title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 19. februarja 2009. # Koldo Gorostiaga Atxalandabaso proti Evropskemu parlamentu. # Pritožba - Pravilnik o povračilu stroškov in nadomestilih poslancem Evropskega parlamenta - Izterjava neupravičeno prejetih zneskov s pobotom - Izvršitev sodbe Sodišča prve stopnje - Pravica do nepristranskega sodišča - Pravnomočnost - Načelo dobre uprave. # Zadeva C-308/07 P.

text:
      Zadeva C-308/07 P
      Koldo Gorostiaga Atxalandabaso
      proti
      Evropskemu parlamentu
      „Pritožba – Pravilnik o povračilu stroškov in nadomestilih poslancem Evropskega parlamenta – Izterjava neupravičeno prejetih zneskov s pobotom – Izvršitev sodbe Sodišča prve stopnje – Pravica do nepristranskega sodišča – Pravnomočnost – Načelo dobre uprave“
      Povzetek sodbe
      1.        Postopek – Odločba, sprejeta z obrazloženim sklepom – Izpodbijanje – Pogoji
      (Poslovnik Sodišča prve stopnje, člen 111)
      2.        Pravo Skupnosti – Načela – Temeljne pravice – Spoštovanje, ki ga zagotavlja Sodišče – Upoštevanje Evropske konvencije o človekovih
            pravicah – Pravica vsakogar do poštenega sojenja
      (Člen 6(2) EU)
      3.        Tožba za razveljavitev – Razveljavitvena sodba – Učinki – Delna razveljavitev
      (Člen 231, prvi odstavek, ES)
      1.        Sama uporaba postopka iz člena 111 Poslovnika Sodišča prve stopnje ne posega v pravico do zakonitega in učinkovitega sodnega
         postopka, ker ta določba velja samo za zadeve, v katerih Sodišče prve stopnje očitno ni pristojno za odločanje o tožbah ali
         če je ta očitno nedopustna ali očitno neutemeljena. Zato mora pritožnik, če meni, da Sodišče prve stopnje tega člena 111 ni
         uporabilo pravilno, izpodbijati to, kako je prvostopenjsko sodišče presojalo pogoje, od katerih je odvisna uporaba te določbe.

      Če pritožnik zgolj graja dejstvo, da je Sodišče prve stopnje odločilo z obrazloženim sklepom, ne pa pogojev za uporabo navedenega
         člena 111 niti ne izpodbija razlage, ki jo je Sodišče prve stopnje podalo glede tega člena v izpodbijanem sklepu, je treba
         njegov pritožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.

      (Glej točke od 36 do 38.)
      2.        Pravica do poštenega sojenja, kot izhaja zlasti iz člena 6(1) Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih
         svoboščin, je temeljna pravica, ki jo Evropska unija spoštuje kot splošno načelo na podlagi člena 6(2) EU. Taka pravica nujno
         pomeni, da ima vsakdo dostop do neodvisnega in nepristranskega sodišča. Zato je obstoj jamstev glede sestave sodišča temelj
         pravice do poštenega sojenja, katere spoštovanje mora med drugim preveriti sodišče Skupnosti, če se uveljavlja kršitev te
         pravice in če se trditev o tem že na prvi pogled ne zdi očitno nebistvena.

      Vendar okoliščine, da sodniki, ki so morali prvič odločati o zadevi, odločajo v drugačni sestavi, ki mora znova odločati o
         isti zadevi, same po sebi ni mogoče obravnavati kot nezdružljive z zahtevami pravice do poštenega sojenja. Zlasti dejstvo,
         da so eden ali več sodnikov v dveh zaporednih sestavah in v njih opravljajo iste funkcije, kot so funkcije predsednika ali
         sodnika poročevalca, samo po sebi ne vpliva na presojo v zvezi s spoštovanjem zahteve po nepristranskosti, ker se navedene
         naloge izvajajo v kolegijski sestavi. Take ugotovitve veljajo še toliko bolj, kadar zaporedni sestavi ne odločata o isti zadevi,
         temveč o različnih, vendar deloma povezanih zadevah.

      Poleg tega se zahteva po nepristranskosti nanaša na dva vidika. Prvič, sodišče mora biti subjektivno nepristransko, noben
         njegov član torej ne sme biti pristranski in ne sme imeti osebnih predsodkov, pri čemer se osebna nepristranskost domneva,
         dokler se ne dokaže nasprotno. Drugič, sodišče mora biti objektivno nepristransko, ponujati mora primerno jamstvo, da se v
         zvezi s tem izključi vsak upravičen dvom.

      (Glej točke od 41 do 46.)
      3.        Razglasitev ničnosti dela akta ni ovira, da se postopek za nadomestitev takega akta nadaljuje od natančno določenega trenutka,
         ko je nastala ugotovljena nezakonitost, ne da bi to nujno vplivalo na pripravljalne akte. Poleg tega akt postane pravnomočen,
         če se pravnomočnost nanaša na predhodni akt in pomeni zgolj preprosto ponovitev dela tega akta, ki bi bil ničen.

      (Glej točki 56 in 58.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 19. februarja 2009(*)

      „Pritožba – Pravilnik o povračilu stroškov in nadomestilih poslancem Evropskega parlamenta – Izterjava neupravičeno prejetih zneskov s pobotom – Izvršitev sodbe Sodišča prve stopnje – Pravica do nepristranskega sodišča – Pravnomočnost – Načelo dobre uprave“
      V zadevi C-308/07 P,
      zaradi pritožbe na podlagi člena 56 Statuta Sodišča, vložene 2. julija 2007,
      Koldo Gorostiaga Atxalandabaso, nekdanji poslanec Evropskega parlamenta, stanujoč v Saint-Pierre d’Irube (Francija), ki ga zastopa D. Rouget, odvetnik,

      pritožnik,
      druga stranka v postopku:
      Evropski parlament, ki so ga sprva zastopali C. Karamarcos, H. Krück in D. Moore, zastopniki, nato H. Krück in D. Moore, zastopnika, in A. Padowska,
         zastopnica

      tožena stranka na prvi stopnji,
      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, A. Tizzano (poročevalec), A. Borg Barthet, E. Levits in J.‑J. Kasel, sodniki,
      generalna pravobranilka: V. Trstenjak,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 5. junija 2008,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 11. septembra 2008
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        K. Gorostiaga Atxalandabaso s pritožbo predlaga razveljavitev sklepa Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti z dne 24. aprila
         2007 v zadevi Gorostiaga Atxalandabaso proti Parlamentu (T‑132/06, neobjavljen v ZOdl., v nadaljevanju: izpodbijani sklep),
         s katerim je zadnje delno zavrglo kot očitno nedopustno in delno zavrnilo kot očitno neutemeljeno tožbo, s katero je predlagal
         razglasitev ničnosti odločbe generalnega sekretarja Evropskega parlamenta z dne 22. marca 2006, s katero se je uredilo povračilo
         nekaterih zneskov, ki jih je pritožnik prejel kot povračilo stroškov in poslanska nadomestila (v nadaljevanju: sporna odločba).

       Pravni okvir
      2        Člen 27, točki 3 in 4, Pravilnika o povračilu in nadomestilu stroškov poslancem Evropskega parlamenta (v nadaljevanju: Pravilnik
         PNS) določa:

      „3.      Če je generalni sekretar po posvetovanju s kvestorji prepričan, da so poslanci [Evropskega parlamenta] iz naslova nadomestil,
         predvidenih v tem pravilniku, neupravičeno prejeli plačila, izda navodila, da se od zadevnega poslanca zahteva povračilo teh
         zneskov.

      4.      V izjemnih primerih lahko na predlog generalnega sekretarja po posvetovanju s kvestorji predsedstvo v skladu s členom 73 Finančne
         uredbe in določb o njenem izvajanju pooblasti generalnega sekretarja, da začasno prekine plačilo nadomestil, dokler poslanec
         ne povrne neupravičeno prejetih zneskov.

      Sklep predsedstva se sprejme ob upoštevanju dejanskega izvajanja poslančevega mandata in brezhibnega delovanja institucije,
         pri čemer poslanec pred sprejetjem omenjenega sklepa izrazi svoje mnenje.“

      3        Člen 71(2) Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 1605/2002 z dne 25. junija 2002 o finančni uredbi, ki se uporablja za splošni proračun
         Evropskih skupnosti (UL L 248, str. 1, v nadaljevanju: Finančna uredba) določa:

      „Lastna sredstva, dana na voljo Komisiji, in vsako terjatev v fiksnem znesku in zapadlo, ki se potrdi kot resnična, je treba
         ugotoviti z nalogom za izterjavo računovodji, ki mu sledi opomin dolžniku, oba pa pripravi odgovorni odredbodajalec.“

      4        Člen 73(1), drugi pododstavek, Finančne uredbe določa:

      „Računovodja izterja zneske s pobotom z enakimi zahtevki, ki jih imajo Skupnosti do dolžnika, ki ima sam zahtevek do Skupnosti,
         ki je resničen, v fiksnem znesku in zapadel.“

      5        Člen 83 Uredbe Komisije (ES, Euratom) št. 2342/2002 z dne 23. decembra 2002 o določitvi podrobnih pravil za izvajanje Uredbe
         št. 1605/2002 (UL L 357, str. 1) določa:

      „Računovodja lahko kadarkoli v postopku, potem ko o tem obvesti odgovornega odredbodajalca in dolžnika, izterja ugotovljeni
         znesek terjatve s pobotom, kadar ima dolžnik tudi zahtevek do Skupnosti, ki je nedvoumen, v fiksnem znesku in zapadel, v višini
         zneska v odredbi za plačilo.“

      6        Člen 5, točki 3 in 4, Notranjih pravil o izvrševanju proračuna Evropskega parlamenta, ki jih je predsedstvo Parlamenta sprejelo
         27. aprila 2005 (v nadaljevanju: predsedstvo), določa:

      „3.      Z odločbo o prenosu Parlamenta, ki ga predstavlja predsednik, je generalni sekretar imenovan za pooblaščenega glavnega odredbodajalca.
         Vendar pa je za izdajanje aktov o odpovedi izterjave ugotovljenega zneska terjatve, opredeljene v členu 87(4), prvi pododstavek,
         določb o izvajanju pristojen predsednik.

