title: Sodba Splošnega sodišča (osmi senat) z dne 17. februarja 2011. # Formula One Licensing BV proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava figurativne znamke Skupnosti F1-LIVE - Prejšnje figurativna znamka Skupnosti, nacionalne besedne znamke in mednarodna besedna znamka F1 in F1 Formula 1 - Zavrnitev ugovora s strani odbora za pritožbe - Relativni razlogi za zavrnitev - Člen 8(1)(b) in (5) Uredbe (ES) št. 40/94 (postal člen 8(1)(b) in (5) Uredbe (ES) št. 207/2009). # Zadeva T-10/09.

text:
      Zadeva T-10/09
      Formula One Licensing BV
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne znamke Skupnosti F1-LIVE – Prejšnje figurativna znamka Skupnosti, nacionalne besedne znamke in mednarodna besedna znamka F1 in F1 Formula 1 – Zavrnitev ugovora s strani odbora za pritožbe – Relativni razlogi za zavrnitev – Člen 8(1)(b) in (5) Uredbe (ES) št. 40/94 (postal člen 8(1)(b) in (5) Uredbe (ES) št. 207/2009)“
      Povzetek sodbe
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje
            enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede zaradi prejšnje znamke
      (Uredba Sveta št. 40/94, člen 8(1)(b))
      Za povprečnega potrošnika Evropske unije ni verjetnosti zmede v smislu člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti med,
         po eni strani, figurativnim znakom F1-LIVE, katerega registracija kot znamke Skupnosti se zahteva za „Revije, pamflete, knjige;
         vsi ti izdelki se nanašajo na področje formule 1“, „Obveščanje in razširjanje knjig, revij in časopisov prek računalniških
         terminalov; vsi ti izdelki se nanašajo na področje formule 1“, „Objavljanje elektronskih knjig, revij in periodičnih revij;
         informiranje o prireditvah; organizacija tekmovanj na internetu; rezerviranje vstopnic za predstave; spletne igre; vsi ti
         izdelki se nanašajo na področje formule 1“ iz razredov 16, 38 in 41 Nicejskega aranžmaja, in po drugi strani, besednimi znamkami
         F1, registriranimi prej v Nemčiji za storitve iz razreda 41, v Združenem kraljestvu za proizvode in storitve iz razredov 16
         in 38 ter kot mednarodna znamka, ki učinkuje na Danskem, v Nemčiji, v Španiji, v Franciji, v Italiji in na Madžarskem, za
         izdelke in storitve iz razredov 16, 38 in 41 ter figurativno znamko Skupnosti F1 Formula 1, registrirano prej za izdelke in
         storitve iz istih razredov.

      Upoštevna javnost kombinacijo črke „f“ in številke „1“ razume kot okrajšavo izraza „formula ena“, ki običajno označuje kategorijo
         dirkalnih avtomobilov ter, v širšem pomenu, dirke z njimi. Poleg tega bi upoštevna javnost lahko logotip „f1“ v figurativni
         znamki Skupnosti F1 Formula 1 razumela kot znamko, ki jo imetnik prejšnjih znamk uporablja v zvezi s svojimi gospodarskimi
         dejavnostmi v zvezi z dirkami avtomobilov formule 1. Upoštevna javnost elementa „f1“ prijavljene znamke ne razume kot razlikovalni
         element, ampak kot element, ki se uporablja opisno. Zato ima element „f1“ v običajni podobi znakov samo majhen razlikovalni
         učinek glede na izdelke in storitve iz prijave in je morebiten ugled figurativne znamke Skupnosti, ki se uporablja v Uniji,
         ključno povezan z njenim logotipom.

      Kar podrobneje zadeva besedne znamke F1, potrošniki elementa „f1“, ki je vsebovan v prijavljeni znamki, ne bodo povezovali
         z imetnikom prejšnjih znamk, saj je edini znak, ki ga povezujejo z navedenim imetnikom, logotip znamke F1 Formula 1, ne pa
         znak v običajni podobi znakov. Potrošniki znak F1 v običajni podobi znakov štejejo za okrajšavo izraza „formula 1“, torej
         za opisno označbo.

      Kar pa zadeva figurativno znamko F1 Formula 1, ker ni vidne podobnosti in ker je fonetična in pomenska podobnost zgolj omejena,
         upoštevna javnost prijavljene znamke ne bo zamešala s to znamko. Glede tega generičen pomen, ki ga javnost pripisuje znaku
         F1, zagotavlja, da bo javnost razumela, da prijavljena znamka zadeva formulo 1, vendar je zaradi popolnoma drugačne razporeditve
         ne bo povezovala z dejavnostmi tožeče stranke.

       (Glej točke 27, 38, 49, 50, 57 in 61.)
SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (osmi senat)
      z dne 17. februarja 2011(*)

      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava figurativne znamke Skupnosti F1‑LIVE – Prejšnje figurativna znamka Skupnosti, nacionalne besedne znamke in mednarodna besedna znamka F1 in F1 Formula 1 – Zavrnitev ugovora s strani odbora za pritožbe – Relativni razlogi za zavrnitev – Člen 8(1)(b) in (5) Uredbe (ES) št. 40/94 (postal člen 8(1)(b) in (5) Uredbe (ES) št. 207/2009)“
      V zadevi T‑10/09,
      Formula One Licensing BV s sedežem v Rotterdamu (Nizozemska), ki jo zastopata B. Klingberg in K. Sandberg, odvetnika,

      tožeča stranka,
      proti
      Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopa A. Folliard-Monguiral, zastopnik,

      tožena stranka,
      intervenientka pred Splošnim sodiščem, ki ji je bilo dovoljeno, da vstopi v postopek namesto družbe Racing‑Live SAS, druge
         stranke v postopku pred odborom za pritožbe UUNT, je

      Global Sports Media Ltd s sedežem v Hamiltonu (Bermudi), ki sta jo sprva zastopala T. de Haan in J.‑J. Evrard, nato Me T. de Haan, odvetnik,

      zaradi tožbe zoper odločbo prvega odbora za pritožbe UUNT z dne 16. oktobra 2008 (zadeva R 7/2008‑1), ki se nanaša na postopek
         z ugovorom med družbama Racing-Live SAS in Formula One Licensing BV,

      SPLOŠNO SODIŠČE (osmi senat),
      v sestavi M. E. Martins Ribeiro, predsednica, S. Papasavvas in N. Wahl (poročevalec), sodnika,
      sodna tajnica: K. Pocheć, administratorka,
      na podlagi tožbe, vložene v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 14. januarja 2009,
      na podlagi odgovora na tožbo, ki ga je UUNT vložil v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 30. marca 2009,
      na podlagi odgovora na tožbo, ki ga je intervenientka vložila v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 10. aprila 2009,
      na podlagi obravnave z dne 10. junija 2010
      izreka naslednjo
      Sodbo
       Dejansko stanje
      1        Družba Racing‑Live SAS je 13. aprila 2004 pri Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) na podlagi
         Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL 1994, L 11, str. 1), kakor je bila spremenjena
         (nadomeščena z Uredbo Sveta (ES) št. 207/2009 z dne 26. februarja 2009 o blagovni znamki Skupnosti (UL L 78, str. 1)), vložila
         zahtevo za registracijo znamke Skupnosti.

      2        Znamka, za katero je bila zahtevana registracija, je prikazan figurativni znak:

      3        Izdelki in storitve, za katere se je zahtevala registracija, spadajo v razrede 16, 38 in 41 Nicejskega aranžmaja o mednarodni
         klasifikaciji proizvodov in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kakor je bil revidiran in spremenjen,
         in ustrezajo tem opisom:

      –        razred 16: „Revije, pamfleti, knjige; vsi ti izdelki se nanašajo na področje formule 1“;
      –        razred 38: „Obveščanje in razširjanje knjig, revij in časopisov prek računalniških terminalov; vsi ti izdelki se nanašajo
         na področje formule 1“;

      –        razred 41: „Objavljanje elektronskih knjig, revij in periodičnih revij; informiranje o prireditvah; organizacija tekmovanj
         na internetu; rezerviranje vstopnic za predstave; spletne igre; vsi ti izdelki se nanašajo na področje formule 1“.

      4        Ta zahteva za registracijo je bila objavljena v Biltenu znamk Skupnosti št. 5/2005 z dne 31. januarja 2005.

      5        Tožeča stranka, družba Formula One Licensing BV, je 2. maja 2005 na podlagi člena 42 Uredbe št. 40/94 (postal člen 41 Uredbe
         št. 207/2009) vložila ugovor zoper registracijo prijavljene znamke zaradi verjetnosti zmede v smislu člena 8(1)(b) in (5)
         Uredbe št. 40/94 (postal člen 8(1)(b) in (5) Uredbe št. 207/2009).

      6        Ugovor je temeljil zlasti na teh prejšnjih registracijah:

      –        tri registracije besednega znaka F1: ta znak je bil predmet mednarodne registracije št. 732134 z dne 20. decembra 1999 za
         izdelke in storitve iz razredov 16, 38 in 41, ki učinkuje na Danskem, v Nemčiji, v Španiji, v Franciji, v Italiji in na Madžarskem
         ter pokriva med drugim izdelke in storitve, na katere se nanaša prijavljena znamka, nemške registracije št. 30007412 z dne
         10. maja 2000 za storitve iz razreda 41, ki ustrezajo temu opisu: „organizacija športnih prireditev“, in registracije Združenega
         kraljestva št. 2277746D z dne 13. avgusta 2001 za izdelke in storitve iz razredov 16 (papir, karte, karton, tiskarski, slikarski
         in risarski seti, katalogi) in 38 (telekomunikacijske storitve; elektronsko prenašanje podatkov, slik in zvoka prek informacijskih
         terminalov in mrež);

      –        registracija spodaj prikazane figurativne znamke Skupnosti št. 631531 z dne 19. maja 2003 za izdelke in storitve iz razredov
         16, 38 in 41, ki med drugim zadevajo izdelke in storitve, na katere se nanaša prijavljena znamka:

      7        Ugovor je temeljil na vseh izdelkih in storitvah, zajetih s prejšnjimi znamkami, in je bil vložen zoper vse izdelke, ki jih
         označuje prijavljena znamka.

      8        Tožeča stranka se je sklicevala na velik razlikovalni učinek vseh znamk, katerih imetnica je, zaradi njihove večletne uporabe
         v zvezi z različnimi izdelki in storitvami.

      9        Oddelek za ugovore UUNT je z odločbo z dne 17. oktobra 2007, v kateri se je oprl zgolj na prejšnjo mednarodno registracijo
         št. 732134, zavrnil prijavo znamke Skupnosti. Ugotovil je, da obstaja podobnost ali enakost med izdelki in storitvami, ki
         jih označujeta nasprotujoči si znamki, in srednja stopnja podobnosti med nasprotujočima si znakoma, ter da zato obstaja verjetnost
         zmede med nasprotujočima si znamkama v smislu člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94.

      10      Intervenientka je 14. decembra 2007 na podlagi členov od 57 do 62 Uredbe št. 40/94 (postali členi od 58 do 64 Uredbe št. 207/2009)
         pri UUNT vložila pritožbo zoper odločbo oddelka za ugovore.

      11      Prvi odbor za pritožbe UUNT je z odločbo z dne 16. oktobra 2008 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) razveljavil odločbo
         oddelka za ugovore. Ugotovil je, da čeprav obstaja enakost ali podobnost med zadevnimi izdelki in storitvami, med prijavljeno
         znamko in znamkami, katerih imetnica je tožeča stranka, ni verjetnosti zmede v smislu člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94, ker
         med nasprotujočimi si znaki obstajajo očitne razlike. Odbor za pritožbe je poleg tega menil, da upoštevna javnost, ki je sestavljena
         iz običajnih potrošnikov in poklicnih uporabnikov, kombinacijo črke „f“ in številke „1“ razume kot generično označbo kategorije
         dirkalnih avtomobilov in, v širšem pomenu, dirk s temi avtomobili. Odbor za pritožbe je sklenil, da se ugled prejšnjih znamk
         nanaša samo na element „f1“ znamke, registrirane pod št. 631531.

      12      Odbor za pritožbe je glede člena 8(5) Uredbe št. 40/94 menil, da čeprav lahko prejšnja figurativna znamka posreduje podobo
         najsodobnejše tehnologije, ekskluzivnosti in razkošja, to podobo posreduje samo logotip F1. Vendar naj bi le malo potrošnikov
         okrajšavi „F1“ pripisovalo razlikovalni učinek, razen če je ob njej tudi navedeni logotip. Glede tega je odbor za pritožbe
         navedel, da noben element prijavljene znamke javnosti ne spominja na ta logotip in da zato prijavljena znamka ne bo izkoriščala
         prejšnjih znamk, ne bo škodila ugledu navedenih znamk, niti ne bo omogočala imetniku, da se neupravičeno okoristi z njihovo
         pozitivno podobo.

