijskih učinkov, ki izvirajo iz ničnosti klavzule o minimalni obrestni meri, ugotovljene v okviru postopka, ki ga je sprožilo združenje potrošnikov zoper finančne institucije, na individualne tožbe zaradi ugotovitve ničnosti klavzule o minimalni obrestni meri iz razloga njene nepoštenosti, ki so jih vložile stranke – potrošniki – ki so sklenili pogodbo o hipotekarnem posojilu z drugimi finančnimi institucijami?“

            43

            Predsednik Sodišča je s sklepom z dne 10. julija 2015 združil zadevi C‑307/15 in C‑308/15 za pisni in ustni postopek ter izdajo sodbe.

            44

            S sklepom predsednika Sodišča z dne 14. avgusta 2015 sta bila zavrnjena predloga Audiencia Provincial de Alicante (provincialno sodišče v Alicanteju), naj se zadevi C‑307/15 in C‑308/15 obravnavata po hitrem postopku iz člena 23a Statuta Sodišča Evropske unije in člena 105 Poslovnika Sodišča.

            45

            S sklepom predsednika Sodišča z dne 21. oktobra 2015 je bila zadeva C‑154/15 združena z zadevama C‑307/15 in C‑308/15 za ustni postopek in izdajo sodbe.

      Vprašanja za predhodno odločanje

         Prvo in drugo vprašanje v zadevi C‑154/15 in prvo vprašanje v zadevah C‑307/15 in C‑308/15

            46

            Z vprašanjema v zadevi C‑154/15 in s prvima vprašanjema v zadevah C‑307/15 in C‑308/15, ki jih je treba obravnavati skupaj, predložitveni sodišči v bistvu sprašujeta, ali je treba člen 6(1) Direktive 93/13 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni sodno praksi, ki časovno omejuje restitucijske učinke, povezane s sodno ugotovitvijo nepoštenosti v smislu člena 3(1) te direktive, klavzule iz pogodbe, ki jo je prodajalec oziroma ponudnik sklenil s potrošnikom, zgolj na zneske, ki so bili na podlagi te klavzule neupravičeno plačani po razglasitvi odločbe, s katero je bila sodno ugotovljena ta nepoštenost.

            47

            Najprej je treba obravnavati trditev španske vlade, Cajasur Banco in BPE, da vprašanje učinkov ugotovitve nepoštenosti klavzule, kot so ti iz postopkov v glavni stvari, ne spada na področje uporabe Direktive 93/13, saj je Tribunal Supremo (vrhovno sodišče) s tako ugotovitvijo zagotovilo višjo raven varstva potrošnikov, kot jo zagotavlja ta direktiva.

            48

            V zvezi s tem je sicer res iz predložitvenih odločb razvidno, da je Tribunal Supremo (vrhovno sodišče) v sodbi z dne 9. maja 2013 zaradi utemeljitve preizkusa, ali zadevne klavzule o minimalni obrestni meri, ki se nanašajo na glavni predmet zadevnih pogodb, niso poštene, zahtevo po preglednosti iz člena 4(2) te direktive razlagalo tako, da se ne omejuje na spoštovanje formalne preglednosti pogodbenih pogojev, ki zadeva jasnost in razumljivost njihovega besedila, temveč zajema tudi spoštovanje njihove materialne preglednosti, ki se nanaša na zadostnost informacij, ki so bile dane potrošniku glede pravnega in ekonomskega obsega njegovih pogodbenih zavez.

            49

            Vendar, kot je v točkah od 46 do 50 sklepnih predlogov navedel generalni pravobranilec, preizkus materialne preglednosti pogojev, ki se nanašajo na glavni predmet pogodbe, izhaja iz tega, kar nalaga člen 4(2) Direktive 93/13. Ta določba namreč z enakim besedilom, kot je v členu 5 te direktive, predpisuje, da morajo biti pogodbeni pogoji „v jasnem in razumljivem jeziku.“

            50

            V zvezi s tem pa je Sodišče presodilo, da je za potrošnika bistveno, da je pred sklenitvijo pogodbe seznanjen s pogodbenimi pogoji in posledicami navedene sklenitve. Potrošnik se namreč zlasti na podlagi teh informacij odloči, ali se želi zavezati s pogoji, ki jih je predhodno sestavil prodajalec oziroma ponudnik (sodba z dne 21. marca 2013v zadevi RWE Vertrieb, C‑92/11, EU:C:2013:180, točka 44).

            51

            Zato preskus nepoštenosti – v smislu člena 3(1) Direktive 93/13 – pogodbenega pogoja, ki se nanaša na opredelitev glavnega predmeta pogodbe, v primeru, v katerem potrošnik pred sklenitvijo te pogodbe ni imel potrebnih informacij o pogodbenih pogojih in posledicah te sklenitve, na splošno spada na področje uporabe te direktive in posebej na področje uporabe člena 6(1) te direktive.