      4.      Pooblaščeni glavni odredbodajalec podeli pooblastila pooblaščenim odredbodajalcem. Pooblaščeni odredbodajalci podelijo pooblastila
         pooblaščenim podrejenim odredbodajalcem.“

       Dejansko stanje spora
      7        Pritožnik je nekdanji poslanec Evropskega parlamenta, ki je opravljal mandat v petem mandatnem obdobju (od leta 1999 do leta
         2004). Po reviziji dokumentacije o upravičenosti rabe sredstev, ki jih je prejel kot povračilo pisarniških stroškov, je generalni
         sekretar Parlamenta (v nadaljevanju: generalni sekretar) v odločbi z dne 24. februarja 2004 ugotovil, da je ta poslanec neupravičeno
         prejel znesek 176.576 EUR. Generalni sekretar je določil tudi znesek, ki ga je pritožnik še moral povrniti Parlamentu, in
         sicer 118.360,18 EUR, saj je del dolga že povrnil.

      8        V isti odločbi z dne 24. februarja 2004 je generalni sekretar navedel, da je treba na podlagi členov 16(2) in 27(3) Pravilnika
         PNS izterjati znesek 118.360,18 EUR s pobotom nadomestil, ki so za opravljanje mandata pritožnika najmanj bistvena, torej
         dela nadomestil splošnih stroškov in dnevnic. V navedeni odločbi je bilo med drugim predvideno, da se bodo ob morebitnem končanju
         mandata pritožnika preostali dolgovani zneski izterjali iz začasnega nadomestila za prenehanje mandata ter vseh preostalih
         plačil, do katerih je ta upravičen.

      9        Pritožnik je 20. aprila 2004 pri Sodišču prve stopnje vložil ničnostno tožbo zoper odločbo z dne 24. februarja 2004.

      10      Sodišče prve stopnje je s sodbo z dne 22. decembra 2005 v zadevi Gorostiaga Atxalandabaso proti Parlamentu (T‑146/04, ZOdl.,
         str. II-5989, v nadaljevanju: sodba Gorostiaga) razglasilo odločbo z dne 24. februarja 2004 za delno nično.

      11      Najprej je Sodišče prve stopnje v točki 84 navedene sodbe pojasnilo, da odločba z dne 24. februarja 2004 v bistvu vsebuje
         dva sklopa, in sicer na eni strani ugotovitev generalnega sekretarja, da je znesek, omenjen v tej odločbi, pritožnik prejel
         neupravičeno in da ga je treba izterjati, na drugi strani pa odločitev, da se izterjava tega zneska opravi s pobotom z nadomestili,
         ki jih še mora prejeti.

      12      Sodišče prve stopnje je nato zavrnilo vse razloge, usmerjene proti prvemu sklopu odločbe z dne 24. februarja 2004, torej tiste,
         ki so se nanašali na obstoj in obseg obveznosti pritožnika, da Parlamentu vrne znesek, naveden v tej odločbi.

      13      Nazadnje je glede drugega sklopa odločbe z dne 24. februarja 2004 Sodišče prve stopnje v točki 97 sodbe izreklo:

      „[…] Ker torej generalni sekretar ni pristojen za odrejanje obravnavanega pobota, ne da bi ga za to v skladu s postopkom iz
         [člena 27(4) Pravilnika PSN] zadolžilo predsedstvo, je treba izpodbijano odločbo [z dne 24. februarja 2004] razglasiti za
         nično v delu, v katerem tak pobot odreja.“

      14      Proti sodbi Gorostiaga ni bila vložena pritožba.

      15      V skladu s to sodbo je predsedstvo z odločbo z dne 1. februarja 2006 na podlagi člena 27(4) Pravilnika PNS pooblastilo generalnega
         sekretarja, da izterja nadomestila, ki jih je neupravičeno prejel pritožnik.

      16      Z dopisom z dne 22. marca 2006 je generalni sekretar pritožniku posredoval sporno odločbo, v kateri je v bistvu povzeta vsebina
         odločbe z dne 24. februarja 2004.

      17      Na podlagi točke 1 izreka sporne odločbe je v skladu s členom 73 Finančne uredbe računovodja Parlamenta pooblaščen za izterjavo
         zneska 118.360,18 EUR, ki ga pritožnik dolguje Parlamentu. V točkah 1 in 2 izreka je pojasnjeno, da bi se vračilo zneska,
         ki ga je pritožnik prejel neupravičeno, lahko opravilo s pobotom z različnimi nadomestili in drugimi plačili, ki se mu dolgujejo.

       Postopek pred Sodiščem prve stopnje in izpodbijani sklep
      18      Pritožnik je 12. maja 2006 v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje vložil tožbo, v kateri je predlagal, naj se razglasi ničnost
         izpodbijane odločbe in Parlamentu naloži plačilo stroškov postopka.

      19      V utemeljitev tožbe je pritožnik navedel enajst razlogov, ki jih je Sodišče prve stopnje zavrnilo. V nadaljevanju so obravnavani
         samo razlogi, katerih zavrnitev se izpodbija v okviru te pritožbe.

      20      S prvim razlogom, ki se nanaša na pravnomočnost, pritožnik v bistvu zatrjuje, da se z izpodbijano odločbo niso mogle odpraviti
         nepravilnosti postopka, za katerega je Sodišče prve stopnje menilo, da je nezakonit zaradi kršitev pravila o pristojnosti.

      21      Glede tega je Sodišče prve stopnje v točkah 30 in 32 izpodbijanega sklepa odločilo:

      „30      […] Generalni sekretar je v skladu s pravili iz člena 27(4) Pravilnika PSN, kot je razložen v točkah od 86 do 97 sodbe Gorostiaga,
         vsekakor lahko sprejel sporno odločbo, potem ko ga je predsedstvo v skladu s to določbo pooblastilo za izterjavo zadevnega
         zneska […].

      […]
      32      Glede zadržanja 40.398,80 EUR je res, da je po sodbi Gorostiaga izgubilo pravno podlago. Vendar to ni moglo pripeljati do
         tega, da bi se izbrisal dolg pritožnika do Parlamenta v višini 118.360,18 EUR, saj je vprašanje v zvezi s tem zneskom, ali
         je mogoče delno vračilo s pobotom, drugo vprašanje. […]“

      22      Zato je Sodišče prve stopnje zavrnilo prvi tožbeni razlog kot očitno neutemeljen.

      23      S tretjim tožbenim razlogom se je pritožnik skliceval na višjo silo, da bi razložil, zakaj ni mogel predložiti dokazil glede
         nekaterih stroškov.

      24      Sodišče prve stopnje je ta tožbeni razlog zavrglo kot očitno nedopusten, ker se je z njim izpodbijala pravnomočnost sodbe
         Gorostiaga (točke od 49 do 54 izpodbijanega sklepa). Glede na to sodbo je generalni sekretar namreč pravilno ugotovil, da
         je zadevne zneske pritožnik prejel neupravičeno in jih je bilo zato treba vrniti.

      25      Nazadnje, s prvim delom sedmega razloga, ki ga je pritožnik navedel v utemeljitev tožbe, je izpodbijal dejstvo, da ga Parlament
         ni obvestil o odločbi predsedstva z dne 1. februarja 2006. Parlament naj bi tako kršil člen 20 Kodeksa dobrega upravnega ravnanja,
         sprejetega 6. septembra 2001 (v nadaljevanju: Kodeks dobrega ravnanja), ki določa obveznost pisne sporočitve odločb, ki posegajo
         v pravice ali interese državljanov.

      26      Sodišče prve stopnje je zavrnilo ta razlog tako, da je v točkah 72 in 73 izpodbijanega sklepa izreklo:

      „72      Glede seznanitve z odločbo predsedstva z dne 1. februarja 2006 je treba pojasniti, da ni dokončna odločba, s katero bi se
         posegalo v pravni položaj pritožnika. […]

      73      Glede trditve o Kodeksu dobrega ravnanja zadostuje pripomba, da je dokument, na katerega se sklicuje pritožnik, le resolucija
         Parlamenta, s katero se vnašajo spremembe v predlog, ki mu ga je predložil Evropski varuh človekovih pravic, in s katero se
         Komisijo poziva, naj glede tega predloži zakonodajni predlog na podlagi člena 308 ES. Neodvisno torej od vprašanja, ali se
         določba, kot je ta [v členu 20 navedenega kodeksa], nanaša tudi na druge določbe, ki ne posegajo v pravni položaj, je treba
         poudariti, da ne gre za pravno zavezujoče besedilo. Zato je treba ta očitek zavrniti kot očitno neutemeljen.“

       Predlogi strank
      27      Pritožnik Sodišču v pritožbi predlaga, naj:

      –      razveljavi izpodbijani sklep in razglasi ničnost sporne odločbe ter
      –      Parlamentu naloži plačilo stroškov.
      28      Parlament Sodišču predlaga, naj pritožbo zavrne kot očitno neutemeljeno in pritožniku naloži plačilo stroškov.