       Postopek in predlogi strank
      13      Tožeča stranka je 14. januarja 2009 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila to tožbo.

      14      Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:

      –        izpodbijano odločbo razveljavi;
      –        UUNT naloži plačilo stroškov;
      –        intervenientki naloži plačilo stroškov, nastalih v okviru postopka pred UUNT.
      15      UUNT in intervenientka Splošnemu sodišču predlagata, naj:

      –        tožbo zavrne;
      –        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
      16      Družbi Racing-Live in Global Sports Media Ltd sta s sporočilom z dne 8. junija 2010, poslanim po telefaksu, obvestili Splošno
         sodišče, da je prva prijavljeno znamko (F1‑LIVE) prenesla na drugo, in predlagali, naj se družbi Global Sports Media kot novi
         imetnici navedene znamke dovoli, da stopi v zadevni postopek namesto začetne imetnice. Ker je UUNT na obravnavi navedel, da
         ne ugovarja predlogu za zamenjavo, je Splošno sodišče temu predlogu ugodilo, kar je bilo zabeleženo v zapisniku obravnave.

       Pravo
       1. Dopustnost dokumentov, ki so bili prvič predloženi v postopku pred Splošnim sodiščem
      17      UUNT in intervenientka najprej navajata, da priloge k tožbi od A6 do A10 niso bile nikoli predložene v upravnem postopku pred
         UUNT, zato jih je treba razglasiti za nedopustne.

      18      V skladu z ustaljeno sodno prakso se tožba za razveljavitev na Splošno sodišče vloži zaradi preizkusa zakonitosti odločb odborov
         za pritožbe v smislu člena 63 Uredbe št. 40/94 (postal člen 65 Uredbe št. 207/2009), zato v tem okviru ni naloga Splošnega
         sodišča, da preizkusi dejansko stanje ob upoštevanju dokumentov, ki so bili prvič predloženi pred njim. Dejstva, na katera
         se stranka sklicuje pred Splošnim sodiščem, pa jih predhodno ni predložila organom UUNT, lahko vplivajo na zakonitost take
         odločbe le, če bi jih bil UUNT dolžan upoštevati po uradni dolžnosti (sodbi Splošnega sodišča z dne 13. julija 2004 v zadevi
         Samar proti UUNT – Grotto (GAS STATION), T‑115/03, ZOdl., str. II‑2939, točka 13, in z dne 24. novembra 2005 v zadevi Sadas
         proti UUNT – LTJ Diffusion (ARTHUR ET FELICIE), T‑346/04, ZOdl., str. II‑4891, točka 19).

      19      V obravnavani zadevi priloge od A6 do A10 niso bile predložene pred UUNT, torej jih je treba razglasiti za nedopustne, ne
         da bi bilo treba preizkušati njihovo dokazno vrednost ali stranke v zvezi s tem zaslišati (glej v tem smislu zgoraj navedeno
         sodbo ARTHUR ET FELICIE, točka 19 in navedena sodna praksa).

       2. Vsebinska obravnava
      20      Tožeča stranka v utemeljitev tožbe navaja dva tožbena razloga, in sicer kršitev člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 in kršitev
         člena 8(5) te uredbe.

       Prvi tožbeni razlog: kršitev člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94
       Trditve strank
      21      Tožeča stranka v bistvu meni, da obstaja verjetnost zmede med prijavljeno znamko in prejšnjimi znamkami, ki imajo zelo velik
         ugled.

      22      Tožeča stranka najprej navaja, da odbor za pritožbe ni upošteval tega, da so zadevni izdelki in storitve v večjem delu enaki
         in v preostalem delu izjemno podobni. Poleg tega naj bi odbor za pritožbe napačno domneval, da kombinacije črke „f“ in številke
         „1“ v običajni podobi znakov javnost ne šteje za znamko zaradi njene domnevne generičnosti in opisnosti ter zaradi tega, ker
         naj sploh ne bi imela razlikovalnega učinka. Ker naj bi poleg tega element „F1“ pomenil prevladujoč element sporne znamke,
         naj bi obstajala velika vidna, glasovna in pomenska podobnost med prejšnjimi besednimi znamkami in prijavljeno znamko in zato
         verjetnost zmede, čeprav imajo prejšnje besedne znamke samo majhen razlikovalni učinek. Nazadnje naj bi verjetnost zmede obstajala
         tudi med prijavljeno znamko in figurativno znamko Skupnosti F1 Formula 1, ki naj bi imela posebno velik razlikovalni učinek.

      23      UUNT in intervenientka nasprotujeta trditvam tožeče stranke.

       Presoja Splošnega sodišča
      24      V skladu s členom 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 se ob ugovoru imetnika prejšnje znamke prijavljena znamka ne registrira, če zaradi
         enakosti ali podobnosti s prejšnjo znamko in enakosti ali podobnosti izdelkov ali storitev, ki jih označujeta znamki, obstaja
         verjetnost zmede v javnosti na ozemlju, na katerem je varovana prejšnja znamka.

      25      V skladu z ustaljeno sodno prakso obstaja verjetnost zmede, kadar bi lahko javnost verjela, da zadevni izdelki ali storitve
         izvirajo iz istega podjetja ali iz gospodarsko povezanih podjetij. Na podlagi te sodne prakse je verjetnost zmede treba presojati
         celovito, po tem, kako upoštevna javnost razume znake in zadevne izdelke ali storitve, in ob upoštevanju vseh upoštevnih dejavnikov
         v obravnavani zadevi, predvsem medsebojne odvisnosti med podobnostjo znakov in med podobnostjo označenih izdelkov ali storitev
         (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 9. julija 2003 v zadevi Laboratorios RTB proti UUNT – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY
         HILLS), T‑162/01, Recueil, str. II‑2821, točke od 30 do 33 in navedena sodna praksa).

      26      Za uporabo člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 verjetnost zmede predpostavlja hkrati enakost ali podobnost nasprotujočih si znamk
         ter enakost ali podobnost izdelkov ali storitev, ki jih ti znamki označujeta. Gre za kumulativna pogoja (glej sodbo Splošnega
         sodišča z dne 22. januarja 2009 v zadevi Commercy proti UUNT – easyGroup IP Licensing (easyHotel), T‑316/07, ZOdl., str. II‑43,
         točka 42 in navedena sodna praksa).

      27      V obravnavani zadevi je odbor za pritožbe v točki 27 izpodbijane odločbe ugotovil, da je upoštevna javnost sestavljena iz
         povprečnih potrošnikov Evropske unije in da je zato treba verjetnost zmede med nasprotujočimi si znamkami preučiti glede na
         to javnost. S to ugotovitvijo, ki je stranke sicer niso izpodbijale, se je treba strinjati.

      28      Poleg tega glede podobnosti zadevnih izdelkov in storitev zadošča navesti, da je odbor za pritožbe v točkah 25 in 26 izpodbijane
         odločbe ugotovil, da so dejavnosti intervenientke v zvezi s prodajo tiskarskih izdelkov in obveščanjem prek interneta (to
         so izdelki in storitve iz razredov 16 in 38) enake kot dejavnosti tožeče stranke in da so storitve spletnega objavljanja in
         spletne zabave v zvezi s formulo 1 (to so storitve iz razreda 41) zelo podobne storitvam, ki jih ponuja tožeča stranka.

      29      Torej odbor za pritožbe ni opustil presoje stopnje podobnosti zadevnih izdelkov in storitev. Zato je očitek, ki ga glede tega
         navaja tožeča stranka, treba zavrniti kot neutemeljen.

      30      Nazadnje tožeča stranka izpodbija presojo odbora za pritožbe, da ne obstajata velika podobnost med zadevnimi znaki niti verjetnost
         zmede.

      –       Primerjava nasprotujočih si znakov in vprašanje, kako jih razume upoštevna javnost
      31      Celovita presoja verjetnosti zmede mora, kar zadeva vidno, glasovno ali pomensko podobnost zadevnih znakov, temeljiti na celostnem
         vtisu, ki ga ti znaki ustvarjajo, ob upoštevanju predvsem njihovih razlikovalnih in prevladujočih elementov (glej sodbo Sodišča
         z dne 12. junija 2007 v zadevi UUNT proti Shaker, C‑334/05 P, ZOdl., str. I‑4529, točka 35 in navedena sodna praksa).

      32      Presoja enakosti med znamkama se ne more omejiti zgolj na upoštevanje ene sestavine sestavljene znamke in njeno primerjavo
         z drugo znamko. Nasprotno, opraviti je treba primerjavo s preučitvijo zadevnih znamk, upoštevajoč vsako kot celoto, kar ne
         izključuje, da lahko v celotnem vtisu, ki ga v spominu upoštevne javnosti ustvari sestavljena znamka, v nekaterih okoliščinah
         prevlada ena ali več njenih sestavin (glej zgoraj navedeno sodbo UUNT proti Shaker, točka 41 in navedena sodna praksa). Presojo
         podobnosti je mogoče zgolj na podlagi prevladujočega elementa opraviti le, če je mogoče vse preostale sestavine znamke zanemariti
         (zgoraj navedena sodba UUNT proti Shaker, točka 42, in sodba z dne 20. septembra 2007 v zadevi Nestlé proti UUNT, C‑193/06 P,
         neobjavljena v ZOdl., točka 42). Za tak primer bi lahko zlasti šlo, če lahko že ta sestavina sama prevlada v podobi te znamke,
         ki jo ima v spominu upoštevna javnost, tako da so druge sestavine te znamke v celotnem vtisu, ki ga ustvarja, zanemarljive
         (zgoraj navedena sodba Nestlé proti UUNT, točka 43).

      33      Vendar ne glede na to, da običajno povprečni potrošnik zazna znamko kot celoto, in kljub okoliščini, da lahko v celotnem vtisu
         prevlada en ali več sestavnih delov sestavljene znamke, nikakor ni izključeno, da v posameznem primeru prejšnja znamka, ki
         jo uporabi tretji v sestavljenem znaku, ki vsebuje oznako podjetja tega tretjega, ohrani avtonomen razlikovalni položaj v
         sestavljenem znaku, ne da bi bila v njem prevladujoči element. V takem primeru lahko ustvarjeni celotni vtis sestavljenega
         znaka pripelje javnost do mnenja, da zadevni izdelki ali storitve izvirajo vsaj iz gospodarsko povezanih podjetij, tako da
         je v tem primeru treba ugotoviti, da obstaja verjetnost zmede (sodba Sodišča z dne 6. oktobra 2005 v zadevi Medion, C‑120/04,
         ZOdl., str. I‑8551, točki 30 in 31).

      34      V obravnavanem primeru je treba ugotoviti, da je prijavljena znamka sestavljena znamka, saj je sestavljena iz dveh besednih
         elementov, in sicer „f1“ in „live“, ki sta ločena z vezajem, in iz nekaj figurativnih elementov. Besedna elementa sta v pravokotniku
         temne barve, ki ima na sredi okrogel lik, v katerem se bela barva preliva v črno in nazaj. Element „f1“ je upodobljen z belo
         pisavo v zgornjem levem delu pravokotnika, element „live“ pa je napisan s črkami črne barve z belo obrobo in je v sredini
         desnega dela pravokotnika.

      35      Prejšnje znamke, na katerih temelji ugovor, so figurativna znamka Skupnosti F1 Formula 1 in nacionalne besedne znamke ter
         mednarodna besedna znamka F1.

      36      Tožeča stranka je pri primerjavi spornih znakov navedla različne argumente, da bi se ugotovilo, da je element „f1“ prevladujoči
         element prijavljene znamke. Opozarja tudi, da je bila okrajšava F1 v običajni podobi znakov registrirana v več državah. Poleg
         tega izpodbija presojo odbora za pritožbe, da ima navedena okrajšava samo majhen razlikovalni učinek in da upoštevna javnost
         kombinacije črke „f“ in številke „1“ ne razume kot znamke.

      37      Kar zadeva vpliv vprašanja prevladujočega elementa na presojo podobnosti nasprotujočih si znakov, je treba preučiti te argumente
         pred primerjavo teh znakov.

      38      Navesti je treba, da je odbor za pritožbe v izpodbijani odločbi ugotovil, prvič, da upoštevna javnost kombinacijo črke „f“
         in številke „1“ razume kot okrajšavo izraza „formula ena“ in da ta izraz običajno označuje kategorijo dirkalnih avtomobilov
         ter, v širšem pomenu, dirke z njimi (točka 33 izpodbijane odločbe). Drugič, ugotovil je, da bi upoštevna javnost lahko element
         „f1“ znamke Skupnosti, registriran pod št. 631531, razumela kot znamko, ki jo tožeča stranka uporablja v zvezi s svojimi gospodarskimi
         dejavnostmi v zvezi z dirkami avtomobilov formule 1 (točka 34 izpodbijane odločbe). Odbor za pritožbe je iz tega sklepal,
         da je treba razlikovati med elementom „f1“, ki je preprosta kombinacija črke in številke, in med znakom F1, ki je logotip
         (točka 35 izpodbijane odločbe).