            52

            Predložitveni sodišči se sklicujeta na sodbo z dne 9. maja 2013, s katero je bil omejen restitucijski učinek ugotovitve nepoštenosti klavzul o minimalni obrestni meri, zato je treba preučiti, ali je treba člen 6(1) Direktive 93/13 razlagati tako, da nacionalnemu sodišču dovoljuje tako omejitev.

            53

            Člen 6(1) Direktive 93/13 predpisuje, da države članice določijo, da nepošteni pogoji, uporabljeni v pogodbi, ki jo s potrošnikom sklene prodajalec ali ponudnik, kakor je določeno z nacionalnim pravom, niso zavezujoči za potrošnika.

            54

            Za to določbo je treba šteti, da je enakovredna nacionalnim pravilom, ki imajo v okviru nacionalnega pravnega reda naravo določb javnega reda (glej v tem smislu sodbo z dne 30. maja 2013, Asbeek Brusse in de Man Garabito, C‑488/11, EU:C:2013:341, točka 44).

            55

            Poleg tega gre za prisilno določbo, katere namen je formalno ravnovesje med pravicami in obveznostmi sopogodbenikov, ki je določeno s pogodbo, zamenjati z realnim ravnovesjem, tako da se med sopogodbeniki vzpostavi enakost (sodba z dne 14. junija 2012, Banco Español de Crédito,C‑618/10, EU:C:2012:349, točka 63).

            56

            Glede na naravo in pomen javnega interesa, na katerem temelji varstvo potrošnikov, ki so v slabšem položaju v primerjavi s prodajalci ali ponudniki, Direktiva 93/13 – kot izhaja iz njenega člena 7(1), v povezavi z njeno štiriindvajseto uvodno izjavo – državam članicam nalaga, da zagotovijo ustrezna in učinkovita sredstva „za preprečevanje nadaljnje uporabe nedovoljenih pogojev v pogodbah, ki jih s potrošniki sklenejo prodajalci ali ponudniki“ (sodba z dne 30. aprila 2014, Kásler in Káslerné Rábai, C‑26/13, EU:C:2014:282, točka 78).

            57

            Nacionalna sodišča so zato dolžna odkloniti vsakršno uporabo nepoštenega pogodbenega pogoja, zato da ta nima zavezujočega učinka za potrošnika, niso pa pooblaščena, da spremenijo njegovo vsebino (glej v tem smislu sodbo z dne 14. junija 2012, Banco Español de Crédito,C‑618/10, EU:C:2012:349, točka 65).

            58

            V tem kontekstu mora nacionalno sodišče po uradni dolžnosti presoditi o nepoštenosti pogodbenega pogoja, ki spada na področje uporabe Direktive 93/13, in ob tem izravnati neravnovesje med potrošnikom in prodajalcem ali ponudnikom, če ima vse za to potrebne pravne in dejanske elemente.

            59

            Zagotovitev polnega učinka varstva, določenega s to direktivo, namreč terja, da lahko nacionalno sodišče, ki po uradni dolžnosti ugotovi nepoštenost pogoja, izpelje vse sklepe, ki izhajajo iz te ugotovitve, ne da bi moral potrošnik, ki je bil obveščen o svojih pravicah, predlagati, da se navedeni pogoj razglasi za ničen (sodba z dne 30. maja 2013, Jőrös, C‑397/11, EU:C:2013:340, točka 42).

            60

            Po drugi strani pa nacionalno sodišče ne sme biti pooblaščeno, da spremeni vsebino nedovoljenih pogojev, saj bi tako prispevalo k odpravi odvračilnosti, ki jo ima za prodajalca ali ponudnika neomejena neuporaba takih nepoštenih pogojev za potrošnika (glej v tem smislu sodbo z dne 21. januarja 2015, Unicaja Banco in Caixabank, C‑482/13, C‑484/13, C‑485/13 in C‑487/13, EU:C:2015:21, točka 31 in navedena sodna praksa).

            61

            Iz prej navedenega izhaja, da je treba člen 6(1) Direktive 93/13 razlagati tako, da je treba za pogodbeni pogoj, ki je razglašen za nepošten, načeloma šteti, da ni nikoli obstajal, tako da ne sme imeti učinkov za potrošnika. Zato mora biti posledica sodne ugotovitve nepoštenosti takega pogoja načeloma to, da se ponovno vzpostavi pravni in dejanski položaj potrošnika, v katerem bi ta bil, če ne bi bilo tega pogoja.