       Predlog za vnovično odprtje pisnega postopka
      29      Z vlogo, ki je bila v sodnem tajništvu Sodišča vložena 31. oktobra 2007, je pritožnik Sodišču predlagal, naj odredi vnovično
         odprtje pisnega postopka. V utemeljitev tega predloga se sklicuje na obstoj novega dejstva, in sicer na dopis Parlamenta z
         dne 17. oktobra 2007, s katerim je bilo pritožniku naloženo plačilo zneska 77.961 EUR, ker je bila njegova tožba, vložena
         pri Sodišču prve stopnje, zavrnjena z izpodbijanim sklepom.

      30      Glede tega je treba spomniti, da v skladu s členom 42(2) v povezavi s členom 118 Poslovnika navajanje novih razlogov med postopkom
         ni dovoljeno, razen če ti izhajajo iz pravnih in dejanskih okoliščin, ki so se pojavile med postopkom.

      31      V obravnavanem primeru ni tako. Glede tega zadostuje ugotovitev, da zatrjevanega novega dejanskega elementa, na katerega se
         sklicuje pritožnik, ni mogoče navezati na noben razlog, ki ga je na novo ali prej uveljavljal v okviru pritožbe. Ta dejanski
         element v zvezi s to sodbo tako in tako ni upošteven. Parlament se je namreč s tem, da je v navedenem dopisu z dne 17. oktobra
         2007 zahteval plačilo preostanka dolgovanega zneska, zgolj omejil na posledice sprejetja izpodbijanega sklepa, v zvezi s katerim
         ni bil vložen nikakršen predlog za začasno odredbo ali odložitev izvršitve. Poleg tega člen 60, prvi odstavek, Statuta Sodišča
         določa, da pritožba, ki jo je vložil pritožnik, glede takega sklepa nima odložilnega učinka.

      32      V teh okoliščinah je treba zavrniti predlog pritožnika, naj se pisni postopek znova odpre.

       Pritožba
      33      V utemeljitev pritožbe pritožnik navaja šest razlogov, in sicer, prvič, kršitev pravic obrambe, načela kontradiktornosti in
         pravice do poštenega sojenja, drugič, kršitev temeljne pravice do nepristranskega sodišča, tretjič, nepravilno vrednotenje
         pomena sodbe Gorostiaga, četrtič, sistematično in samodejno zavrnitev Sodišča prve stopnje, da bi upoštevalo njegove trditve,
         s katerimi bi utemeljil ničnost sporne odločbe, petič, zavrnitev Sodišča prve stopnje, da bi presojalo razlog višje sile,
         ter šestič in zadnjič, da Sodišče prve stopnje ni ravnalo v skladu z načelom dobre uprave.

       Prvi pritožbeni razlog
       Trditve strank
      34      V prvem razlogu pritožnik navaja, da mu je bila zaradi odločbe Sodišča prve stopnje, da o tožbi odloči s sklepom na podlagi
         člena 111 njegovega Poslovnika, odvzeta možnost odgovoriti na trditve Parlamenta. Poleg tega naj bi mu Sodišče prve stopnje
         s tem, da mu take odločbe ni poslalo pred odločitvijo o zadevi s sklepom, odvzelo možnost izpodbijati to odločbo. Tako naj
         bi Sodišče prve stopnje kršilo pravice obrambe, načelo kontradiktornosti in pravico do poštenega sojenja.

      35      Parlament odgovarja, da je Sodišče prve stopnje pravilno uporabilo člen 111 svojega Poslovnika in da nikakor ni kršilo pravic
         obrambe pritožnika.

       Presoja Sodišča
      36      Spomniti je treba – kot je že pojasnilo Sodišče – da sama uporaba postopka iz člena 111 Poslovnika Sodišča prve stopnje ne
         posega v pravico do zakonitega in učinkovitega sodnega postopka, ker ta določba velja samo za zadeve, v katerih Sodišče prve
         stopnje očitno ni pristojno za odločanje o tožbah, ali če je ta očitno nedopustna ali očitno neutemeljena. Zato mora pritožnik,
         če meni, da Sodišče prve stopnje tega člena 111 ni uporabilo pravilno, izpodbijati to, kako je prvostopenjsko sodišče presojalo
         pogoje, od katerih je odvisna uporaba te določbe (glej v tem smislu sklep z dne 3. junija 2005 v zadevi Killinger proti Nemčiji
         in drugim, C‑396/03 P, ZOdl., str. I‑4967, točka 9).

      37      V obravnavanem primeru zadostuje ugotovitev, da pritožnik zgolj graja dejstvo, da je bilo odločeno z obrazloženim sklepom,
         ne pa pogojev za uporabo navedenega člena 111, niti ne izpodbija razlage, ki jo je Sodišče prve stopnje podalo glede tega
         člena v izpodbijanem sklepu.

      38      V teh okoliščinah je treba prvi razlog, na katerega se sklicuje pritožnik v utemeljitev svoje pritožbe, zavrniti kot neutemeljen.

       Drugi pritožbeni razlog
       Trditve strank
      39      V drugem razlogu pritožnik navaja, da je bila kršena njegova pravica do nepristranskega sodišča, kot je določena v členu 6
         Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane v Rimu 4. novembra 1950, in v členu 47 Listine
         Evropske unije o temeljnih pravicah, razglašene v Nici 7. decembra 2000 (UL C 364, str. 1). Ta kršitev naj bi bila posledica
         tega, da je bila zadeva, o kateri je bilo odločeno z izpodbijanim sklepom, dodeljena sestavi, v kateri so tudi sodniki, ki
         opravljajo funkcijo predsednika in sodnika poročevalca, ki so že bili člani sestave, ki je izrekla sodbo Gorostiaga. Spoštovanje
         načela nepristranskosti naj bi zahtevalo, da isti sodnik – tudi kadar gre za isto stopnjo sodnega odločanja – ne more odločati
         o zadevi, ki temelji na istih dejstvih ali takih, ki so zadosti povezani z dejstvi zadeve, o katerih je že razsojal.

      40      Parlament odvrača, da je stališče pritožnika pravno popolnoma neutemeljeno in da zanj ni opore v sodni praksi Skupnosti. Poleg
         tega poudarja, da se zadeva, o kateri je bilo odločeno z izpodbijanim sklepom, nanaša predvsem na vprašanje, ali je Parlament
         izpolnil obveznosti, ki izhajajo iz sodbe Gorostiaga. Zato naj ne bi bilo mogoče uspešno ugovarjati temu, da so isti sodniki
         odločali o dveh zadevah.

       Presoja Sodišča
      41      Pravica do poštenega sojenja, kot izhaja zlasti iz člena 6(1) Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih
         svoboščin, je temeljna pravica, ki jo Evropska unija spoštuje kot splošno načelo na podlagi člena 6(2) EU (sodbi z dne 26.
         junija 2007 v zadevi Ordre des barreaux francophones et germanophone in drugi, C‑305/05, ZOdl., str. I‑5305, točka 29, in
         z dne 1. julija 2008 v združenih zadevah Chronopost in La Poste proti UFEX in drugim, C‑341/06 P in C‑342/06 P, še neobjavljena
         v ZOdl., točka 44).

      42      Taka pravica nujno pomeni, da ima vsakdo dostop do neodvisnega in nepristranskega sodišča. Zato je – kot je imelo priložnost
         pojasniti Sodišče – obstoj jamstev na področju sestave sodišča temelj pravice do poštenega sojenja, katere spoštovanje mora
         med drugim preveriti sodišče Skupnosti, če se uveljavlja kršitev te pravice in če se trditev o tem že na prvi pogled ne zdi
         očitno nebistvena (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Chronopost in La Poste proti UFEX in drugim, točke od 46 do 48).

      43      Vendar je iz sodne prakse Sodišča razvidno tudi, da okoliščine, da sodniki, ki so morali prvič odločati o zadevi, odločajo
         v drugačni sestavi, ki mora znova odločati o isti zadevi, same po sebi ni mogoče obravnavati kot nezdružljive z zahtevami
         pravice do poštenega sojenja (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Chronopost in La Poste proti UFEX in drugim, točki 58
         in 59 ter navedena sodna praksa Evropskega sodišča za človekove pravice).

      44      Zlasti dejstvo, da so eden ali več sodnikov v dveh zaporednih sestavah in v njih opravljajo iste funkcije, kot so funkcije
         predsednika ali sodnika poročevalca, samo po sebi ne vpliva na presojo v zvezi s spoštovanjem zahteve po nepristranskosti,
         ker se navedene naloge izvajajo v kolegijski sestavi (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Chronopost in La Poste proti
         UFEX in drugim, točka 53).

      45      Take ugotovitve veljajo še toliko bolj, kadar zaporedni sestavi ne odločata o isti zadevi, kot je bilo v primeru, v katerem
         je bilo odločeno z zgoraj navedeno sodbo Chronopost in La Poste proti UFEX in drugim, ki se je nanašala na vrnitev zadeve
         Sodišču prve stopnje, ker je Sodišče razveljavilo prvostopenjsko sodbo, temveč, kot v obravnavanem primeru, o različnih, vendar
         deloma povezanih zadevah.