      39      Ta sklep je treba potrditi.

      40      Prvič, iz dokazov v spisu je razvidno, da je tožeča stranka v zadnjih desetih letih oglaševala samo figurativno znamko Skupnosti
         št. 631531, in da je pri dajanju licenc poudarjala pomen logotipa F1 tako, da je določila smernice in navodila v zvezi z obliko
         znaka, da bi zagotovila enako uporabo teh znamk.

      41      Izvajanje teh strogih pravil je tožeči stranki omogočilo zagotoviti, da upoštevna javnost element „f1“, ki predstavlja logotip
         F1, zaznava na enak način.

      42      Vendar je treba ugotoviti, da tožeča stranka pravil ni določila v zvezi z uporabo elementa „f1“, kadar ne gre za logotip F1,
         kot na primer pri mednarodni registraciji št. 732134. Poleg tega ni sporno, da tožeča stranka in imetniki licence element
         „f1“ vedno uporabljajo skupaj z logotipom F1 (razen kadar logotipa ni mogoče prikazati zaradi načina sporočanja, ki se uporablja).

      43      Drugič, iz dokazov, ki jih je predložila tožeča stranka – zlasti iz izidov javnomnenjske raziskave, opravljene v Nemčiji,
         in iz izjave priče – je razvidno, da splošna javnost ve, da je „F1“ običajna okrajšava za izraz „formula 1“, ki označuje kategorijo
         dirkalnih avtomobilov in, v širšem pomenu, dirke z njimi. Poleg tega se izraz „formula 1“ uporablja v splošnem za šport avtomobilskih
         dirk, ki jih javnost ne enači posebej z dirkami, ki jih prireja skupina, ki ji pripada tožeča stranka, temveč z višjo kategorijo
         vseh avtomobilskih dirk. Ni namreč nobene druge ustrezne besede ali izraza za označitev te vrste športa.

      44      Poleg tega je treba navesti, da tožeča stranka ne oporeka ugotovitvi odbora za pritožbe, da je izraz „formula 1“ običajen
         izraz v vsakdanjem jeziku za dirkalne avtomobile in, v širšem pomenu, za dirke z avtomobili in da je F1 dobro poznana okrajšava
         navedenega izraza. Poleg tega je tudi iz dokazov, ki jih je predložila tožeča stranka – zlasti iz listin, priloženih izjavi
         priče, navedeni v prejšnji točki – razvidno, da se okrajšavo F1 lahko uporablja opisno. Zato je okrajšava F1 ravno tako generična
         kot izraz „formula 1“.

      45      V zvezi s tem je treba opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso javnost v splošnem opisnega elementa, ki je del sestavljene
         znamke, ne šteje za razlikovalni in prevladujoči element v celovitem vtisu te znamke (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 27. novembra 2007
         v zadevi Gateway proti UUNT – Fujitsu Siemens Computers (ACTIVY Media Gateway), T‑434/05, neobjavljena v ZOdl., točka 47 in
         navedena sodna praksa).

      46      Poleg tega samo to, da je bila prejšnja besedna znamka registrirana kot nacionalna ali mednarodna znamka, ne izključuje, da
         ni pretežno opisna ali, z drugimi besedami, da ima zgolj majhen svojstven razlikovalni učinek v primerjavi z zadevnimi izdelki
         in storitvami (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 13. oktobra 2009 v zadevi Deutsche Rockwool Mineralwoll proti UUNT – Redrock
         Construction (REDROCK), T‑146/08, neobjavljena v ZOdl., točka 51 in navedena sodna praksa).

      47      V tem okviru je treba opozoriti, da veljavnosti mednarodne ali nacionalne znamke, v obravnavanem primeru znamk tožeče stranke,
         ni mogoče izpodbijati v postopku registracije znamke Skupnosti, temveč izključno v razveljavitvenem postopku, sproženem v
         zadevni državi članici (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 12. novembra 2008 v zadevi Shaker proti UUNT – Limiñana y Botella
         (Limoncello della Costiera Amalfitana shaker), T‑7/04, ZOdl., str. II‑3085, točka 26 in navedena sodna praksa).

      48      Vendar je bil UUNT kljub temu dolžan preveriti, kako upoštevna javnost razume element „f1“ v prijavljeni znamki.

      49      Upoštevajoč navedeno in predložene dokaze, je treba ugotoviti, da upoštevna javnost elementa „f1“ prijavljene znamke ne razume
         kot razlikovalni element, ampak kot element, ki se uporablja opisno.

      50      Zato je odbor za pritožbe pravilno ugotovil, da ima element „f1“ v običajni podobi znakov samo majhen razlikovalni učinek
         glede na izdelke in storitve iz prijave in da je morebiten ugled figurativne znamke Skupnosti, ki se uporablja v Uniji, ključno
         povezan z njenim logotipom.

      51      Zadeve, v kateri je bila izdana zgoraj v točki 33 navedena sodba Medion, na katero se je tožeča stranka sklicevala na obravnavi,
         v obravnavani zadevi ni mogoče upoštevati. V obravnavani zadevi je treba ugotoviti, da znak „F1“ nima samostojnega razlikovalnega
         položaja v prijavljeni znamki, saj, kot je bilo navedeno že zgoraj, upoštevna javnost element „f1“ razume kot opisni element
         navedene znamke.

      52      Zato je treba trditvi tožeče stranke, da ima element „f1“ posebno velik razlikovalni učinek in da ima ta element v običajni
         podobi znakov enak ugled kot logotip, zavrniti kot neutemeljeni. Ravno tako in drugače, kot trdi tožeča stranka, na resno
         in dejansko rabo prejšnjih nacionalnih besednih znamk in mednarodne besedne znamke ni mogoče sklepati iz dokazov, predloženih
         v zvezi z logotipom F1.

      –       Primerjava prijavljene znamke s prejšnjimi nacionalnimi besednimi znamkami in mednarodno besedno znamko F1
      53      V obravnavani zadevi so prejšnje nacionalne znamke in mednarodna znamka besedne znamke, ki jih sestavlja element „f1“, prijavljena
         znamka pa je sestavljena znamka (glej točko 34 zgoraj).

      54      Glede tega je treba poudariti, da so zadevni znaki nekoliko podobni, saj vsi vsebujejo element „f1“. Vendar se z vidika vidne
         zaznave razlikujejo zaradi njihovih dolžin, zaradi dodane besede „live“ in zato, ker prijavljena znamka vsebuje figurativni
         element.

      55      V okviru glasovne obravnave je treba ugotoviti, da prijavljena znamka vsebuje dve besedi, prejšnje znamke pa eno samo. Ugotoviti
         je treba tudi, da dodatna beseda v prijavljeni znamki, ki se izgovori, nekoliko uravnoteži skupni element „f1“. Ker pa oba
         nasprotujoča si znaka vsebujeta element „f1“, ki se v prijavljeni znamki izgovori prvi, je odbor za pritožbe pravilno ugotovil,
         da sta znaka glasovno nekoliko podobna.

      56      V okviru pomenske obravnave je treba ugotoviti, da prejšnja znamka označuje poseben model dirkalnih avtomobilov, in sicer
         avtomobile formule 1, in jo je mogoče razumeti tudi, da implicitno nakazuje na dirke formule 1. Prijavljena znamka sporoča
         isto, vendar ji je dodana beseda „live“, ki nakazuje na poročilo o dogodku ali na neposreden prenos dogodka, zaradi česar
         je pomensko bogatejša od prejšnje znamke. Zato, četudi sta nasprotujoča si znaka zaradi skupnega besednega elementa „f1“ nekoliko
         pomensko podobna, je stopnja te podobnosti majhna.

      57      Kot je ugotovil odbor za pritožbe, ker potrošniki elementa „f1“, ki je vsebovan v prijavljeni znamki, ne bodo povezovali s
         tožečo stranko – saj je edini znak, ki ga povezujejo s tožečo stranko, logotip znamke F1 Formula 1, ne pa znak v običajni
         podobi znakov – in ker potrošniki F1 v običajni podobi znakov štejejo za okrajšavo izraza „formula 1“, torej za opisno označbo,
         je treba ugotoviti, da ni verjetnosti zmede med nasprotujočimi si znamkami.

      58      Tako je treba prijavljeno znamko primerjati še s figurativno znamko Skupnosti F1 Formula 1, katere imetnica je tožeča stranka.

      –       Primerjava med prijavljeno znamko in prejšnjo figurativno znamko Skupnosti F1 Formula 1
      59      Kot je pravilno ugotovil odbor za pritožbe, so med prijavljeno znamko in prejšnjo figurativno znamko Skupnosti F1 Formula 1
         glede splošne razporeditve elementov očitne razlike. V prijavljeni znamki sta elementa „f“ in „1“ ravna in ločena, v navedeni
         prejšnji znamki pa sta nagnjena proti desni in napisana tako, da ima prazen prostor med njima obliko numeričnega elementa.
         Poleg tega sta ta elementa predstavljena v močnem barvnem kontrastu. Desni del znamke vsebuje polagoma izginjajoče črte, ki
         verjetno predstavljajo hitrost. Zato je treba ugotoviti, da na vidni ravni med zadevnima znamkama ni nobene podobnosti.

      60      V okviru glasovne in pomenske obravnave je izid preučitve enak izidu preučitve besednega znaka F1 (glej točki 55 in 56 zgoraj),
         obstaja torej nekolikšna glasovna in pomenska podobnost.

      61      V obravnavanem primeru v okviru celovite presoje verjetnosti zmede – ker ni vidne podobnosti in ker je glasovna in pomenska
         podobnost zgolj omejena – zadošča ugotoviti, da je odbor za pritožbe pravilno ugotovil, da ni verjetnosti zmede med spornima
         znakoma, ker upoštevna javnost prijavljene znamke ne bo zamešala z znamko tožeče stranke. Glede tega je treba ugotoviti, da
         generičen pomen, ki ga javnost pripisuje znaku F1, zagotavlja, da bo javnost razumela, da prijavljena znamka zadeva formulo
         1, vendar je zaradi popolnoma drugačne razporeditve ne bo povezovala z dejavnostmi tožeče stranke.

      62      Glede na navedeno je treba prvi tožbeni razlog zavrniti.

       Drugi tožbeni razlog: kršitev člena 8(5) Uredbe št. 40/94
       Trditve strank
      63      Tožeča stranka trdi, da je odbor za pritožbe napačno zavrnil argument, da skupni element, to je element „f1“, zadošča, da
         javnost med nasprotujočimi si znaki vzpostavi povezavo v smislu člena 8(5) Uredbe št. 40/94. Zato naj bi odbor za pritožbe
         tudi opustil preučitev, ali bi prijavljena znamka lahko neupravičeno izkoristila ugled in razlikovalni učinek prejšnjih znamk
         in tako oškodovala njihovega imetnika.

      64      UUNT in intervenientka nasprotujeta trditvam tožeče stranke.

       Presoja Splošnega sodišča
      65      Iz besedila člena 8(5) Uredbe št. 40/94 je razvidno, da je njegova uporaba odvisna od treh pogojev, in sicer, prvič, enakosti
         ali podobnosti nasprotujočih si znamk, drugič, obstoja ugleda prejšnje znamke, ki je bil naveden v utemeljitev ugovora, in,
         tretjič, tveganja, da bi se z uporabo prijavljene znamke brez upravičenega razloga neupravičeno izkoristil razlikovalni učinek
         ali ugled prejšnje znamke ali da bi jima prijavljena znamka škodovala. Ti trije pogoji so kumulativni in neobstoj enega izmed
         njih zadostuje, da se navedena določba ne uporabi (sodba Splošnega sodišča z dne 25. maja 2005 v zadevi Spa Monopole proti
         UUNT – Spa-Finders Travel Arrangements (SPA-FINDERS), T‑67/04, ZOdl., str. II‑1825, točka 30).

      66      Prav tako je treba opozoriti, da iz sodne prakse izhaja, da so morebitne kršitve člena 8(5) Uredbe št. 40/94 posledica neke
         stopnje podobnosti med nasprotujočimi si znamkami, zaradi katere upoštevna javnost vzpostavi povezavo med njimi, čeprav jih
         ne zamenja (glej po analogiji sodbo Sodišča z dne 27. novembra 2008 v zadevi Intel Corporation, C‑252/07, ZOdl., str. I‑8823,
         točka 30 in navedena sodna praksa).

      67      Kot izhaja iz točke 66 izpodbijane odločbe, je znak, katerega uporabo in morebiten ugled je dokazala tožeča stranka, samo
         znak, ki ga je v Uniji registrirala pod št. 631531, to je logotip. Zato se najprej zastavlja vprašanje, ali sta zadevni figurativni
         znamki enaki ali podobni. Razlikovalni učinek in ugled znaka sta namreč posledica virtualne spojitve črke „f“ in številke
         „1“, ki sta zelo kontrastnih barv. Zgolj prisotnost črke „f“ in številke „1“ v prijavljeni znamki, prisotnost, ki nima nikakršnega
         razlikovalnega učinka, ne zadošča za ugotovitev, da obstaja povezava med zadevnima znamkama. Kljub nekolikšni glasovni in
         pomenski podobnosti je zato treba ugotovitev odbora za pritožbe, da noben element prijavljene znamke javnosti ne opozarja
         na logotip F1, potrditi, pri čemer nasprotujočih si znakov tako ni mogoče šteti za podobne.