            62

            Iz tega izhaja, da obveznost nacionalnega sodišča, da ne uporabi nepoštenega pogodbenega pogoja, ki nalaga plačilo zneskov, ki so se izkazali za neupravičene, načeloma zajema restitucijski učinek glede teh zneskov.

            63

            Neobstoj takega restitucijskega učinka bi namreč lahko ogrozil odvračilni učinek, ki ga člen 6(1) Direktive 93/13 v povezavi s členom 7(1) te direktive pripisuje ugotovitvi nepoštenosti pogojev v pogodbah, ki jih s potrošniki sklenejo prodajalci ali ponudniki.

            64

            Člen 6(1) Direktive 93/13 sicer zahteva, da države članice določijo, da nedovoljeni pogoji niso zavezujoči za potrošnike, „kakor je določeno z nacionalnim pravom“ (sodba z dne 6. oktobra 2009, Asturcom Telecomunicaciones, C‑40/08, EU:C:2009:615, točka 57).

            65

            Vendar ureditev varstva, ki ga potrošnikom zagotavlja Direktiva 93/13, z nacionalnim pravom ne sme spremeniti obsega in torej vsebine tega varstva in tako ogroziti krepitve učinkovitosti tega varstva s sprejetjem enotnih pravil glede nepoštenih pogojev, kar je bil, kot je navedeno v deseti uvodni izjavi Direktive 93/13, namen zakonodajalca Evropske unije.

            66

            Zato mora taka ugotovitev, čeprav so države članice pristojne, da z nacionalnim pravom določijo podrobna pravila za ugotavljanje nepoštenosti pogodbenega pogoja in za nastop konkretnih pravnih učinkov te ugotovitve, omogočati ponovno vzpostavitev pravnega in dejanskega položaja potrošnika, kot bi bil podan, če ne bi bilo tega nepoštenega pogoja, zlasti z določitvijo pravice do restitucije prednosti, ki jih je prodajalec ali ponudnik neupravičeno pridobil na njegovo škodo.

            67

            V konkretnem primeru je s sodbo z dne 9. maja 2013, na katero se sklicujeta predložitveni sodišči, Tribunal Supremo (vrhovno sodišče) presodilo, da ugotovitev nepoštenosti zadevnih klavzul o minimalni obrestni meri ne vpliva niti na položaje, o katerih je bilo pravnomočno odločeno s sodno odločbo, niti na plačila, ki so bila izvršena pred datumom razglasitve te odločbe, in da so zato učinki, ki izhajajo iz te ugotovitve, zlasti pravica potrošnikov do restitucije, na podlagi načela pravne varnosti omejeni na zneske, ki so bili neupravičeno preplačani po tem datumu.

            68

            V zvezi s tem je Sodišče sicer že priznalo, da varstvo potrošnikov ni absolutno. Zlasti je odločilo, da pravo Unije nacionalnega sodišča ne obvezuje, da ne uporabi nacionalnih postopkovnih pravil, po katerih odločba postane pravnomočna, čeprav bi se s tem lahko odpravila kršitev katere koli določbe iz Direktive 93/13 (glej v tem smislu sodbo z dne 6. oktobra 2009, Asturcom Telecomunicaciones, C‑40/08, EU:C:2009:615, točka 37). Iz tega sledi, da je Tribunal Supremo (vrhovno sodišče) v sodbi z dne 9. maja 2013 upravičeno presodilo, da ta sodba ne vpliva na položaje, o katerih je bilo odločeno s prej izdanimi pravnomočnimi sodnimi odločbami.

            69

            Sodišče je tudi presodilo, da je določitev razumnih rokov – v interesu pravne varnosti – za pravna sredstva, katerih posledica nespoštovanja je prekluzija, združljiva s pravom Unije (sodba z dne 6. oktobra 2009, Asturcom Telecomunicaciones, C‑40/08, EU:C:2009:615, točka 41).

            70

            Vendar je treba razlikovati med uporabo procesnega pravila, kot je razumni prekluzivni rok, in časovno omejitvijo razlage pravila prava Unije (glej v tem smislu sodbo z dne 15. aprila 2010, Barth, C‑542/08, EU:C:2010:193, točka 30 in navedena sodna praksa). V zvezi s tem je treba opozoriti, da je glede na temeljno zahtevo po enotni in splošni uporabi prava Unije le Sodišče pristojno za odločanje o časovni omejitvi razlage, ki jo poda za tako pravilo (glej v tem smislu sodbo z dne 2. februarja 1988, Barra in drugi, 309/85, EU:C:1988:42, točka 13).

            71

            Pogoji, določeni z nacionalnim pravom, na katere se sklicuje člen 6(1) Direktive 93/13 torej ne smejo posegati v bistvo pravice, ki jo imajo potrošniki na podlagi te določbe, kot jo razlaga sodna praksa Sodišča, navedena v točkah od 54 do 61 te sodbe, in sicer, da jih ne veže pogoj, za katerega se šteje, da ni pošten.