      46      Poleg tega je treba pripomniti, da se zahteva po nepristranskosti nanaša na dva vidika. Prvič, sodišče mora biti subjektivno
         nepristransko, noben njegov član torej ne sme biti pristranski in ne sme imeti osebnih predsodkov, pri čemer se osebna nepristranskost
         domneva, dokler se ne dokaže nasprotno. Drugič, sodišče mora biti objektivno nepristransko, ponujati mora primerno jamstvo,
         da se v zvezi s tem izključi vsak upravičen dvom (zgoraj navedena sodba Chronopost in La Poste proti UFEX in drugi, točka
         54, ter v tem smislu sodbe Evropskega sodišča za človekove pravice z dne 24. februarja 1993 v zadevi Fey proti Avstriji, izdaja
         A, št. 255-A, str. 12, točka 28; z dne 25. februarja 1997 v zadevi Findlay proti Združenemu kraljestvu, Recueil des arrêts et décisions 1997-I, str. 281, točka 73, in z dne 4. oktobra 2007 v zadevi Forum Maritime SA proti Romuniji, še neobjavljena v Recueil des arrêts et décisions, točka 116).

      47      V obravnavanem primeru pa je treba po eni strani navesti, da pritožnik – kot je sam potrdil na obravnavi – ni navedel ničesar,
         s čimer bi vzbudil dvom o osebni nepristranskosti članov Sodišča prve stopnje.

      48      Treba je tudi spomniti, da pritožnik ni vložil pritožbe zoper sodbo Gorostiaga in da je bilo poleg tega s to sodbo njegovim
         predlogom deloma ugodeno.

      49      Na drugi strani pritožnik ne navaja nikakršnega objektivnega dejstva, ki bi porajal dvom o nepristranskosti Sodišča prve stopnje.
         Glede tega se namreč zgolj sklicuje na to, da so bili isti sodniki v dveh zadevnih sestavah, kar je okoliščina, ki kot taka
         ni nezdružljiva z zahtevami pravice do poštenega sojenja, kakor je razvidno iz točk od 43 do 45 te sodbe.

      50      Drugi razlog je torej treba zavrniti kot neutemeljen.

       Tretji in četrti pritožbeni razlog
       Trditve strank
      51      S tretjim in četrtim razlogom, ki ju je treba obravnavati skupaj, pritožnik Sodišču prve stopnje v bistvu očita, da je napačno
         menilo, da so bile njegove trditve, ki jih je navajal na prvi stopnji in ki vzbujajo dvom o zakonitosti sporne odločbe, očitno
         nedopustne, ker niso upoštevale pravnomočnosti sodbe Gorostiaga. Ker je bila namreč s sodbo razglašena ničnost odločbe z dne
         24. februarja 2004, bi jo bilo treba obravnavati kot v celoti nično in neobstoječo, v postopku, ki je pripeljal do njenega
         sprejetja, pa naj ne bi bilo mogoče odpraviti nepravilnosti. V teh okoliščinah naj bi sporna odločba pomenila novo in drugačno
         odločbo od tiste z dne 24. februarja 2004, tako da bi moralo Sodišče prve stopnje presojati vse razloge, ki jih je pritožnik
         navajal zoper sporno odločbo.

      52      Parlament zavrača te trditve in opozarja predvsem na to, da je Sodišče prve stopnje v sodbi Gorostiaga odločilo, da je Parlament
         pravilno ugotovil, da je nekatera parlamentarna nadomestila pritožnik prejel neupravičeno. Zato je bilo mogoče učinkovito
         odpraviti nepravilnosti postopka, ki je pripeljal do sprejetja odločbe z dne 24. februarja 2004.

       Presoja Sodišča
      53      Kot je bilo poudarjeno v točki 11 te sodbe, je najprej treba navesti, da odločba z dne 24. februarja 2004 v bistvu vsebuje
         dva sklopa, in sicer, na eni strani, ugotovitev, da je znesek, omenjen v njej, pritožnik prejel neupravičeno in da ga je treba
         izterjati, na drugi strani pa odločitev, da se v mogočem obsegu začne izterjava s pobotom z nadomestili, ki jih še mora prejeti.

      54      Kot je izrecno navedeno v točki 169 in točki 1 izreka sodbe Gorostiaga, se razglasitev ničnosti navedene odločbe s to sodbo
         nanaša samo na drugi sklop, ker je prvostopenjsko sodišče menilo, da generalni sekretar ni bil pristojen za odreditev povračila
         s pobotom z zneski, ki jih je dolgoval pritožnik, ne da bi ga za to v skladu s postopkom iz člena 27(4) Pravilnika PNS zadolžilo
         predsedstvo. Nasprotno, vse tožbene razloge, ki so se nanašali na zakonitost prvega sklopa odločbe z dne 24. februarja 2004,
         je Sodišče prve stopnje zavrnilo.

      55      Sodišče prve stopnje je tako ničnost odločbe z dne 24. februarja 2004 razglasilo samo v delu, v katerem ta določa, da je treba
         povračilo zneska, ki ga dolguje tožeča stranka, opraviti s pobotom, v preostalem pa je tožbo zavrnilo.

      56      Zato v nasprotju z navedbami tožeče stranke taka razglasitev ničnosti dela odločbe z dne 24. februarja 2004 ni bila ovira,
         da generalni sekretar ne bi znova začel postopka povračila dolgovanih zneskov po tem, ko ga je za to v skladu s členom 27(4)
         Pravilnika PNS, kot je razložen v sodbi Gorostiaga, pravilno pooblastilo predsedstvo. Kot je prvostopenjsko sodišče pravilno
         odločilo v točki 30 izpodbijanega sklepa, je namreč postopek za nadomestitev akta, ki je bil razglašen za ničen, mogoče nadaljevati
         od natančno določenega trenutka, ko je nastala ugotovljena nezakonitost, ne da bi to nujno vplivalo na pripravljalne akte
         (glej v tem smislu sodbo z dne 12. novembra 1998 v zadevi Španija proti Komisiji, C‑415/96, Recueil, str. I‑6993, točki 31
         in 32).

      57      Nato je treba poudariti, da zoper sodbo Gorostiaga pri Sodišču ni bila vložena pritožba in da so zato njen izrek in razlogi,
         ki so njegova nujna podlaga, postali dokončni (sodba z dne 1. junija 2006 v združenih zadevah P & O European Ferries (Vizcaya)
         in Diputación Foral de Vizcaya proti Komisiji, C-442/03 P in C‑471/03 P, ZOdl., str. I-4845, točki 44 in 47 ter navedena sodna
         praksa). Zato vprašanja neupravičenosti zneskov, ki jih je treba povrniti, in obveznosti pritožnika, da jih povrne, ni mogoče
         znova predložiti Sodišču prve stopnje in to ga ne more obravnavati, ne da bi poseglo v pravnomočnost sodbe Gorostiaga.

      58      Nazadnje, iz sodne prakse Sodišča je razvidno, da akt postane pravnomočen, če se pravnomočnost nanaša na predhodni akt in
         pomeni zgolj preprosto ponovitev dela tega akta, ki bi bil ničen (glej v tem smislu sodbo z dne 16. februarja 1965 v zadevi
         Barge proti Visoki oblasti, 14/64, Recueil, str. 69, točka 11).

      59      Ker sporna odločba – s popolnoma enakim besedilom kakor v odločbi z dne 24. februarja 2004 – določa, da je pritožnik znesek
         118.360,18 EUR prejel neupravičeno in ga je treba povrniti, je Sodišče prve stopnje v točki 53 izpodbijanega sklepa pravilno
         odločilo, da je treba vse očitke, s katerimi se glede tega izpodbija zakonitost sporne odločbe, zavreči kot očitno nedopustne.

      60      Iz tega sledi, da je treba tretji in četrti razlog, na katera se pritožnik sklicuje v utemeljitev pritožbe, zavrniti kot neutemeljena.

       Peti pritožbeni razlog
       Trditve strank
      61      S petim razlogom pritožnik uveljavlja, da je Sodišče prve stopnje ravnalo nepravilno, ker razloga, da je šlo za višjo silo,
         ni obravnavalo zato, ker je odločba z dne 24. februarja 2004 zaradi pravnomočnosti sodbe Gorostiaga tudi sama postala pravnomočna.

      62      Sodišče prve stopnje naj bi namreč nepravilno menilo, da je šlo za razlog, o katerem se je v sodbi Gorostiaga že presojalo,
         čeprav naj bi dejansko ta razlog temeljil na dejstvih, ki so nastala po razglasitvi navedene sodbe; gre za dejstvo, da španski
         pravosodni minister ni odgovoril na dopis, ki mu ga je pritožnik poslal 15. aprila 2006, da bi pridobil prepis računovodskih
         listin, ki se nanašajo na njegovo opravljanje mandata evropskega poslanca.

      63      Parlament odvrača, da je Sodišče prve stopnje v izpodbijanem sklepu pravilno razlagalo načelo pravnomočnosti, ker je pritožnik
         med postopkom, ki je pripeljal do sodbe Gorostiaga, že uveljavljal v bistvu enak razlog, ki je temeljil na istih utemeljitvah.

      64      Posebej glede tega, da ni bilo odgovora na navedeni dopis z dne 15. aprila 2006, Parlament navaja, da se ta utemeljitev ni
         uveljavljala pri Sodišču prve stopnje v okviru razloga, da je šlo za višjo silo, temveč v utemeljitev drugega razloga, ki
         je bil zavrnjen z izpodbijanim sklepom in katerega presoje pritožnik ne izpodbija v pritožbi. Vsekakor pa naj bi šlo za dejstva,
         ki so nastala po sporni odločbi in naj zato ne bi bila upoštevna za njeno ničnost.