      68      Ker eden od kumulativnih pogojev, navedenih zgoraj v točki 65, ni izpolnjen, ni treba odločati, ali je tretji pogoj za uporabo
         člena 8(5) Uredbe št. 40/94 v obravnavani zadevi izpolnjen.

      69      Zato je tudi drugi tožbeni razlog treba zavrniti.

       Stroški
      70      V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker tožeča stranka
         s predlogi ni uspela, se ji v skladu s predlogi UUNT in intervenientke naloži plačilo stroškov.

      Iz teh razlogov je
      SPLOŠNO SODIŠČE (osmi senat)
      razsodilo:
      1.      Tožba se zavrne.
      2.      Družbi Formula One Licensing BV se naloži plačilo stroškov.

               Martins Ribeiro

               Papasavvas

               Wahl

         Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 17. februarja 2011.
      Podpisi
      * Jezik postopka: angleščina.


Sodba Sodišča prve stopnje (prvi senat) z dne 15. oktobra 1997. # IPK-München GmbH proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Ničnostna tožba - Dopustnost - Potrdilni akt - Obrazložitev. # Zadeva T-331/94.


title: Sodba Sodišča (sedmi senat) z dne 19. maja 2011.#David Barcenilla Fernández (C-256/10) in Pedro Antonio Macedo Lozano (C-261/10) proti Gerardo García SL.#Predloga(i) za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León - Španija.#Direktiva 2003/10/ES - Vrednosti izpostavljenosti - Hrup - Varovanje sluha - Polni učinek.#Združeni zadevi C-256/10 in C-261/10.

text:
      Združeni zadevi C-256/10 in C-261/10
      David Barcenilla Fernández
      in
      Pedro Antonio Macedo Lozano
      proti
      Gerardo García SL
      (Predloga za sprejetje predhodne odločbe, ki ju je vložilo Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León)
      „Direktiva 2003/10/ES – Vrednosti izpostavljenosti – Hrup – Varovanje sluha – Polni učinek“
      Povzetek sodbe
      1.        Socialna politika – Zaščita varnosti in zdravja delavcev – Direktiva 2003/10 o minimalnih zahtevah za varnost in zdravje v
            zvezi z izpostavljenostjo delavcev fizikalnim dejavnikom (hrup)
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2003/10, členi 3 in od 5 do 7)
      2.        Socialna politika – Zaščita varnosti in zdravja delavcev – Direktiva 2003/10 o minimalnih zahtevah za varnost in zdravje v
            zvezi z izpostavljenostjo delavcev fizikalnim dejavnikom (hrup)
      (Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2003/10, člen 5)
      1.        Direktivo 2003/10 o minimalnih zahtevah za varnost in zdravje v zvezi z izpostavljenostjo delavcev fizikalnim dejavnikom (hrup),
         kakor je bila spremenjena z Direktivo 2007/30, je treba razlagati tako, da delodajalec v podjetju, v katerem dnevna raven
         izpostavljenosti delavcev hrupu, izmerjena brez upoštevanja učinkov uporabe osebne opreme za varovanje sluha, presega 85 dB(A),
         ne izpolnjuje obveznosti iz te direktive, če zgolj da delavcem na voljo tako varovalno opremo, ki omogoča zmanjšanje dnevne
         izpostavljenosti hrupu pod 80 dB(A), ampak mora ta delodajalec izvajati program tehničnih ali organizacijskih ukrepov za zmanjšanje
         izpostavljenosti hrupu na raven pod 85 dB(A), izmerjeno brez upoštevanja učinkov uporabe osebne opreme za varovanje sluha.

      (Glej točko 34 in točko 1 izreka.)
      2.        Direktivo 2003/10 o minimalnih zahtevah za varnost in zdravje v zvezi z izpostavljenostjo delavcev fizikalnim dejavnikom (hrup),
         kakor je bila spremenjena z Direktivo 2007/30, je treba razlagati tako, da od delodajalca ne zahteva, da delavcem, ki so izpostavljeni
         hrupu na ravni nad 85 dB(A), izmerjeni brez upoštevanja učinka uporabe osebne opreme za varovanje sluha, izplača dodatek k
         plači le zato, ker ni uvedel programa tehničnih ali organizacijskih ukrepov za zmanjšanje dnevne izpostavljenosti hrupu. Vendar
         mora nacionalno pravo določiti ustrezne postopke, ki delavcu, ki je izpostavljen hrupu na ravni nad 85 dB(A), izmerjeni brez
         upoštevanja učinka uporabe osebne opreme za varovanje sluha, zagotavljajo, da lahko od delodajalca zahteva spoštovanje obveznosti
         glede preventivnih ukrepov, določenih v členu 5(2) te direktive.

      (Glej točko 43 in točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (sedmi senat)
      z dne 19. maja 2011(*)

      „Direktiva 2003/10/ES – Vrednosti izpostavljenosti – Hrup – Varovanje sluha – Polni učinek“
      V združenih zadevah C‑256/10 in C‑261/10,
      katerih predmet sta predloga za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ju je vložilo Tribunal Superior
         de Justicia de Castilla y León (Španija) z odločbama z dne 21. aprila 2010, ki sta prispeli na Sodišče 25. maja 2010, v postopkih

      David Barcenilla Fernández (C-256/10),

      Pedro Antonio Macedo Lozano (C-261/10)
      proti
      Gerardo García SL,

      SODIŠČE (sedmi senat),
      v sestavi D. Šváby, predsednik senata, E. Juhász in T. von Danwitz (poročevalec), sodnika,
      generalni pravobranilec: Y. Bot,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za špansko vlado B. Plaza Cruz, zastopnica,
      –        za belgijsko vlado T. Materne in M. Jacobs, zastopnika,
      –        za italijansko vlado M. Russo, zastopnica,
      –        za Evropsko komisijo G. Rozet in G. Valero Jordana, zastopnika,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predloga za sprejetje predhodne odločbe se nanašata na razlago členov 3, 5, 6 in 7 Direktive 2003/10/ES Evropskega parlamenta
         in Sveta z dne 6. februarja 2003 o minimalnih zahtevah za varnost in zdravje v zvezi z izpostavljenostjo delavcev fizikalnim
         dejavnikom (hrup) (Sedemnajsta posebna direktiva v smislu člena 16(1) Direktive 89/391/EGS) (UL L 42, str. 38), kakor je bila
         spremenjena z Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 2007/30/ES z dne 20. junija 2007 (UL L 165, str. 21, v nadaljevanju:
         Direktiva 2003/10).

      2        Ta predloga sta bila vložena v okviru sporov med D. Barcenillo Fernándezom (C‑256/10) in P. A. Macedom Lozanom (C-261/10)
         ter družbo Gerardo García SL (v nadaljevanju: Gerardo) v zvezi z obveznostjo te družbe, da izplača dodatek k plači na podlagi
         določbe nacionalnega prava, ki določa tak dodatek, če so pogoji na delovnem mestu posebej težki.

       Pravni okvir
       Pravo Unije
      3        V uvodni izjavi 10 Direktive 2003/10 je navedeno:

      „Izpostavljenost hrupu se lahko učinkoviteje zmanjša z vključitvijo preventivnih ukrepov v načrtovanje delovnih mest in delovišč
         ter z izborom delovne opreme, postopkov in metod s ciljem znižati tveganja pri viru. Na ta način določbe o delovni opremi
         in metodah prispevajo k varovanju delavcev. V skladu s splošnimi načeli preprečevanja iz člena 6(2) Direktive Sveta 89/391/EGS
         z dne 12. junija 1989 o uvajanju ukrepov za spodbujanje izboljšav varnosti in zdravja delavcev pri delu [UL L 183, str. 1]
         imajo kolektivni varnostni ukrepi prednost pred posameznimi.“

      4        V uvodni izjavi 12 Direktive 2003/10 pa je navedeno:

      „[…] Začetek izvajanja ukrepov, predvidenih za zgornje in spodnje opozorilne vrednosti izpostavljenosti, mora biti odvisen
         od ocenjenih ali stvarno izmerjenih vrednosti. Mejne vrednosti izpostavljenosti so nujne, da se izogne trajni okvari sluha
         delavcev; hrup, ki doseže uho, ne sme presegati mejnih vrednosti izpostavljenosti.“

      5        Člen 3 te direktive z naslovom „Mejne vrednosti izpostavljenosti in opozorilne vrednosti izpostavljenosti“ določa:

      „1.       V tej direktivi so mejne vrednosti izpostavljenosti in opozorilne vrednosti izpostavljenosti za dnevno izpostavljenost hrupu
         in konični zvočni tlak določene na naslednji način:

      (a)       mejne vrednosti izpostavljenosti: (Lex,8h) = 87 dB(a) in ppeak = 200 Pa […] vsak zase;

      (b)       zgornje opozorilne vrednosti izpostavljenosti: (Lex,8h) = 85 dB(A) in ppeak = 140 Pa […] vsak zase;

      (c)       spodnje opozorilne vrednosti izpostavljenosti: (Lex,8h) = 80 dB(A) in ppeak = 112 Pa […] vsak zase;

      2. Kadar se uporabljajo mejne vrednosti izpostavljenosti, se pri določanju dejanske izpostavljenosti delavca upošteva zmanjšanje
         hrupa zaradi osebne varovalne opreme za varovanje sluha, ki jo nosi delavec. Opozorilne vrednosti izpostavljenosti ne upoštevajo
         učinka take varovalne opreme.

      […]“
      6        Člen 5 navedene direktive z naslovom „Določbe za preprečevanje ali zmanjšanje izpostavljenosti“ določa:

      „1.       Ob upoštevanju tehničnega napredka in razpoložljivosti ukrepov za obvladovanje tveganja pri viru, se tveganja zaradi izpostavljenosti
         hrupu odstranijo pri viru ali zmanjšajo na najnižjo možno raven.

      Znižanje takih tveganj temelji na splošnih načelih preprečevanja, določenih v členu 6(2) Direktive 89/391/EGS, in upošteva
         zlasti:

      (a)       druge metode dela, pri katerih je izpostavljenost hrupu manjša;
      (b)       ob upoštevanju dela, ki ga je treba opraviti, izbiro primerne delovne opreme, ki oddaja najmanjši možni hrup, vključno z možnostjo,
         da imajo delavci na voljo delovno opremo v skladu z določbami Skupnosti, katere cilj ali učinek je omejitev izpostavljenosti
         hrupu;

      (c)       načrtovanje in ureditev delovnih mest in delovnih postaj;
      (d)       ustrezno obveščanje in usposabljanje, delavcev o pravilni uporabi delovne opreme z namenom, da se izpostavljenost delavcev
         hrupu zmanjša na najnižjo možno raven;

      (e)       zmanjševanje hrupa s tehničnimi sredstvi:
            (i)       omejevanje hrupa, ki se širi po zraku, npr. z varovali, ograjenimi prostori, ogrinjali za absor[p]cijo zvoka;
            (ii)  omejevanje hrupa, ki se širi po konstrukciji, npr. z dušenjem ali izolacijo;
      (f)      ustrezne programe vzdrževanja delovne opreme, delovnega mesta in sistemov delovnih mest;
      (g)       organizacijo dela za zmanjševanje hrupa:
            (i)       omejevanje trajanja in intenzivnosti izpostavljenosti;
            (ii)       ustrezni urniki dela s primernimi odmori.
      2.       Če so zgornje opozorilne vrednosti izpostavljenosti presežene, delodajalec na podlagi ocene tveganja iz člena 4 izdela in
         izvaja program tehničnih in/ali organizacijskih ukrepov, katerih namen je zmanjšati izpostavljenost hrupu, pri čemer upošteva
         zlasti ukrepe iz odstavka 1.

      […]“
      7        Člen 6 Direktive 2003/10 z naslovom „Osebna zaščita“ določa:

      „1.      Če tveganj zaradi izpostavljenosti hrupu ni mogoče preprečiti drugače, mora biti delavcem na voljo primerna in ustrezno prilagojena
         osebna oprema za varovanje sluha, ki jo morajo uporabljati v skladu z določbami Direktive Sveta 89/656/EGS z dne 30. novembra
         1989 o minimalnih zdravstvenih in varnostnih zahtevah za osebno varovalno opremo, ki jo delavci uporabljajo na delovnem mestu
         (tretja posebna direktiva v smislu člena 16(1) Direktive 89/391/EGS) [UL L 393, str. 18] in členom 13(2) Direktive 89/391/EGS
         ter pod naslednjimi pogoji:

       (a)    kadar izpostavljenost hrupu presega spodnje opozorilne vrednosti izpostavljenosti, mora delodajalec delavcem dati na voljo
         osebno varovalno opremo za varovanje sluha;

      (b)       kadar je izpostavljenost hrupu enaka ali presega zgornje opozorilne vrednosti izpostavljenosti, je treba uporabljati osebno
         varovalno opremo za varovanje sluha;

      […]“
      8        Člen 7 Direktive 2003/10 z naslovom „Omejevanje izpostavljenosti“ določa:

      „1.       Izpostavljenost delavcev, ugotovljena v skladu s členom 3(2), ne sme v nobenih okoliščinah preseči mejnih vrednosti izpostavljenosti.