            72

            Časovna omejitev, ki jo je Tribunal Supremo (vrhovno sodišče) glede ugotovitve ničnosti klavzul o minimalni obrestni meri določilo v sodbi z dne 9. maja 2013, pa privede do tega, da se na splošno vsakega potrošnika, ki je pred tem datumom sklenil pogodbo o hipotekarnem posojilu, ki vsebuje tako klavzulo, prikrajša za pravico do polne restitucije zneskov, ki jih je neupravičeno plačal bančni instituciji na podlagi te klavzule v obdobju pred 9. majem 2013.

            73

            Iz tega sledi, da nacionalna sodna praksa, kot izhaja iz sodbe z dne 9. maja 2013, glede časovne omejitve pravnih učinkov, ki na podlagi člena 6(1) Direktive 93/13 izhajajo iz ugotovitve nepoštenosti pogodbenega pogoja, zagotavlja zgolj omejeno varstvo potrošnikom, ki so sklenili pogodbo o hipotekarnem posojilu, ki vsebuje klavzulo o minimalni obrestni meri pred datumom razglasitve odločbe, s katero je bila sodno ugotovljena ta nepoštenost. Tako varstvo se torej izkaže za necelovito in nezadostno ter ne pomeni niti ustreznega niti učinkovitega sredstva za dosego prenehanja uporabe te vrste klavzul, kar je v nasprotju s tem kar določa člen 7(1) Direktive 93/13 (glej v tem smislu sodbo z dne 14. marca 2013, Aziz, C‑415/11, EU:C:2013:164, točka 60).

            74

            V teh okoliščinah predložitveni sodišči, ker sta, kar zadeva rešitev sporov v glavni stvari, vezani na razlago prava Unije, ki jo je podalo Sodišče, po uradni dolžnosti ne smeta uporabiti časovne omejitve, ki jo je Tribunal Supremo (vrhovno sodišče) določilo v sodbi z dne 9. maja 2013, saj ta ni združljiva s tem pravom (glej v tem smislu sodbe z dne 5. oktobra 2010, Elchinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, točke od 29 do 32; z dne 19. aprila 2016, DI, C‑441/14, EU:C:2016:278, točki 33 in 34; z dne 5. julija 2016, Ognyanov, C‑614/14, EU:C:2016:514, točka 36, in z dne 8. novembra 2016, Ognyanov, C‑554/14, EU:C:2016:835, točke od 67 do 70).

            75

            Iz vseh prej navedenih preudarkov izhaja, da je treba člen 6(1) Direktive 93/13 razlagati tako, da nasprotuje nacionalni sodni praksi, ki časovno omejuje restitucijske učinke, povezane z ugotovitvijo nepoštenosti, v smislu člena 3(1) te direktive, pogoja iz pogodbe, ki jo je s potrošnikom sklenil prodajalec oziroma ponudnik, zgolj na zneske, ki so bili neupravičeno preplačani na podlagi takega pogoja po razglasitvi odločbe, s katero je bila sodno ugotovljena ta nepoštenost.

         Druga vprašanja za predhodno odločanje

            76

            Glede na odgovor na prvo in drugo vprašanje v zadevi C‑154/15 ter na prvi vprašanji v zadevah C‑307/15 in C‑308/15, na druga vprašanja za predhodno odločanje ni treba odgovoriti.

      Stroški

            77

            Ker je ta postopek za stranke v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopkih pred predložitvenima sodiščema, ti odločita o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

            Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:

                  Člen 6(1) Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni sodni praksi, ki časovno omejuje restitucijske učinke, povezane s sodno ugotovitvijo nepoštenosti, v smislu člena 3(1) te direktive, pogoja iz pogodbe, ki jo je s potrošnikom sklenil prodajalec oziroma ponudnik, zgolj na zneske, ki so bili neupravičeno preplačani na podlagi takega pogoja po razglasitvi odločbe, s katero je bila sodno ugotovljena ta nepoštenost.

                  Podpisi

         (
         *1
      )	Jezik postopka: španščina


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 15. maja 1997. # Bioforce GmbH proti Oberfinanzdirektion München. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Finanzgericht München - Nemčija. # Skupna carinska tarifa - Echinacea. # Zadeva C-405/95.


Sodba Sodišča prve stopnje (drugi senat) z dne 27. junija 2001. # Alain Leroy, Yannick Chevalier-Delanoue in Virginia Joaquim Matos proti Svetu Evropske unije. # Ničnostna tožba. # Združene zadeve T-164/99, T-37/00 in T-38/00.