       Presoja Sodišča
      65      Po eni strani je treba pojasniti, da so dejstva, ki jih je na prvi stopnji navajal pritožnik v utemeljitev razloga, da je
         šlo za višjo silo, da bi upravičil, zakaj ni mogel predložiti nekaterih računovodskih listin, ista kot tista, na katerih je
         temeljil eden od razlogov, navedenih v tožbi zoper odločbo z dne 24. februarja 2004, ki ga je Sodišče prve stopnje zavrnilo
         v sodbi Gorostiaga.

      66      Zato je lahko Sodišče prve stopnje iz razlogov, navedenih v točkah od 57 do 59 te sodbe, v točkah 53 in 54 izpodbijanega sklepa
         pravilno razsodilo, da je bil ničnostni razlog, da je šlo za višjo silo, očitno nedopusten.

      67      Po drugi strani, glede trditve, da španski pravosodni minister ni odgovoril na pritožnikov dopis z dne 15. aprila 2006, zadostuje
         ugotovitev, da gre, kot je generalna pravobranilka navedla v točki 87 sklepnih predlogov – čeprav lahko tak element pomeni
         višjo silo v smislu sodne prakse Sodišča – za dejstvo, ki je nastalo po sprejetju sporne odločbe in nikakor ne more vplivati
         na njeno vsebino.

      68      Glede na zgoraj navedeno je treba peti razlog zavrniti kot neutemeljen.

       Šesti pritožbeni razlog
       Trditve strank
      69      V šestem razlogu pritožnik navaja, da je Sodišče prve stopnje ravnalo nepravilno, ker ni obravnavalo vprašanja, ali je Parlament
         s tem, da pritožnika ni obvestil o odločbi predsedstva z dne 1. februarja 2006, kršil načelo dobre uprave, kot je opredeljeno
         v členu 41 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah in Kodeksu dobrega ravnanja. Glede tega opozarja, da pravica do dobre
         uprave neodvisno od teh besedil sodi med splošna pravna načela, ki zavezujejo institucije.

      70      Parlament odvrača, da je Sodišče prve stopnje ugotovilo le to, da je Kodeks dobrega ravnanja pripravljalni, ne pa pravno zavezujoč
         akt.

       Presoja Sodišča
      71      Najprej je treba ugotoviti, da je šesti razlog posledica napačnega razumevanja izpodbijanega sklepa.

      72      Na prvi stopnji se je namreč razlog, ki ga je uveljavljal pritožnik, nanašal izključno na kršitev člena 20 Kodeksa dobrega
         ravnanja, na podlagi katerega institucija po eni strani zagotavlja, da se odločbe, ki posegajo v pravice in interese državljanov,
         zainteresiranim pisno sporočijo takoj po njihovem sprejetju, in da po drugi strani ne pošlje te odločbe drugim virom, dokler
         prvi z njo niso bili seznanjeni.

      73      V nasprotju s trditvami pritožnika Sodišče prve stopnje ni opustilo presoje, ali so bile zaradi nepošiljanja odločbe predsedstva
         z dne 1. februarja 2006 kršene pravice zainteresirane strani. Tako je Sodišče prve stopnje v točki 72 izpodbijanega sklepa,
         še celo preden se je izreklo o naravi Kodeksa dobrega ravnanja, pojasnilo, da navedena odločba ni bila dokončna odločba, ki
         bi posegala v pritožnikov pravni položaj, in da torej opustitev njenega pošiljanja ni mogla posegati v njegove pravice; gre
         za presojo, ki se v okviru obravnavane pritožbe ni izpodbijala.

      74      Iz tega sledi, da je treba zavrniti tudi šesti razlog.

      75      Ker ni utemeljen nobeden od šestih razlogov, ki jih je pritožnik uveljavljal v utemeljitev svoje pritožbe, je to treba zavrniti.

       Stroški
      76      V skladu s členom 69(2) Poslovnika, ki velja za pritožbeni postopek na podlagi člena 118 tega poslovnika, se neuspeli stranki
         naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker je Parlament predlagal, naj se pritožniku naloži plačilo stroškov,
         in ker zadnji s svojimi predlogi ni uspel, se mu naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      1)      Pritožba se zavrne.
      2)      K. Gorostiagu Atxalandabasu se naloži plačilo stroškov.
      Podpisi
      *Jezik postopka: francoščina.


Sodba Sodišča prve stopnje (peti razširjeni senat) z dne 23. oktobra 2003. # Changzhou Hailong Electronics & Light Fixtures Co. Ltd in Zhejiang Yankon Group Co. Ltd proti Svetu Evropske unije. # Damping. # Zadeva T-255/01.


Sodba Sodišča prve stopnje (tretji razširjeni senat) z dne 14. maja 1998. # Europa Carton AG proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Konkurenca - Globa. # Zadeva T-304/94.


title: Sodba Sodišča (osmi senat) z dne 16. junija 2016.#Kreissparkasse Wiedenbrück proti Finanzamt Wiedenbrück.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Finanzgericht Münster.#Predhodno odločanje – Obdavčenje – Davek na dodano vrednost – Direktiva 2006/112/ES – Odbitek vstopnega davka – Člen 173(1) – Blago in storitve, ki se uporabijo tako za obdavčljive transakcije kot za oproščene transakcije (blago in storitve za mešano uporabo) – Določanje zneska davka na dodano vrednost, ki ga je treba odbiti – Odbitni delež – Člen 174 – Odbitni delež, izračunan z uporabo razdelitvenega ključa na podlagi prometa – Člen 173(2) – Sistem odstopanja – Člen 175 – Pravilo zaokroževanja odbitnega deleža – Člena 184 in 185 – Popravki odbitkov.#Zadeva C-186/15.

text:
         SODBA SODIŠČA (osmi senat)
      z dne 16. junija 2016 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Obdavčenje — Davek na dodano vrednost — Direktiva 2006/112/ES — Odbitek vstopnega davka — Člen 173(1) — Blago in storitve, ki se uporabijo tako za obdavčljive transakcije kot za oproščene transakcije (blago in storitve za mešano uporabo) — Določanje zneska davka na dodano vrednost, ki ga je treba odbiti — Odbitni delež — Člen 174 — Odbitni delež, izračunan z uporabo razdelitvenega ključa na podlagi prometa — Člen 173(2) — Sistem odstopanja — Člen 175 — Pravilo zaokroževanja odbitnega deleža — Člena 184 in 185 — Popravki odbitkov“
      V zadevi C‑186/15,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Finanzgericht Münster (finančno sodišče v Münstru, Nemčija) z odločbo z dne 17. marca 2015, ki je prispela na Sodišče 24. aprila 2015, v postopku

         Kreissparkasse Wiedenbrück

      proti

         Finanzamt Wiedenbrück,

      SODIŠČE (osmi senat),
      v sestavi D. Šváby, predsednik senata, J. Malenovský (poročevalec) in M. Vilaras, sodnika,
      generalni pravobranilec: Y. Bot,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Kreissparkasse Wiedenbrück O. Peters, Steuerberater,

               —

               za nemško vlado par T. Henze in K. Petersen, agenta,

               —

               za Evropsko komisijo M. Wasmeier in M. Owsiany-Hornung, agenta,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 173(2), 175(1) in 184 Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost (UL L 347, str. 1).

               2

               Ta predlog je bil vložen v sporu med Kreissparkasse Wiedenbrück (v nadaljevanju: Kreissparkasse) in Finanzamt Wiedenbrück (davčni urad v Wiedenbrücku, Nemčija) v zvezi z izračunom, ki se uporablja za določanje pravice do odbitka davka na dodano vrednost (DDV), ki ga je treba plačati ali je bil plačan pri pridobitvi blaga in storitev, ki se hkrati uporabijo za transakcije, pri katerih je davek odbiten, in za transakcije, pri katerih davek ni odbiten (v nadaljevanju: blago in storitve za mešano uporabo).

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Šesta direktiva

               3

               Člen 17 Šeste direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 9, zvezek 1, str. 23) (v nadaljevanju: Šesta direktiva) z naslovom „Nastanek in obseg pravice do odbitka“ v odstavku 5 določa:
               „Za blago in storitve, ki jih bo davčni zavezanec uporabil bodisi [tako] za transakcije iz odstavkov 2 in 3, pri katerih je davek na dodano vrednost odbiten, bodisi [kot tudi] za transakcije, pri katerih davek na dodano vrednost ni odbiten, je odbiten samo takšen delež davka na dodano vrednost, ki se pripiše prvim transakcijam.
               Ta delež se v skladu s členom 19 določi za vse transakcije, ki jih opravlja davčni zavezanec.
               Države članice pa lahko:

                        (a)

                        dovolijo, da davčni zavezanec določi delež za vsako področje svoje dejavnosti, če vodi ločeno knjigovodstvo za vsako področje;

                        (b)

                        zahtevajo, da davčni zavezanec določi delež za vsako področje svoje dejavnosti in za vsako področje vodi ločeno knjigovodstvo;

                        (c)

                        dovolijo ali zahtevajo, da davčni zavezanec opravi odbitek na podlagi uporabe vsega ali dela blaga in storitev;

                        (d)

                        dovolijo ali zahtevajo, da davčni zavezanec v skladu s pravilom iz prvega pododstavka opravi odbitek od vsega blaga in storitev, uporabljenih za transakcije iz tega pododstavka;

                  […]“

               4

               Člen 19 Šeste direktive, naslovljen „Izračun odbitnega deleža“, v odstavku 1 določa:
               „Odbitni delež po prvem pododstavku člena 17(5) se določi z ulomkom, ki ima:

                        —

                        v števcu skupni znesek letnega prometa brez davka na dodano vrednost, ki se nanaša na transakcije, pri katerih je davek na dodano vrednost odbiten po členu 17(2) in (3),

                        —

                        v imenovalcu skupni znesek letnega prometa brez davka na dodano vrednost, ki se nanaša na transakcije, vključene v števcu, in transakcije, pri katerih davek na dodano vrednost ni odbiten. Države članice lahko v imenovalec vključijo tudi znesek subvencij, razen subvencij iz člena 11A(1)(a).