      2.       Če se, kljub ukrepom, sprejetim za izvajanje te direktive, ugotovi izpostavljenost nad mejnimi vrednostmi, mora delodajalec:

      (a)       takoj ukrepati, da se zmanjša izpostavljenosti pod mejne vrednosti;
      (b)       ugotoviti razloge za prekomerno izpostavljenost; in
      (c)       dopolniti varnostne in preventivne ukrepe, da se prepreči ponovitev.“
       Nacionalno pravo
      9        Direktiva 2003/10 je bila prenesena s kraljevo uredbo 286/2006 o varovanju zdravja in varnosti delavcev pred tveganji v zvezi
         z izpostavljenostjo hrupu (Real Decreto 286/2006 sobre la protección de la salud y la seguridad de los trabajadores contra
         los riesgos relacionados con la exposición al ruido) z dne 10. marca 2006 (BOE št. 60 z dne 11. marca 2006, str. 9842).

      10      Člen 5(1) kraljeve uredbe 286/2006 razlikuje med opozorilnimi vrednostmi in mejnimi vrednostmi izpostavljenosti, ki v nobenem
         primeru ne smejo biti presežene. V skladu s členom 8 te uredbe je mejna vrednost, ki ne sme biti presežena, povprečna dnevna
         izpostavljenost na ravni 87 dB(A).

      11      V členu 5(2) kraljeve uredbe 286/2006 je določeno, da „se za uporabo mejnih vrednosti izpostavljenosti pri določanju dejanske
         izpostavljenosti delavca upošteva zmanjšanje hrupa zaradi osebne varovalne opreme za varovanje sluha, ki jo nosi delavec“.

      12      Kolektivna pogodba province na področju gradbeništva in javne infrastrukture v pokrajini Palencia za obdobje od leta 2007
         do leta 2011 (v nadaljevanju: „kolektivna pogodba“) v členu 27 določa:

      „1.      Delavcem, ki opravljajo izjemno težka dela, delajo z izjemno strupenimi snovmi in so pri delu izpostavljeni izjemnim nevarnostim,
         se plača dodatek v višini 20 % osnovne plače. Če delajo s polovičnim delovnim časom, znaša ta dodatek 10 % osnovne plače.

      […]
      3.      Če izjemno težko delo, delo z izjemno strupenimi snovmi in izpostavljenost izjemnim nevarnostim iz katerega koli razloga prenehajo,
         se ta dodatek preneha izplačevati.

      […]“
       Spora o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      13      Dejavnost družbe Gerardo, delodajalke pritožnikov v postopku v glavni stvari, je proizvodnja kamnitih materialov iz naravnega
         kamna. Pritožnika v postopku v glavni stvari običajno delata z avtomatskim strojem za rezanje.

      14      Izpostavljenost pritožnikov v postopku v glavni stvari hrupu v delovnem času presega povprečno dnevno izpostavljenost 85 dB(A).
         Družba Gerardo je za omilitev tega položaja pritožnikoma v postopku v glavni stvari izročila osebno varovalno opremo za varovanje
         sluha. Zaradi zmanjšanja, ki jo zagotavlja ta oprema, se je raven njune dnevne izpostavljenosti hrupu spustila pod 80 dB(A).

      15      Pritožnika v postopku v glavni stvari sta zahtevala izplačilo dodatka k plači na podlagi člena 27 kolektivne pogodbe zaradi
         težkih pogojev na delovnem mestu, ki izvirajo iz izpostavljenosti hrupu, ki presega povprečno dnevno izpostavljenost na ravni
         85 dB(A). Juzgado de lo Social je njuni zahtevi zavrnil, pri čemer je ugotovil, da je družba Gerardo spoštovala kraljevo uredbo
         286/2006, s katero je bila prenesena Direktiva 2003/10. Po mnenju tega sodišča je za ugotovitev, ali se pogoji dela štejejo
         za težke, treba upoštevati učinek zmanjšanja hrupa, ki ga zagotavlja osebna oprema za varovanje sluha.

      16      Pritožnika v postopku v glavni stvari sta na predložitveno sodišče vložila pritožbo.

      17      To sodišče poudarja, da je zavrnitev zahtev pritožnikov v postopku v glavni stvari s strani Juzgado de lo Social v skladu
         z novejšo sodno prakso Tribunal Supremo, po kateri je treba pri odločitvi, ali je delavec na delovnem mestu izpostavljen težkim
         pogojem, upoštevati zmanjšanje hrupa, ki ga zagotavlja osebna oprema za varovanje sluha. Po mnenju predložitvenega sodišča
         ta sodna praksa, ki razlaga pojem „težki pogoji“ glede na Direktivo 2003/10 in nacionalni predpis, s katerim je ta direktiva
         prenesena, na podlagi teh aktov sklepa, da je njun cilj varovanje delavca pred zdravstvenimi tveganji, ki so povezana z dejansko
         izpostavljenostjo hrupu. Iz tega naj bi izhajal neobstoj težkih pogojev, ker osebna varovalna oprema za varovanje sluha omogoča
         zmanjšanje hrupa, ki doseže ušesa, pod raven 80 dB(A).

      18      Predložitveno sodišče dvomi o združljivosti te sodne prakse Tribunal Supremo z Direktivo 2003/10. V zvezi s tem predložitveno
         sodišče meni – pri čemer priznava, da se spora o glavni stvari nanašata na izplačilo dodatka k plači, ki ga kot takega ta
         direktiva ne ureja – da je razlaga navedene direktive pogoj za odločitev, ali imata pritožnika v postopku v glavni stvari
         pravico do tega dodatka.

      19      Meni namreč, da je obveznost izplačila dodatka k plači zaradi težkih delovnih pogojev, določena s členom 27 kolektivne pogodbe,
         odvisna od tega, ali delodajalec spoštuje obveznosti iz Direktive 2003/10 in kraljeve uredbe 286/2006. Bilo bi v nasprotju
         s polnim učinkom te direktive, če bi se lahko delodajalec izognil obveznosti izplačila takega dodatka k plači le zato, ker
         je zaposlenim dal na voljo osebno opremo za varovanje sluha, čeprav ni izpolnil obveznosti iz navedene direktive glede preventivnih
         ukrepov, ki jih ta določa.

      20      V teh okoliščinah je Tribunal Superior de Justicia de Castilla y Léon prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje
         predložilo ta vprašanja, ki so v obeh zadevah, v katerih odloča to sodišče, enaka:

      „1.      Ali je treba člene 3, 5(2), 6 in 7 Direktive 2003/10 […] razlagati tako, da podjetje, v katerem dnevna raven izpostavljenosti
         delavcev hrupu presega 85 dB(A) (izmerjena brez upoštevanja učinka varovalne opreme), izpolnjuje obveznosti, določene [s to]
         direktivo v zvezi z materialnimi pogoji dela, če delavcem da na voljo opremo za varovanje sluha, ki zmanjšuje raven dnevne
         izpostavljenosti delavcev hrupu pod 80 dB(A)?

      2.      Ali je treba člen 5(2) Direktive 2003/10 […] razlagati tako, da je namen programa tehničnih in/ali organizacijskih ukrepov,
         ki jih mora sprejeti podjetje, v katerem dnevna raven izpostavljenosti delavcev hrupu presega 85 dB(A) (izmerjena brez upoštevanja
         učinka varovalne opreme), zmanjšati izpostavljenost hrupu pod 85 dB(A)?

      3.      Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen, ali je Direktivo 2003/10 […] treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalnemu predpisu
         ali nacionalni sodni praksi, na podlagi katere je podjetje oproščeno plačila denarnega nadomestila, ki ga načeloma mora plačati
         delavcem, pri katerih dnevna izpostavljenost hrupu presega 85 dB(A), ker tem delavcem da na voljo varovalno opremo za varovanje
         sluha, ki zmanjšuje dnevno izpostavljenost hrupu pod 80 dB(A)?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo in drugo vprašanje
      21      Predložitveno sodišče s prvim in drugim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu želi izvedeti, ali je treba
         Direktivo 2003/10 razlagati tako, da delodajalec v podjetju, v katerem dnevna raven izpostavljenosti delavcev hrupu, izmerjena
         brez upoštevanja učinkov uporabe osebne opreme za varovanje sluha, presega 85 dB(A), izpolnjuje obveznosti iz te direktive,
         če zgolj da delavcem na voljo tako varovalno opremo, ki omogoča zmanjšanje dnevne izpostavljenosti hrupu pod 80 dB(A), in
         ali je treba člen 5(2) navedene direktive razlagati tako, da je njegov namen zmanjšanje dnevne izpostavljenosti hrupu pod
         85 dB(A), izmerjene brez upoštevanja učinkov uporabe osebne opreme za varovanje sluha.

      22      Za odgovor na ti vprašanji je treba opozoriti na ureditev, ki je bila uvedena z Direktivo 2003/10.

      23      Najprej, v skladu s členom 5(1), prvi pododstavek, te direktive se tveganja zaradi izpostavljenosti hrupu ob upoštevanju tehničnega
         napredka in razpoložljivosti ukrepov za obvladovanje tveganja pri viru odstranijo pri viru ali zmanjšajo na kar najnižjo raven.

      24      V zvezi s tem člen 5(1), drugi pododstavek, določa, da znižanje takih tveganj temelji na splošnih načelih preprečevanja, in
         podrobno navaja ukrepe, ki spodbujajo ta cilj.

      25      Delodajalec v skladu s členom 5(2) Direktive 2003/10 izdela in izvaja program tehničnih ukrepov, katerih namen je zmanjšati
         izpostavljenost hrupu, če so zgornje opozorilne vrednosti izpostavljenosti presežene. V zvezi s tem je iz člena 3(1)(b) in
         (2), drugi stavek, te direktive razvidno, da je ta vrednost izpostavljenosti določena na ravni 85 dB(A), ki jo je treba izmeriti
         brez upoštevanja učinka uporabe osebne opreme za varovanje sluha.

      26      Dalje, v skladu s členom 6 navedene direktive mora delodajalec delavcem dati na voljo osebno opremo za varovanje sluha, kadar
         izpostavljenost hrupu presega spodnje opozorilne vrednosti izpostavljenosti, „če tveganj zaradi izpostavljenosti hrupu ni
         mogoče preprečiti drugače“.

      27      Nazadnje, v skladu s členom 7(1) Direktive 2003/10 izpostavljenost delavca hrupu nikakor ne sme preseči mejnih vrednosti,
         in sicer v skladu s členom 3(1)(a) in (2), prvi stavek, te direktive 87 dB(A), izmerjeno ob upoštevanju učinka uporabe osebne
         opreme za varovanje sluha.

      28      Tako Direktiva 2003/10 določa hierarhijo obveznosti, ki jih ima delodajalec.

      29      Prvič, delodajalec mora v skladu s členom 5(2) navedene direktive izvajati program za zmanjšanje izpostavljenosti hrupu, kadar
         so delavci izpostavljeni hrupu na ravni nad 85 dB(A), izmerjeni brez upoštevanja učinka uporabe osebne opreme za varovanje
         sluha.

      30      Drugič, le če ta program ne omogoča zmanjšanja take izpostavljenosti hrupu, člen 6 Direktive 2003/10 določa dodatno obveznost,
         in sicer mora biti delavcem na voljo osebna oprema za varovanje sluha.

      31      Tretjič in zadnjič, člen 7 navedene direktive določa posebne obveznosti, kadar uporaba osebne opreme za varovanje sluha ne
         omogoča tega, da mejne vrednosti izpostavljenosti niso presežene.

      32      Tako je iz jasnega besedila in sistematike teh določb razvidno, da delodajalec ne izpolnjuje obveznosti iz člena 5(2) Direktive
         2003/10, če zgolj da delavcem na voljo osebno opremo za varovanje sluha, ampak mora tudi izvajati program za zmanjšanje izpostavljenosti
         hrupu, kadar so delavci izpostavljeni hrupu na ravni nad 85 dB(A), izmerjeni brez upoštevanja učinka delovanja osebne opreme
         za varovanje sluha.

      33      Tako razlago Direktive 2003/10 potrjuje njena uvodna izjava 10, na podlagi katere ta direktiva temelji na preprečevanju, kar
         pomeni, da se tveganja zmanjšajo pri viru in da imajo kolektivni varnostni ukrepi prednost pred posameznimi.