                  Delež se določi na letni podlagi kot odstotek in se zaokroži navzgor na število, ki ne sme presegati naslednjega celega števila.“

               5

               Direktiva 2006/112, s katero je bila navedena direktiva razveljavljena, je začela veljati 1. januarja 2007.

         Direktiva 2006/112

               6

               V uvodni izjavi 3 Direktive 2006/112 je navedeno:
               „Da bi zagotovili, da so določbe predstavljene na jasen in racionalen način, v skladu z načelom boljše zakonodaje, je treba preoblikovati strukturo in besedilo Direktive, čeprav to načeloma ne bo povzročilo bistvenih sprememb v obstoječi zakonodaji. Manjše število vsebinskih sprememb pa je neločljivo povezanih s preoblikovanjem in jih je vseeno treba vključiti. Primeri, v katerih so spremembe narejene, se izčrpno podajo v določbah, ki urejajo prenos in začetek veljavnosti.“

               7

               Člen 173 navedene direktive določa:
               „1.   Za blago in storitve, ki jih davčni zavezanec uporablja bodisi za transakcije […], pri katerih ima pravico do odbitka DDV, bodisi za transakcije, pri katerih nima pravice do odbitka DDV, odbije samo takšen delež DDV, ki se pripiše prvim transakcijam.
               Odbitni delež se določi v skladu s členoma 174 in 175 za vse transakcije, ki jih opravlja davčni zavezanec.
               2.   Države članice lahko sprejmejo naslednje ukrepe:

                        (a)

                        dovolijo, da davčni zavezanec določi delež za vsako področje svoje dejavnosti, če vodi ločeno knjigovodstvo za vsako področje;

                        (b)

                        zahtevajo, da davčni zavezanec določi delež za vsako področje svoje dejavnosti in za vsako področje vodi ločeno knjigovodstvo;

                        (c)

                        dovolijo ali zahtevajo, da davčni zavezanec opravi odbitek na podlagi uporabe vsega ali dela blaga in storitev;

                        (d)

                        dovolijo ali zahtevajo, da davčni zavezanec v skladu s pravilom iz prvega pododstavka odstavka 1 opravi odbitek od vsega blaga in storitev, uporabljenih za transakcije iz omenjenega pododstavka;

                  […]“

               8

               Člen 174(1) iste direktive določa:
               „Odbitni delež se določi z ulomkom, ki vsebuje naslednje zneske:

                        (a)

                        v števcu skupni znesek letnega prometa brez DDV, ki se nanaša na transakcije, pri katerih je dana pravica do odbitka DDV […]

                        (b)

                        v imenovalcu skupni znesek letnega prometa brez DDV, ki se nanaša na transakcije, vključene v števcu, in transakcije, pri katerih ni dana pravica do odbitka DDV.

                  Države članice lahko v imenovalec vključijo tudi znesek subvencij, razen tistih, ki so neposredno povezane s ceno dobave blaga ali storitev iz člena 73.“

               9

               Člen 175(1) Direktive 2006/112 določa:
               „Odbitni delež se določi na letni podlagi kot odstotek in se zaokroži navzgor na število, ki ne presega naslednjega celega števila.“

               10

               Člen 184 te direktive določa:
               „Začetni odbitek se popravi, če je bil odbitek višji ali nižji od odbitka, do katerega je bil davčni zavezanec upravičen.“

               11

               Člen 185(1) iste direktive določa:
               „Popravek se zlasti opravi, če se po opravljenem obračunu DDV spremenijo dejavniki, uporabljeni za določitev zneska, ki se odbije, med drugim v primeru odpovedi nakupov ali znižanja cen.“

               12

               Člen 186 Direktive 2006/112 določa:
               „Države članice določijo podrobnosti za uporabo členov 184 in 185.“

               13

               Členi od 411 do 414 navedene direktive so v poglavju 3, naslovljenem „Prenos in začetek veljavnosti“, pod njenim naslovom XV.

               14

               Člen 411 te direktive določa:
               „1.   Direktiva 67/227/EGS in [Šesta direktiva] se razveljavita brez vpliva na obveznosti držav članic v zvezi z roki za prenos teh direktiv v domače pravo in njuno izvajanje, določenimi v delu B Priloge XI.
               2.   Sklicevanja na razveljavljeni direktivi pomenijo sklicevanja na to direktivo in se berejo v skladu s primerjalno tabelo v Prilogi XII.“

               15

               Člen 412 Direktive 2006/112 določa:
               „1.   Države članice sprejmejo zakone in druge predpise, potrebne za uskladitev s členom 2(3), členom 44, členom 59(1), členom 399 ter točko (18) Priloge III z učinkom na dan 1. januarja 2008. Države članice Komisiji nemudoma sporočijo besedila teh predpisov ter korelacijsko tabelo med temi predpisi in to direktivo.
               Države članice se v sprejetih predpisih sklicujejo na to direktivo ali pa sklic nanjo navedejo ob njihovi uradni objavi. Način sklicevanja določijo države članice.
               2.   Države članice Komisiji posredujejo besedila temeljnih predpisov nacionalne zakonodaje, sprejetih na področju, ki ga ureja ta direktiva.“

               16

               Člen 413 te direktive določa:
               „Ta direktiva začne veljati 1. januarja 2007.“

               17

               Člen 414 te direktive določa:
               „Ta direktiva je naslovljena na države članice.“

         Nemško pravo

               18

               Člen 15(4) Umsatzsteuergesetz (zakon o davku na dodano vrednost, v nadaljevanju: UStG), naslovljen „Pravica do odbitka“, določa:
               „Če podjetnik blago, ki je bilo za njegovo podjetje dobavljeno, uvoženo ali pridobljeno znotraj Skupnosti, ali drugo storitev le delno uporablja za izvajanje transakcij, za katere je odbitek vstopnega davka izključen, del vstopnega davka, ki ga je treba gospodarsko pripisati transakcijam, za katere je pravica do odbitka izključena, ni odbiten. Podjetnik lahko ustrezno oceni neodbitne delne zneske. Ugotovitev neodbitnega dela davka v skladu z odstotnim deležem prometa, ki izključuje odbitek davka glede na promet, pri katerem obstaja pravica do odbitka, je dopustna le, če ni mogoč noben drug gospodarski pripis.“

               19

               Člen 15a(1) UStG določa:
               „Če se dejavniki, ki so se upoštevali pri določitvi zneska prvotnih odbitkov, spremenijo v petih letih od prve uporabe investicijskega blaga, ki ni uporabljeno le enkrat za izvršitev transakcij, je treba opraviti izravnavo za vsako koledarsko leto teh sprememb s popravkom odbitka davkov, ki so bili naloženi na stroške pridobitve ali proizvodnje. […]“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               20

               Kreissparkasse je kreditna institucija.

               21

               Kreissparkasse je določila, da je bil odbitni delež DDV, s katerim je bila obdavčena njena pridobitev blaga in storitev za mešano uporabo, 13,55 % za leto 2009 in 13,18 % za leto 2010; te odstotke je zaokrožila na 14 %. Tudi pri izračunu vrednosti popravkov, ki jih je morala za ti dve leti opraviti v skladu s členom 15a UStG, ker je iz sistema davčne oprostitve izvzela transakcije s svojimi poslovnimi strankami, je Kreissparkasse uporabila odbitne deleže, ki jih je zaokrožila na 14 %.

               22

               Po davčnem nadzoru leta 2011, ki se je nanašal na omenjeni leti, sta bili Kreissparkasse izdani dve odmerni odločbi davčnega urada v Wiedenbrücku z dne 3. januarja 2012, ker naj bi neupravičeno zaokrožila odbitne deleže DDV na naslednje celo število.

               23

               Kreissparkasse je zoper ti odločbi vložila ugovor, v katerem se je sklicevala na člen 175(1) Direktive 2006/112, iz katerega po njenem mnenju izhaja, da se odbitni delež zaokroži na število, ki ne presega naslednjega celega števila.

               24

               Davčni urad v Wiedenbrücku je z odločbo z dne 13. junija 2012 ta ugovor zavrnil z utemeljitvijo, da se v bistvu člen 175(1) Direktive 2006/112 uporabi le, če zadevna država članica ni izkoristila možnosti iz člena 173(2) te direktive, da bi odstopila od metode izračuna iz člena 173(1), drugi pododstavek, navedene direktive. Po mnenju tega urada pa je Zvezna republika Nemčija to možnost izkoristila, saj je treba v skladu s členom 15(4), tretji stavek, UStG odbitni delež ugotoviti, kolikor je to mogoče, z metodo, imenovano „gospodarski pripis“.

               25

               Kreissparkasse je 16. julija 2012 pri Finanzgericht Münster (finančno sodišče v Münstru, Nemčija) vložila tožbo zoper odločbo davčnega urada v Wiedenbrücku z dne 13. junija 2012. Predložitveno sodišče navaja, da je Sodišče v točki 21 sodbe z dne 18. decembra 2008, Royal Bank of Scotland (C‑488/07, EU:C:2008:750), razsodilo, da se pravilo zaokroževanja iz člena 19(1), drugi pododstavek, Šeste direktive ne uporabi, če so zadevni blago in storitve predmet enega od posebnih režimov, ki jih določa člen 17(5), tretji pododstavek, te zadnje direktive. Vendar dvomi o tem, ali ta rešitev velja tudi za člen 175(1) Direktive 2006/112.

               26

               V teh okoliščinah je Finanzgericht Münster (finančno sodišče v Münstru) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali so države članice dolžne uporabiti pravilo zaokroževanja iz člena 175(1) Direktive 2006/112, če je odbitni delež izračunan po eni izmed posebnih metod iz člena 173(2)(a), (b), (c) ali (d) te direktive?

                        2.

                        Ali so države članice dolžne uporabiti pravilo zaokroževanja iz člena 175(1) Direktive 2006/112 v primeru popravka davka v skladu s členom 184 in naslednjimi te direktive, če je odbitni delež v smislu člena 175(1) te direktive izračunan po eni izmed posebnih metod iz člena 173(2)(a), (b), (c) ali (d) [navedene] direktive oziroma po členu 17(5), tretji pododstavek, točke (a), (b), (c) ali (d), Šeste direktive?

                        3.

                        Ali so države članice dolžne izvesti popravke odbitkov v skladu s členom 184 in naslednjimi Direktive 2006/112 z uporabo pravila zaokroževanja (drugo vprašanje), tako da je treba znesek davka, ki se mora popraviti, v korist davčnega zavezanca zaokrožiti na polni odstotek navzgor ali navzdol?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Prvo vprašanje

               27

               Predložitveno sodišče želi s prvim vprašanjem v bistvu izvedeti, ali je treba člen 175(1) Direktive 2006/112 razlagati tako, da države članice niso dolžne uporabiti pravila zaokroževanja iz te določbe, če se odbitni delež izračuna po eni od odstopajočih metod, ki so določene v členu 173(2) te direktive.

               28

               Glede tega je treba navesti, da člen 175(1) navedene direktive določa le, da se „[o]dbitni delež […] določi na letni podlagi kot odstotek in se zaokroži na število, ki ne presega naslednjega celega števila“.

               29

               Zato je treba ugotoviti, da na podlagi tega besedila ni mogoče odgovoriti na prvo vprašanje, ker ne vsebuje nobene navedbe o morebitni uporabi pravila zaokroževanja iz te določbe pri uporabi ene od odstopajočih metod, ki jih določa člen 173(2) iste direktive.

               30

               Člen 175(1) Direktive 2006/112 je zato treba razlagati ob upoštevanju sobesedila, v katerega spada ta določba, in ciljev, ki jim ta direktiva sledi (glej v tem smislu sodbo z dne 7. aprila 2016, Marchon Germany,C‑315/14, EU:C:2016:211, točka 29).

               31

               Glede sobesedila te določbe je treba navesti, da je člen 175(1) Direktive 2006/112 del podskupine določb, ki so v poglavju 2, naslovljenem „Delež odbitka“, pod naslovom X te direktive. Namen določb tega poglavja je urediti sistem pravice do odbitka DDV, s katerim je obdavčena pridobitev blaga in storitev za mešano uporabo.

               32

               Ta podskupina temelji na členu 173(1) navedene direktive, katerega prvi pododstavek določa načelo delnega odbitka DDV, s katerim je obdavčena pridobitev te vrste blaga in storitev. V skladu z drugim pododstavkom te določbe se odbitni delež, ki se uporabi, določi za vse transakcije, ki jih je izvedel davčni zavezanec, v skladu s členoma 174 in 175 iste direktive.

               33

               Navedena podskupina določb se, tako sestavljena, lahko razlaga v tem smislu, da se pravilo zaokroževanja iz člena 175(1) Direktive 2006/112 lahko uporabi za vsak položaj, ki vključuje blago ali storitev za mešano uporabo.

               34

               Vendar člen 173(2) navedene direktive določa metode določanja pravice do odbitka, ki odstopajo od določb iz odstavka 1 tega člena. Zato je treba ob upoštevanju cilja tega člena 173(2) preučiti, ali lahko obstoj teh odstopanj vpliva na ugotovitev v prejšnji točki.

               35

               V zvezi s tem je gotovo, da je možnost iz člena 173(2) Direktive 2006/112, da države članice odstopijo od metode izračuna pravice do odbitka, ki jo določa člen 173(1) te direktive, namenjena temu, da državam članicam omogoča, da ob upoštevanju specifičnih značilnosti nekaterih dejavnosti davčnega zavezanca dosežejo natančnejše rezultate pri določanju obsega pravice do odbitka (glej v tem smislu sodbo z dne 10. julija 2014, Banco Mais,C‑183/13, EU:C:2014:2056, točka 29 in navedena sodna praksa).

               36

               Vendar uporaba pravila – za določitev odbitnega deleža pri uporabi ene od možnosti, ki je državam članicam dana s členom 173(2) Direktive 2006/112 – v skladu s katerim se dobljeni odstotek odbitka zaokroži na število, ki ne presega naslednjega celega števila, ne bi bila v skladu s tem ciljem.

               37

               Glede na to, namreč, da je državam članicam dovoljeno, da sprejmejo ukrepe za dosego natančnejših rezultatov pri določanju pravice do odbitka, bi bilo nedosledno, da bi bile države članice, ki se odločijo za take ukrepe, zavezane s pravilom zaokroževanja, določenim v členu 175(1) Direktive 2006/112, in te posledično ne bi mogle niti sprejeti oziroma uporabiti drugega, natančnejšega ali bolj prilagojenega pravila niti izključiti vsakršnega zaokroževanja dobljenega odstotka odbitka.

               38

               Iz zgornjih preudarkov izhaja, da če lahko pravilo zaokroževanja, ki ga določa člen 175(1) Direktive 2006/112, sprejme država članica za vsak izračun pravice do odbitka DDV, s katerim je obdavčena pridobitev blaga in storitev za mešano uporabo, tudi če je uporabila eno od odstopajočih metod iz člena 173(2) te direktive, se lahko države članice prosto odločijo, da tega pravila ne uporabijo, če se pravica do odbitka izračuna na podlagi ene od teh odstopajočih metod.

               39

               Sodišče je poleg tega prišlo do podobnega sklepa pri razlagi člena 17(5), tretji pododstavek, in člena 19(1) Šeste direktive, ko je v točki 25 sodbe z dne 18. decembra 2008, Royal Bank of Scotland (C‑488/07, EU:C:2008:750), ugotovilo, da države članice niso zavezane uporabiti pravila zaokroževanja iz tega člena 19(1), če uporabijo metode izračuna iz navedenega člena 17(5), tretji pododstavek, točke (a), (b), (c) ali (d), lahko pa sprejmejo lastna pravila zaokroževanja, ob spoštovanju načel, na katerih temelji skupni sistem DDV.

               40

               Ta sodna praksa pa ostaja upoštevna, ker na eni strani iz uvodne izjave 3 Direktive 2006/112 izhaja, da sprejetje te direktive ne povzroča bistvenih sprememb v obstoječi zakonodaji o skupnem sistemu DDV, razen v primerih vsebinskih sprememb, ki se izčrpno podajo v določbah, ki urejajo prenos in začetek veljavnosti te direktive, in ker na drugi strani te določbe v členih od 411 do 414 navedene direktive ne vsebujejo nobenih napotil na člene od 173 do 175 iste direktive, obravnavane v tej zadevi.

               41

               Zato je treba člene od 173 do 175 Direktive 2006/112 razlagati podobno kot določbe Šeste direktive glede sistema odbitka DDV, s katerim je obdavčena pridobitev blaga in storitev za mešano uporabo, ki so zlasti v členu 17(5), tretji pododstavek, in členu 19(1), drugi pododstavek, zadnje direktive.

               42

               Iz zgornjih preudarkov izhaja, da je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 175(1) Direktive 2006/112 razlagati tako, da države članice niso dolžne uporabiti pravila zaokroževanja iz te določbe, če se odbitni delež izračuna po eni od odstopajočih metod, ki so določene v členu 173(2) te direktive.

         Drugo vprašanje

               43

               Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 184 in naslednje Direktive 2006/112 razlagati tako, da so države članice dolžne uporabiti pravilo zaokroževanja iz člena 175(1) te direktive v primeru popravka, če je bil odbitni delež izračunan po eni od metod iz člena 173(2) navedene direktive ali iz člena 17(5), tretji pododstavek, Šeste direktive.

               44

               Prvič, ugotoviti je treba, kot je bilo ugotovljeno zgoraj v točki 41 te sodbe, da so odstopajoče metode iz člena 173(2) Direktive 2006/112 podobne tem iz člena 17(5), tretji pododstavek, Šeste direktive.

               45

               Zato za odgovor na drugo vprašanje ni treba razlikovati med izračunom odbitnega deleža na podlagi ene od metod iz člena 173(2) Direktive 2006/112 in na podlagi ene od metod iz člena 17(5), tretji pododstavek, Šeste direktive.

               46

               Drugič, člen 184 Direktive 2006/112 določa, da se začetni odbitek popravi, če je bil odbitek višji ali nižji od odbitka, do katerega je bil davčni zavezanec upravičen. V skladu s členom 185(1) te direktive se popravek zlasti opravi, če se spremenijo dejavniki, ki so bili prvotno upoštevani za določitev zneska, ki se odbije.

               47

               Iz besedil teh dveh določb izhaja, na eni strani, da če je zaradi spremembe enega od elementov, ki so bili sprva upoštevni pri izračunu odbitkov, popravek nujen, mora izračun zneska tega popravka pripeljati do tega, da znesek končnih odbitkov ustreza znesku, ki bi ga bil davčni zavezanec upravičen odbiti, če bi bila ta sprememba upoštevana že na začetku. Na drugi strani se pri izračunu tega zneska upoštevajo isti elementi kot na začetku, razen tistega, ki je bil spremenjen.