      34      Glede na navedeno je treba na prvo in drugo vprašanje odgovoriti, da je treba Direktivo 2003/10 razlagati tako, da delodajalec
         v podjetju, v katerem dnevna raven izpostavljenosti delavcev hrupu, izmerjena brez upoštevanja učinkov uporabe osebne opreme
         za varovanje sluha, presega 85 dB(A), ne izpolnjuje obveznosti iz te direktive, če zgolj da delavcem na voljo tako varovalno
         opremo, ki omogoča zmanjšanje dnevne izpostavljenosti hrupu pod 80 dB(A), ampak mora ta delodajalec izvajati program tehničnih
         ali organizacijskih ukrepov za zmanjšanje izpostavljenosti hrupu na raven pod 85 dB(A), izmerjeno brez upoštevanja učinkov
         uporabe osebne opreme za varovanje sluha.

       Tretje vprašanje
      35      S tretjim vprašanjem želi predložitveno sodišče v bistvu izvedeti, ali je treba Direktivo 2003/10 razlagati tako, da od delodajalca,
         ki ni izvedel programa tehničnih ali organizacijskih ukrepov, katerih namen je zmanjšanje dnevne izpostavljenosti hrupu, zahteva,
         da delavcem, ki so izpostavljeni hrupu na ravni nad 85 dB(A), izmerjeni brez upoštevanja učinka uporabe osebne opreme za varovanje,
         izplača dodatek k plači, čeprav jim je dal na voljo tako varovalno opremo, zaradi katere je bila dnevna izpostavljenosti hrupu
         zmanjšana pod 80 dB(A).

      36      V zvezi s tem vprašanjem je treba opozoriti, da je treba v skladu s kolektivno pogodbo dodatek k plači izplačati osebam, ki
         delajo v izjemno težkih pogojih, pri čemer ti lahko izhajajo iz izpostavljenosti hrupu.

      37      Predložitveno sodišče v zvezi s tem poudarja, da v skladu z novejšo sodno prakso Tribunal Supremo take težke razmere niso
         podane, kadar je posledica uporabe osebne opreme za varovanje sluha zmanjšanje izpostavljenosti hrupu, ki doseže ušesa, pod
         80 dB(A). Po mnenju predložitvenega sodišča ta sodna praksa temelji na razlagi Direktive 2003/10, v skladu s katero je cilj
         te direktive varovanje delavca pred zdravstvenimi tveganji, ki so povezana z dejansko izpostavljenostjo hrupu. Vendar bi bila
         taka ozka razlaga v nasprotju s polnim učinkom te direktive. Delodajalec bi se tako lahko izognil obveznosti izplačila takega
         dodatka k plači le zato, ker je delavcem dal na voljo osebno opremo za varovanje sluha, čeprav ni izpolnil zahtev iz navedene
         direktive glede preventivnih ukrepov, ki jih ta določa.

      38      V zvezi s tem je treba poudariti, kakor navaja Evropska komisija, da Direktiva 2003/10 kot taka ne ureja niti izplačila dodatka
         k plači zaradi težkih pogojev dela, ki izhajajo iz izpostavljenosti hrupu, niti vprašanja, ali je pri določitvi praga izpostavljenosti
         hrupu, zaradi katere je treba izplačati tak dodatek k plači, treba ali mogoče upoštevati učinek osebne opreme za varovanje
         sluha.

      39      Tako Direktiva 2003/10 ne zahteva, da mora delodajalec, če ne spoštuje obveznosti glede preventivnih ukrepov, ki jih določa
         ta direktiva, izplačati dodatek k plači.

      40      Vendar je treba glede vprašanj predložitvenega sodišča pojasniti, da spadajo navedene obveznosti glede preventivnih ukrepov,
         katerih namen je kar najbolj zmanjšati izpostavljenost hrupu pri samem viru z izvajanjem programa tehničnih ali organizacijskih
         ukrepov, k cilju Direktive 2003/10, ki je varovanje zdravja delavcev.

      41      Poleg tega je treba opozoriti na ustaljeno sodno prakso, v skladu s katero svoboda izbire načina in sredstev za zagotovitev
         izvajanja direktive ne vpliva na obveznost posamezne države članice, na katero je direktiva naslovljena, da sprejme vse ukrepe,
         ki so potrebni za zagotovitev polnega učinka direktive v skladu s ciljem, ki mu sledi (sodba z dne 15. aprila 2008 v zadevi
         Impact, C‑268/06, ZOdl., str. I‑2483, točka 40 in navedena sodna praksa), in da v primeru, da je namen direktive ustvariti
         pravice za posameznike, zagotovi, da se ti lahko, če je treba, sklicujejo na te pravice pred nacionalnimi sodišči (sodba z
         dne 30. maja 1991 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C‑361/88, Recueil, str. I‑2567, točka 15).

      42      Iz tega izhaja, da je treba nacionalno pravo razlagati tako, da delavcem dejansko omogoča, da od delodajalca zahtevajo spoštovanje
         obveznosti glede preventivnih ukrepov, ki jih določa Direktiva 2003/10, katere cilj je, kot je razvidno iz njene uvodne izjave
         10, prav prispevanje k varovanju delavcev.

      43      Glede na navedeno je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da je treba Direktivo 2003/10 razlagati tako, da od delodajalca
         ne zahteva, da delavcem, ki so izpostavljeni hrupu na ravni nad 85 dB(A), izmerjeni brez upoštevanja učinka uporabe osebne
         opreme za varovanje sluha, izplača dodatek k plači le zato, ker ni uvedel programa tehničnih ali organizacijskih ukrepov za
         zmanjšanje dnevne izpostavljenosti hrupu. Vendar mora nacionalno pravo določiti ustrezne postopke, ki delavcu, ki je izpostavljen
         hrupu na ravni nad 85 dB(A), izmerjeni brez upoštevanja učinka uporabe osebne opreme za varovanje sluha, zagotavljajo, da
         lahko od delodajalca zahteva spoštovanje obveznosti glede preventivnih ukrepov, določenih v členu 5(2) te direktive.

       Stroški
      44      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (sedmi senat) razsodilo:
      1.      Direktivo 2003/10/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 6. februarja 2003 o minimalnih zahtevah za varnost in zdravje v
            zvezi z izpostavljenostjo delavcev fizikalnim dejavnikom (hrup) (Sedemnajsta posebna direktiva v smislu člena 16(1) Direktive
            89/391/EGS), kakor je bila spremenjena z Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 2007/30/ES z dne 20. junija 2007, je treba
            razlagati tako, da delodajalec v podjetju, v katerem dnevna raven izpostavljenosti delavcev hrupu, izmerjena brez upoštevanja
            učinkov uporabe osebne opreme za varovanje sluha, presega 85 dB(A), ne izpolnjuje obveznosti iz te direktive, če zgolj da
            delavcem na voljo tako varovalno opremo, ki omogoča zmanjšanje dnevne izpostavljenosti hrupu pod 80 dB(A), ampak mora ta delodajalec
            izvajati program tehničnih ali organizacijskih ukrepov za zmanjšanje izpostavljenosti hrupu na raven pod 85 dB(A), izmerjeno
            brez upoštevanja učinkov uporabe osebne opreme za varovanje sluha.
      2.      Direktivo 2003/10, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2007/30, je treba razlagati tako, da od delodajalca ne zahteva, da
            delavcem, ki so izpostavljeni hrupu na ravni nad 85 dB(A), izmerjeni brez upoštevanja učinka uporabe osebne opreme za varovanje
            sluha, izplača dodatek k plači le zato, ker ni uvedel programa tehničnih ali organizacijskih ukrepov za zmanjšanje dnevne
            izpostavljenosti hrupu. Vendar mora nacionalno pravo določiti ustrezne postopke, ki delavcu, ki je izpostavljen hrupu na ravni
            nad 85 dB(A), izmerjeni brez upoštevanja učinka uporabe osebne opreme za varovanje sluha, zagotavljajo, da lahko od delodajalca
            zahteva spoštovanje obveznosti glede preventivnih ukrepov, določenih v členu 5(2) te direktive.
      Podpisi
      *Jezik postopka: španščina.


title: Sodba Splošnega sodišča (sedmi senat) z dne 10. oktobra 2012. # Bimbo, SA proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava besedne znamke Skupnosti BIMBO DOUGHNUTS - Prejšnja nacionalna besedna znamka DOGHNUTS - Relativni razlog za zavrnitev - Člen 75 Uredbe (ES) št. 207/2009 - Člen 76(2) Uredbe št. 207/2009 - Člen 8(1)(b) Uredbe št. 207/2009 - Predlog za spremembo - Dopustnost. # Zadeva T-569/10.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (sedmi senat) z dne 10. oktobra 2012 – Bimbo proti UUNT – Panrico (BIMBO DOUGHNUTS)
      (Zadeva T-569/10)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava besedne znamke Skupnosti BIMBO DOUGHNUTS – Prejšnja nacionalna besedna znamka DOGHNUTS – Relativni razlog za zavrnitev – Člen 75 Uredbe (ES) št. 207/2009 – Člen 76(2) Uredbe št. 207/2009 – Člen 8(1)(b) Uredbe št. 207/2009 – Predlog za spremembo – Dopustnost“
      1.                     Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje
            enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede zaradi prejšnje znamke –
            Besedni znamki BIMBO DOUGHNUTS in DOGHNUTS (Uredba Sveta št. 207/2009, člen 8(1)(b)) (glej točke 53 in od 97 do 100)
      2.                     Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje
            enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Verjetnost zmede zaradi prejšnje znamke –
            Presoja verjetnosti zmede (Uredba Sveta št. 207/2009, člen 8(1)(b)) (glej točke od 50 do 52, 55, 69, 90 in 96)
      3.                     Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Relativni razlogi za zavrnitev – Ugovor imetnika prejšnje
            enake ali podobne znamke, registrirane za enake ali podobne proizvode ali storitve – Podobnost med zadevnima znamkama – Merila
            presoje – Kompleksna znamka (Uredba Sveta št. 207/2009, člen 8(1)(b)) (glej točke 56, 77 in 78)
      Predmet

               Tožba zoper odločbo četrtega odbora za pritožbe UUNT z dne 7. oktobra 2010 (zadeva R 838/2009-4) v zvezi s postopkom z ugovorom
                  med družbama Panrico, SA in Bimbo, SA.

            Izrek

                  1.

                  	Tožba se zavrne.

                  2.

                  	Družba Bimbo, SA poleg svojih stroškov nosi stroške, ki jih je priglasil UUNT.

                  3.

                  	Družba Panrico, SA nosi svoje stroške.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 26. maja 2005.#António Jorge Ldª proti Fazenda Pública.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Supremo Tribunal Administrativo - Portugalska.#DDV - Člen 19 Šeste direktive o DDV - Odbitek vstopnega davka - Nepremičninska dejavnost - Blago in storitve, ki se uporabljajo za obdavčljive transakcije in za oproščene transakcije - Odbitni delež.#Zadeva C-536/03.

text:
      Zadeva C‑536/03
      António Jorge Lda
      proti
      Fazenda Pública
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Supremo Tribunal Administrativo)
      „DDV – Člen 19 Šeste direktive o DDV – Odbitek vstopnega davka – Nepremičninska dejavnost – Blago in storitve, ki se uporabljajo za obdavčljive transakcije in za oproščene transakcije – Odbitni delež“
      Sklepni predlogi generalne pravobranilke C. Stix-Hackl, predstavljeni 16. decembra 2004
      Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 26. maja 2005
      Povzetek sodbe
      1.     Vprašanja za predhodno odločanje – Pristojnost Sodišča – Meje – Opredelitev predmeta vprašanja
      (člen 234 ES)
      2.     Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Odbitek vstopnega davka
            – Davčni zavezanec, ki opravlja transakcije, ki dajejo pravico do odbitka, in transakcije, na podlagi katerih ta pravica ne
            nastane – Sorazmerni odbitek – Izračun – Vrednost še neopravljenih transakcij – Izključitev
      (Direktiva Sveta 77/388, člen 19)
      1.     Čeprav Sodišče glede na člen 234 ES ni pristojno, da v posamezni zadevi uporabi pravilo Skupnosti in torej da presoja to določbo
         nacionalnega prava glede na to pravilo, pa lahko v okviru sodnega sodelovanja, ki je uveden s tem členom, in na podlagi predloženih
         spisov nacionalnemu sodišču vseeno posreduje razlago prava Skupnosti, ki bi lahko bila zanj koristna pri presoji učinkov te
         določbe.

      V zvezi s tem lahko Sodišče, če so bila vprašanja neprimerno formulirana ali presegajo okvir pooblastil, ki jih ima v skladu
         s členom 234 ES, razbere iz vseh podatkov, ki jih je posredovalo predložitveno sodišče, in zlasti iz obrazložitve predložitvenega
         akta, dele prava Skupnosti, ki zahtevajo razlago, pri čemer je treba upoštevati predmet spora.

      (Glej točki 15 in 16.)
      2.     Člen 19 Direktive 77/388 na področju usklajevanja zakonodaj držav članic o prometnih davkih glede izračuna sorazmernega dela
         odbitka, ko davčni zavezanec opravlja transakcije, ki dajejo pravico do odbitka, in transakcije, na podlagi katerih ta pravica
         ne nastane, nasprotuje temu, da bi se v imenovalcu ulomka, ki omogoča ta izračun, upoštevala vrednost še nezaključenih del,
         ki jih izvede davčni zavezanec pri opravljanju gradbene dejavnosti, ki je predmet davka, kadar ta vrednost ne ustreza prenosom
         blaga ali storitev, ki jih je davčni zavezanec že opravil, ali za katere so bila izdelana poročila o stanju del in/ali je
         bilo plačilo prejeto na račun.

      V nasprotju s sistemom Šeste direktive je namreč, da bi se dopustilo, da bi se pri določitvi področja odbitka upoštevale še
         neopravljene transakcije, ki se po možnosti pozneje ne bi izvedle, saj sta obdavčljivi dogodek in s tem pravica do odbitka
         odvisna od dejanske izvedbe transakcij.

      (Glej točki 26, 27 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 26. maja 2005(*)

      „DDV – Člen 19 Šeste direktive o DDV – Odbitek vstopnega davka – Nepremičninska dejavnost – Blago in storitve, ki se uporabljajo za obdavčljive transakcije in za oproščene transakcije – Odbitni delež“
      V zadevi C-536/03,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Supremo Tribunal Administrativo
         (Portugalska) z odločbo z dne 26. novembra 2003, ki je na Sodišče prispela 22. decembra 2003, v postopku

      António Jorge Lda
      proti
      Fazenda Pública,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi C. W. A. Timmermans, predsednik senata, R. Silva de Lapuerta (poročevalka), sodnica, J. Makarczyk, P. Kūris in G. Arestis,
         sodniki,

      generalna pravobranilka: C. Stix-Hackl,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –       za Portugalsko republiko L. Fernandes, zastopnik,
      –       za Komisijo Evropskih skupnosti R. Lyal in A. Alves Vieira, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 16. decembra 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1       Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 19 Direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju
         zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero (UL L 145, str.
         1, v nadaljevanju: Šesta direktiva) glede določitve obsega pravice do odbitka vstopnega davka pri opravljanju dejavnosti gradnje
         nepremičnin.

      2       Ta predlog je bil vložen v okviru spora pred Supremo Tribunal Administrativo (vrhovno upravno sodišče) Republike Portugalske
         med družbo António Jorge Lda in portugalskimi organi glede obračuna dodatnega davka na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV) in zamudnih obresti za leta
         od 1994 do 1997.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3       Člen 10 Šeste direktive določa:
      „1. (a) ‚Obdavčljivi dogodek‘ je dogodek, s katerim so izpolnjeni pravni pogoji, potrebni za nastanek obveznosti obračuna
         davka.

      (b) ‚Obveznost obračuna‘ davka nastane v trenutku, ko ima davčni organ po zakonu pravico zahtevati davek od osebe, ki ga je
         dolžna plačati, četudi se plačilo odloži.

      2. Obdavčljivi dogodek in s tem obveznost obračuna davka nastane, ko je blago dobavljeno ali so storitve opravljene. […]
      Če je plačilo izvršeno pred opravljeno dobavo blaga ali preden so storitve opravljene, nastane obveznost obračuna davka ob
         prejemu plačila in od prejetega zneska.“

      4       Člen 17 Šeste direktive, z naslovom „Nastanek in obseg pravice do odbitka“, določa:
      „1. Pravica do odbitka nastane v trenutku, ko nastane obveznost za obračun odbitnega davka.
      […]
      5. Za blago in storitve, ki jih bo davčni zavezanec uporabil bodisi za transakcije iz odstavkov 2 in 3, pri katerih je davek
         na dodano vrednost odbiten, bodisi za transakcije, pri katerih davek na dodano vrednost ni odbiten, je odbiten samo takšen
         delež davka na dodano vrednost, ki se pripiše prvim transakcijam.

      Ta delež se v skladu s členom 19 določi za vse transakcije, ki jih opravlja davčni zavezanec.“
      5       V skladu s členom 17(5), tretji pododstavek, lahko države članice dovolijo ali zahtevajo, da davčni zavezanec uporabi druga
         merila, kot so ta, ki so določena v členu 19.

      6       Člen 19 Šeste direktive, z naslovom „Izračun odbitnega deleža“, določa:
      „1. Odbitni delež po prvem pododstavku člena 17(5) se določi z ulomkom, ki ima:
      –       v števcu skupni znesek letnega prometa brez davka na dodano vrednost, ki se nanaša na transakcije, pri katerih je davek na
         dodano vrednost odbiten po členu 17(2) in (3),

      –       v imenovalcu skupni znesek letnega prometa brez davka na dodano vrednost, ki se nanaša na transakcije, vključene v števcu,
         in transakcije, pri katerih davek na dodano vrednost ni odbiten. Države članice lahko v imenovalec vključijo tudi znesek subvencij,
         razen subvencij iz člena 11A(1)(a).

      Delež se določi na letni podlagi kot odstotek in se zaokroži navzgor na število, ki ne sme presegati naslednjega celega števila.
      2. Z odstopanjem od določb odstavka 1 se pri izračunu odbitnega deleža ne upošteva znesek prometa, nanašajočega se na dobavo
         investicijskega blaga, ki ga je davčni zavezanec uporabljal za namene svoje dejavnosti. Izključijo se tudi zneski prometa,
         ki se nanašajo na transakcije iz člena 13B(d), če so to priložnostne transakcije, in na priložnostne transakcije z nepremičninami
         in priložnostne finančne transakcije. [...]“

       Nacionalna ureditev
      7       Na Portugalskem je davek na dodano vrednost urejen s Código do Imposto sobre o Valor Acrescentado (zakonik o DDV, v nadaljevanju:
         CIVA), ki je bil odobren z decreto-lei št. 394B/84 z dne 26. decembra 1984 (Diário da República, serija A, št. 297).

      8       Člen 23 CIVA določa:
      „1.      Kadar davčni zavezanec med izvajanjem svoje dejavnosti opravlja dobave blaga in storitev, pri čemer pri nekaterih davek ni
         odbiten, je vstopni davek odbiten samo v odstotku, ki je enak letnemu prometu transakcij, pri katerih je davek odbiten.

      2.      Ne glede na določbe prejšnjega odstavka lahko davčni zavezanec opravi odbitke na podlagi dejanske dodelitve vsega ali dela
         uporabljenega blaga in storitev, brez poseganja v pravico generalnega direktorja za davke, da mu naloži posebne pogoje ali
         da konča ta postopek, če se ugotovi pomembno izkrivljanje obdavčitve.

      3.      Davčni organ lahko od davčnega zavezanca zahteva, da ravna v skladu s prejšnjim odstavkom:
      a)      kadar opravlja različne gospodarske dejavnosti;
      b)      kadar uporaba postopka iz odstavka 1 vodi do pomembnih izkrivljanj obdavčitve.
      4.      Odstotek odbitka iz odstavka 1 sledi iz ulomka, ki ima v števcu znesek letnega prometa brez davka od dobav blaga in opravljenih
         storitev, pri katerih je davek odbiten na podlagi členov 19 in 20(1), in v imenovalcu znesek letnega prometa vseh transakcij,
         ki jih je opravil davčni zavezanec, vključno z oproščenimi transakcijami in tistimi, ki jih davek ne zajema, predvsem subvencijami,
         ki niso predmet DDV, če niso subvencije za opremo.

      5.      Vendar izračun iz prejšnjega odstavka ne vključuje dobave osnovnih sredstev, ki se jih je uporabljalo v okviru dejavnosti
         podjetja, ali transakcij z nepremičninami in finančnih transakcij, ki so pomožne glede na dejavnost, ki jo opravlja davčni
         zavezanec […]“

      9       Decreto-lei št. 241/86 z dne 20. avgusta 1986 (Diário da República, serija A, št. 190) je naknadno dopolnil ureditev v CIVA glede dejavnosti dobave nepremičnin.

      10     Člen 5 tega decreto-lei določa:
      „1.      Odbitek davka za vsako stavbo ali samostojni del stavbe se opravi glede na dejansko dodelitev vsega uporabljenega blaga in
         storitev v skladu z določbami člena 23(2) [CIVA].

      2.      Če generalna direkcija za neposredne in posredne davke oceni, da so merila vračunavanja, uporabljena za dejansko dodelitev,
         neprimerna, določi drugačna merila in obvesti davčnega zavezanca ter obrazloži to odločitev.“

      Postopek v glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      11     Družba António Jorge Lda (v nadaljevanju: António Jorge), katere sedež je v Santarém (Portugalska), je na Supremo Tribunal Administrativo vložila
         tožbo, s katero je izpodbijala sodbo Tribunal Tributário de Primeira Instância de Santarém (davčno sodišče prve stopnje Santarém),
         ki je deloma ugodilo tožbi zoper obračun dodatnega DDV in zamudnih obresti za leta od 1994 do 1997.

      12     Dejstva, kot so predstavljena v sodbi Sodišča prve stopnje, so:
      „1.      Za leta od 1994 do 1997 je bila [...] [António Jorge] obdavčena z davkom od dohodka pravnih oseb (splošna ureditev) in se
         je za namene DDV uvrstila v normalno ureditev […].

      2.      Na podlagi službene odredbe št. 9097 z dne 5. septembra 1996 je bil v [...] [António Jorge] izveden davčni pregled, po katerega
         zaključku je bilo izdelano poročilo 26. junija 1997, ki je priloženo [...] spisu [v postopku v glavni stvari].

      3.      Po tem poročilu so službe za davčni nadzor okrožja v zvezi z DDV ugotovile:
      –      [da] je bilo težko natančno ugotoviti znesek davka, ki je bil nepravilno odbit kot „splošni stroški“, saj ga je tožeča stranka
         v celoti odbila, medtem ko so bili njeni nakupi namenjeni tako oproščenemu sektorju kot tudi obdavčljivemu sektorju;

      –      [da] se za nakup osnovnih sredstev ta štejejo, kot da so bila namenjena sektorju, ki je zavezan za DDV (odbitni), pri čemer
         se del zneska amortizacije teh sredstev razdeli ali pripiše obdavčljivim dejavnostim na koncu davčnega obdobja.

      […]
      4.      Glede na to, kar je bilo ugotovljeno v točki 3, je strokovnjak, ki je opravil pregled, določil […] znesek DDV, ki ga je po
         njegovem mnenju [...] [António Jorge] nepravilno odbila ob kršitvi člena 23 [CIVA] in na podlagi neformalnih ‚dokumentov‘,
         ter tudi davek, ki ni bil plačan.

      […]
      8.      Med leti od 1994 do 1997 je [...] [António Jorge] opravljala storitve (prevzemanje naročil na podlagi podjemnih pogodb), na
         podlagi katerih je mogoče uveljavljati odbitek DDV, plačan za nakupe in gradbena dela z namenom prodaje, ki so predmet sisa
         [davek na nakup nepremičnin, danes odpravljen] in pri katerih odbitek ni mogoč.

      9.      V teh letih je 50 % njenega prometa vključevalo izvedbo gradbenih del za izgradnjo nepremičnin, namenjenih stanovanjskim zadrugam
         in krajevnim skupnostim, za katere je plačala 5 % DDV in odbila 17 % (16 % leta 1994), medtem ko je od približno 20 % njenega
         prometa plačala DDV po stopnji 17 % (16 % leta 1994), preostale transakcije so bile predmet sisa, oproščene DDV in brez možnosti
         odbitka.“

      13     V podporo svoji tožbi pred Supremo Tribunal Administrativo je António Jorge zastavila vprašanje razlage člena 19 Šeste direktive.
      14     V teh okoliščinah je to sodišče prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
      „1.      Kako je treba razlagati člen 19 Šeste direktive Sveta z dne 17. maja 1977 (77/388/EGS)?
      2.      Ali je člen 23(4) [CIVA] združljiv z zgoraj navedeno določbo, če se jo razlaga tako, da je treba, kadar je davčni zavezanec
         podjetje, ki se ukvarja z nepremičninsko dejavnostjo in opravlja delo v dveh sektorjih dejavnosti, pri čemer je ena dejavnost
         gradnja nepremičnin za prodajo (oproščena DDV) in druga prevzemanje naročil na podlagi podjemnih pogodb (predmet DDV), za
         izračun odstotka davka na dodano vrednost, ki se ga lahko odbije, ali odbitnega deleža davka na dodano vrednost, ki ga nosi
         davčni zavezanec pri nabavi blaga in storitev, namenjenih obema dejavnostma, v imenovalcu ulomka, uporabljenega za izračun,
         poleg letnega prometa upoštevati tudi vrednost ob koncu leta še ne zaključenih in še ne odsvojenih del, katerih vrednost v
         celoti ali delno še ni bila plačana?