               48

               Pravilo zaokroževanja iz člena 175(1) Direktive 2006/112 pa je element, ki je bil upoštevan za izračun prvotnega zneska odbitka (glej v tem smislu sodbo z dne 9. junija 2016, Wolfgang und Wilfried Rey Grundstücksgemeinschaft,C‑332/14, EU:C:2016:417, točka 46).

               49

               Vendar če se odbitni delež ugotovi z uporabo ene od odstopajočih metod iz člena 173(2) navedene direktive, je treba spomniti, kot izhaja iz točke 38 te sodbe, da države članice niso dolžne uporabiti tega pravila zaokroževanja pri ugotavljanju prvotnega zneska odbitka.

               50

               Torej so države članice le v primeru, da so uporabile navedeno pravilo pri izračunu prvotnega zneska odbitka, dolžne v primeru popravka uporabiti pravilo zaokroževanja iz člena 175(1) Direktive 2006/112, in to brez poseganja v primer, ko je element, zaradi spremembe katerega je ta popravek nujen, sestavljen iz nove uporabe metode izračuna iz člena 173(1), drugi pododstavek, te direktive ali navedenega pravila zaokroževanja.

               51

               Glede na vse zgornje preudarke je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 184 in naslednje Direktive 2006/112 razlagati tako, da so države članice v primeru popravka dolžne uporabiti pravilo zaokroževanja iz člena 175(1) te direktive – če je bil na podlagi njihove nacionalne zakonodaje odbitni delež izračunan po eni od metod iz člena 173(2) navedene direktive ali iz člena 17(5), tretji pododstavek, Šeste direktive – le takrat, ko je bilo to pravilo uporabljeno za ugotovitev začetnega zneska odbitka.

         Tretje vprašanje

               52

               Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu želi izvedeti, ali je treba člen 175(1) Direktive 2006/112 razlagati tako, da so države članice na podlagi členov od 184 do 192 te direktive dolžne popraviti odbitke, ki so bili narejeni na podlagi pravila zaokroževanja iz člena 175, tako, da se odbitni delež, ki ga je treba popraviti, zaokroži na višji ali nižji odstotek v korist davčnega zavezanca.

               53

               Na eni strani iz elementov v spisu, ki so na voljo Sodišču, izhaja, da je bil v postopku v glavni stvari odbitni delež izračunan z eno od odstopajočih metod iz člena 173(2) Direktive 2006/112 in da za ta izračun nemško pravo ne določa, da ga je treba zaokrožiti.

               54

               Na drugi strani iz predložitvene odločbe izhaja, da je sprememba elementov, upoštevanih pri izračunu zneska odbitkov, zaradi katere je prišlo do popravka v postopku v glavni stvari, posledica tega, da je Kreissparkasse iz sistema davčnih oprostitev izvzela svoje komercialne transakcije s svojimi poslovnimi strankami, in ne posledica odločitve zadevne države članice, da bo v prihodnje uporabljala metodo izračuna iz člena 173(1), drugi pododstavek, te direktive ali pravilo zaokroževanja, ki ga določa člen 175(1) Direktive 2006/112.

               55

               Glede na preudarke v točki 47 te sodbe torej v zadevi, kot je ta v postopku v glavni stvari, v primeru popravka ni treba uporabiti pravila zaokroževanja, ki ga določa člen 175(1) Direktive 2006/112.

               56

               V teh okoliščinah na tretje vprašanje ni treba odgovoriti.

         Stroški

               57

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (osmi senat) razsodilo:

                           1.

                           Člen 175(1) Direktive Sveta 2006/112/ES z dne 28. novembra 2006 o skupnem sistemu davka na dodano vrednost je treba razlagati tako, da države članice niso dolžne uporabiti pravila zaokroževanja iz te določbe, če se odbitni delež izračuna po eni od odstopajočih metod, ki so določene v členu 173(2) te direktive.

                           2.

                           Člen 184 in naslednje Direktive 2006/112 je treba razlagati tako, da so države članice v primeru popravka dolžne uporabiti pravilo zaokroževanja iz člena 175(1) te direktive ‐ če je bil na podlagi njihove nacionalne zakonodaje odbitni delež izračunan po eni od metod iz člena 173(2) navedene direktive ali iz člena 17(5), tretji pododstavek, Šeste direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero ‐ le takrat, ko je bilo to pravilo uporabljeno za ugotovitev začetnega zneska odbitka.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Sodišča za uslužbence (drugi senat) z dne 29. septembra 2009. # Armin Hau proti Evropskemu parlamentu. # Javni uslužbenci - Uradniki - Napredovanje. # Zadeva F-125/07.

text:
      SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE
      (drugi senat)
      z dne 29. septembra 2009
      Zadeva F-125/07
      Armin Hau
      proti
      Evropskemu parlamentu
      „Javni uslužbenci – Uradniki – Napredovanje – Napredovalno obdobje 2006 – Neuvrstitev na seznam uradnikov, ki napredujejo – Primerjalna ocena uspešnosti – Upoštevni prag – Neupoštevanje kakovosti ,preostanka‘“
      Predmet:      Tožba, vložena na podlagi členov 236 ES in 152 AE, s katero A. Hau predlaga razglasitev ničnosti odločbe Parlamenta, objavljene 21. novembra 2006,
         o neuvrstitvi njegovega imena na seznam uradnikov, ki v napredovalnem obdobju 2006 napredujejo v naziv B*7.

      Odločitev:      Odločba Parlamenta, objavljena 21. novembra 2006, o neuvrstitvi tožeče stranke na seznam uradnikov, ki v napredovalnem obdobju 2006
         napredujejo v naziv B*7, se razglasi za nično. Parlamentu se naloži plačilo stroškov.

      Povzetek
      1.      Uradniki – Odločba, ki posega v položaj – Obveznost obrazložitve – Možnost obrazložitve odločbe o nenapredovanju v predhodnem
            postopku – Posledice
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člena 25, drugi odstavek, in 90(2))
      2.      Uradniki – Napredovanje – Primerjalna ocena uspešnosti – Upoštevanje predloga za napredovanje v prejšnjem obdobju
      (Kadrovski predpisi za uradnike, člen 45)
      1.      Uprava ima možnost, da v predhodnem postopku obrazloži odločbo o nenapredovanju. Vendar je treba ugotoviti, da kadar uprava
         to možnost uporabi, zadevnim uradnikom odvzame možnost, da bi bili ob vložitvi pritožbe seznanjeni z razlogi izpodbijane odločbe
         in tako pojasnili svoje argumente. Zato se uprava proti uradniku, ki je bil seznanjen z razlogi za odločbo le na stopnji zavrnitve
         pritožbe, pri tožbenih razlogih ali očitkih, povezanih s tožbenimi razlogi, ne more sklicevati na spoštovanje načela skladnosti
         pritožbe in tožbe.

      (Glej točko 24.)
      Napotitev na:
      Sodišče prve stopnje: 12. februar 1992, Volger proti Parlamentu, T-52/90, Recueil, str. II-121, točka 36.
      2.      Uprava ima pri ocenjevanju delovne uspešnosti, ki jo je treba upoštevati pri odločbi o napredovanju iz člena 45 Kadrovskih
         predpisov, široko diskrecijsko pravico. Nadzor sodišča Skupnosti mora tako biti omejen na vprašanje, ali je uprava ob upoštevanju
         načina in sredstev, na podlagi katerih je lahko sprejela svojo oceno, ostala v okviru razumnih meja in svojega pooblastila
         ni uporabila očitno napačno.

      Vendar uprava s široko diskrecijsko pravico ne more biti odvezana od obveznosti, da skrbno in nepristransko preuči vse upoštevne
         dejavnike obravnavanega primera. To, da je bil uradnik predlagan za napredovanje v napredovalnem obdobju pred spornim obdobjem,
         je upošteven dejavnik delovne uspešnosti, če se njegova delovna uspešnost od napredovalnega obdobja, v katerem je bil predlagan
         za napredovanje, ni zmanjšala.

      Poleg tega bi lahko sistematično neupoštevanje kakovosti „preostanka“ povzročilo diskriminacijo med uradniki, kandidati za
         napredovanje, ker bi se objektivno različni položaji obravnavali enako. Ker je dejstvo, da je uradnik že dosegel prag za napredovanje
         v prejšnjem napredovalnem obdobju, tesno povezano z delovno uspešnostjo, ki jo je prej dokazal, je ta namreč z vidika njegove
         delovne uspešnosti v drugačnem položaju od oseb, ki v prejšnjem napredovalnem obdobju niso dosegle navedenega praga za napredovanje.

      (Glej točke od 26 do 28.)
      Napotitev na:
      Sodišče: 23. oktober 1986, Vaysse proti Komisiji, 26/85, Recueil, str. 3131, točka 26; 21. november 1991, Technische Universität
         München, C-269/90, Recueil, str. I-5469, točka 14;

      Sodišče prve stopnje: 11. december 1991, Frederiksen proti Parlamentu, T-169/89, Recueil, str. II-1403, točka 69; 4. maj 2005,
         Sena proti EASA, T-30/04, ZOdl. JU, str. I-A-113 in II-519, točka 80; 15. september 2005, Casini proti Komisiji, T-132/03,
         ZOdl. JU, str. I-A-253 in II-1169, točka 69;

      Sodišče za uslužbence: 10. oktober 2007, Berrisford proti Komisiji, F-107/06, še neobjavljena v ZOdl. JU, točka 76.