      3.      Ali ga je treba razlagati tako, da je zajet samo promet?“
       Vprašanja za predhodno odločanje
       Formulacija vprašanj
      15     Glede besedila vprašanj, ki jih je zastavilo predložitveno sodišče, je treba najprej opozoriti, da Sodišče sicer ni pristojno
         v smislu člena 234 ES, da uporabi pravilo Skupnosti v posamezni zadevi in torej da presoja to določbo nacionalnega prava glede
         na to pravilo, lahko pa v okviru sodnega sodelovanja, ki ga je uvedel ta člen, in na podlagi predloženih spisov, nacionalnemu
         sodišču vseeno posreduje razlago prava Skupnosti, ki bi lahko bila zanj koristna pri presoji učinkov te določbe (glej sodbo
         z dne 20. aprila 1988 v zadevi Bekaert, 204/87, Recueil, str. 2029, točka 5).

      16     V zvezi s tem lahko Sodišče, če so bila vprašanja neprimerno formulirana ali presegajo okvir pooblastil, ki jih ima v skladu
         s členom 234 ES, razbere iz vseh podatkov, ki jih je posredovalo predložitveno sodišče, in zlasti iz obrazložitve predložitvenega
         akta, dele prava Skupnosti, ki zahtevajo razlago, pri čemer je treba upoštevati predmet spora (glej sodbo z dne 17. junija
         1997 v zadevi Codiesel, C-105/96, Recueil, str. I-3465, točka 13).

      17     Iz obrazložitve predložitvene odločbe izhaja, da Supremo Tribunal Administrativo prosi Sodišče za razlago člena 19(1) Šeste
         direktive in zastavlja vprašanje, ali je treba, kadar je davčni zavezanec podjetje, ki se ukvarja z nepremičninsko dejavnostjo
         in opravlja delo v dveh sektorjih dejavnosti, pri čemer je ena dejavnost gradnja nepremičnin za prodajo (oproščena DDV) in
         druga prevzemanje naročil na podlagi podjemnih pogodb (predmet DDV), za izračun odstotka davka na dodano vrednost, ki se ga
         lahko odbije, ali odbitnega deleža davka na dodano vrednost, ki ga nosi davčni zavezanec pri nabavi blaga in storitev, namenjenih
         obema dejavnostma, v imenovalcu ulomka, uporabljenega za izračun, poleg letnega prometa upoštevati tudi vrednost ob koncu
         leta še ne zaključenih in še ne odsvojenih del, katerih vrednost v celoti ali delno še ni bila plačana.

      18     Predložitveno sodišče želi torej vedeti, ali je treba za uporabo člena 19 Šeste direktive, in predvsem za izračun ulomka,
         na podlagi katerega je mogoče dobiti odbitni delež, predviden v členu 17 iste direktive, v imenovalcu upoštevati vrednost
         ob koncu leta še ne zaključenih in še ne odsvojenih del, katerih vrednost v celoti ali delno še ni bila plačana, ali ne.

       Stališča, predložena Sodišču
      19     Komisija Evropskih skupnosti in portugalska vlada se strinjata, da razlaga pravila notranjega prava, v skladu s katerim se
         v imenovalcu ulomka, na podlagi katerega je mogoče izračunati odbitni delež, upošteva vrednost še nezaključenih del, ki jih
         izvede davčni zavezanec pri opravljanju gradbene dejavnosti, ni združljiva s členom 19 Šeste direktive, če pri teh delih ne
         gre za prenose blaga ali storitev, ki jih je davčni zavezanec že opravil, ali za druge primere, na podlagi katerih nastane
         obdavčljivi dogodek ali obveznost obračuna davka.

      20     Portugalska vlada pa navaja, da bi lahko nacionalne oblasti na podlagi člena 17(5), tretji pododstavek, te direktive uvedle
         merilo, na podlagi katerega bi se lahko določil obseg dejavnosti podjetja, pri čemer bi se upoštevala variacija proizvodnje
         ali vrednosti tekočih del na podlagi dejanske dodelitve. Komisija navaja možnost poznejših popravkov v skladu s členom 20
         iste direktive.

       Presoja Sodišča
      21     Uvodoma je treba opozoriti, da je, kot je Sodišče že razsodilo, sistem odbitkov namenjen temu, da podjetnika v celoti razbremeni
         bremena DDV, ki ga je dolžan ali ki ga je plačal v okviru vseh gospodarskih dejavnosti. Skupni sistem DDV posledično zagotavlja
         popolno nevtralnost obdavčitve vseh gospodarskih dejavnosti, ne glede na cilje ali rezultate teh dejavnosti, pod pogojem,
         da so navedene dejavnosti same predmet DDV (sodbi z dne 8. junija 2000 v zadevi Midland Bank, C-98/98, Recueil, str. I-4177,
         točka 19, in z dne 22. februarja 2001 v zadevi Abbey National, C-408/98, Recueil, str. I-1361, točka 24).

      22     Iz predložitvene odločbe izhaja, da je António Jorge v okviru svoje gospodarske dejavnosti opravljala storitve v obliki izvršitve
         gradbenih naročil, ki so predmet DDV na podlagi členov 2(1) in 6 Šeste direktive. Ta družba je tudi izvedla prenose nepremičnin,
         ki so predmet DDV na podlagi členov 2(1) in 5 te direktive, ampak so oproščeni davka v skladu z besedilom člena 28(3)(b) v
         povezavi s prilogo F, točka 16, te direktive.

      23     Če ne gre za priložnostne transakcije iz člena 19(2), drugi stavek, navedene direktive, ki so izključene iz izračuna odbitnega
         deleža iz člena 17(5), prvi pododstavek, iste direktive, je treba določiti, katere transakcije je treba upoštevati pri izračunu
         tega deleža.

      24     Člen 17(1) Šeste direktive določa, da pravica do odbitka nastane v trenutku, ko nastane obveznost za obračun odbitnega davka.
         Člen 10(2) iste direktive določa, da se to zgodi, ko je blago dobavljeno ali so storitve opravljene (sodba z dne 8. junija
         2000 v zadevi Breitsohl, C-400/98, Recueil, str. I-4321, točka 36). Treba je opozoriti, da člen 10(1)(b) Šeste direktive določa,
         da obveznost obračuna davka nastane, „ko ima davčni organ po zakonu pravico zahtevati davek od osebe, ki ga je dolžna plačati,
         četudi se plačilo odloži“.

      25     Iz tega sledi, da so v sistemu Šeste direktive obdavčljivi dogodek, obveznost obračuna davka in možnost odbitka vezani na
         to, da se dobava ali storitve dejansko opravijo, razen če je plačilo izvršeno na račun in nastane obveznost obračuna davka
         ob prejemu plačila. Člen 19(1) ne vsebuje nobene navedbe, ki bi izključila uporabo tega splošnega pravila za izračun odbitnega
         deleža, in na podlagi ničesar v besedilu te določbe ni mogoče sklepati, da ta sistem vsebuje odstopanje, kar zadeva upoštevanje
         še nezaključenih transakcij, razen tistih, za katere je bilo plačilo izvršeno na račun ali so bila izdelana poročila o stanju
         del, v imenovalcu ulomka, ki omogoča izračun deleža.

      26     S tega vidika je v nasprotju s tem sistemom, da bi se dopustilo, da bi se pri določitvi področja odbitka upoštevalo še neopravljene
         transakcije, ki se po možnosti pozneje ne bi izvršile, saj sta obdavčljivi dogodek in posledično pravica do odbitka odvisna
         od dejanske izvršitve transakcij. Kolikor za tekoča dela davčni zavezanec še ni izdal računa ali poročila o stanju del in
         ni prejel nobenega plačila na račun, ne gre niti za prenose blaga ali storitev, ki jih je davčni zavezanec že opravil, niti
         za drug primer, ki bi pomenil obdavčljivi dogodek, na podlagi katerega nastane obveznost obračuna davka. Torej se jih ne sme
         vključiti v imenovalec ulomka iz člena 19(1) Šeste direktive za izračun odbitnega deleža.

      27     Na vprašanja, ki jih je zastavilo predložitveno sodišče, je treba torej odgovoriti, da člen 19(1) Šeste direktive nasprotuje
         temu, da bi se v imenovalcu ulomka, na podlagi katerega je mogoče izračunati odbitni delež, upoštevala vrednost še nezaključenih
         del, ki jih izvede davčni zavezanec pri opravljanju gradbene dejavnosti, kadar ta vrednost ne ustreza prenosom blaga ali storitev,
         ki jih je davčni zavezanec že opravil, ali za katere so bila izdelana poročila o stanju del in/ali je bilo plačilo prejeto
         na račun.

       Stroški
      28     Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
      1)      Člen 19 Direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni
            sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero nasprotuje temu, da bi se v imenovalcu ulomka, na podlagi katerega
            je mogoče izračunati odbitni delež, upoštevala vrednost še nezaključenih del, ki jih izvede davčni zavezanec pri opravljanju
            gradbene dejavnosti, kadar ta vrednost ne ustreza prenosom blaga ali storitev, ki jih je davčni zavezanec že opravil, ali
            za katere so bila izdelana poročila o stanju del in/ali je bilo plačilo prejeto na račun.
      Podpisi
      * Jezik postopka: portugalščina.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 29. septembra 1999. # Modelo SGPS SA proti Director-Geral dos Registos e Notariado. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Supremo Tribunal Administrativo - Portugalska. # Zadeva C-56/98.


title: Sodba Sodišča za uslužbence (drugi senat) z dne 11. decembra 2008.#Enzo Reali proti Evropska komisija.#Zadeva F-136/06.

text:
      SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE (drugi senat)
      z dne 11. decembra 2008
      Zadeva F-136/06
      Enzo Reali
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Javni uslužbenci – Pogodbeni uslužbenci – Zaposlovanje – Razvrstitev v naziv – Delovne izkušnje – Diploma – Enakovrednost“
      Zadeva: Tožba, vložena na podlagi člena 236 ES in člena 152 AE, s katero E. Reali v bistvu predlaga razglasitev ničnosti odločbe organa,
         pooblaščenega za sklepanje pogodb o zaposlitvi, s katero je bil razvrščen v naziv 14, plačilni razred 1, funkcionalne skupine IV,
         kot izhaja iz njegove pogodbe o zaposlitvi pogodbenega uslužbenca.

      Odločitev: Tožba se zavrne. Vsaka stranka nosi svoje stroške.

      Povzetek
      1.      Uradniki – Pogodbeni uslužbenci – Zaposlovanje – Zahteva po univerzitetnih diplomah – Pojem univerzitetne diplome
      (Pogoji za zaposlitev drugih uslužbencev, člen 82(2)(c)(i))
      2.      Uradniki – Zaposlovanje – Razvrstitev v naziv – Zahteve po univerzitetnih diplomah – Primerjava diplom in potrdil o strokovni
            usposobljenosti, izdanih v različnih državah članicah
      (Direktiva Sveta 89/48)
      1.      Če ni določeno drugače, je treba sklepati, da se mora zahteva po univerzitetni diplomi, ki izhaja iz določb člena 82(2)(c)(i)
         Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev, razumeti v pomenu, ki ga ima ta izraz v zakonodaji države članice, kjer je kandidat
         dokončal študij, ki ga navaja.

      (Glej točko 34.)
      Napotitev na:
      Sodišče: 13. julij 1989, Jaenicke Cendoya proti Komisiji, 108/88, Recueil, str. 2711, točka 14;
      Sodišče prve stopnje: 7. februar 1991, Ferreira de Freitas proti Komisiji, T-2/90, Recueil, str. II-103, točka 32; 3. marec
         1994, Cortes Jimenez in drugi proti Komisiji, T-82/92, RecFP, str. I-A-69 in II-237, točka 34.

      2.      Uskladitev, izvedena z Direktivo 89/48 o splošnem sistemu priznavanja visokošolskih diplom, pridobljenih s poklicnim izobraževanjem
         in usposabljanjem, ki traja najmanj tri leta, nima za posledico omejitev diskrecijske pravice, ki jo ima institucija pri primerjavi
         vrednosti diplom v okviru svoje politike zaposlovanja. V sistemu Direktive 89/48 se primerjava diplom opravi za dostop do
         nekaterih reguliranih dejavnosti v različnih državah članicah. Taka presoja se ne sme zamenjevati z zapleteno presojo univerzitetne
         vrednosti nazivov, pridobljenih v različnih državah članicah, za določitev naziva, povezanega z delovnim mestom v instituciji
         Evropskih skupnosti.

      (Glej točko 85.)
      Napotitev na:
      Sodišče prve stopnje: 9. december 1999, Alonso Morales proti Komisiji, T‑299/97, RecFP, str. I-A-249 in II-1227, točki 35
         in 36; 11. maj 2005, De Stefano proti Komisiji, T-25/03, ZOdl. JU, str. I-A-125 in II-573, točka 53.