title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 16. septembra 2008. # Commissioners of Her Majesty’s Revenue & Customs proti Isle of Wight Council in drugi. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: High Court of Justice (England & Wales) (Chancery Division) - Združeno kraljestvo. # Šesta direktiva o DDV - Člen 4(5) - Dejavnosti, ki jih opravljajo osebe javnega prava - Izkoriščanje zaprtih avtomobilskih parkirišč - Izkrivljanje konkurence - Pomeni izrazov ‚bi […] povzročila‘ in ‚znatno‘. # Zadeva C-288/07.

text:
      Zadeva C-288/07
      Commissioners of Her Majesty’s Revenue & Customs
      proti
      Isle of Wight Council in drugim
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo High Court of Justice (England & Wales) (Chancery Division))
      „Šesta direktiva o DDV – Člen 4(5) – Dejavnosti, ki jih opravljajo osebe javnega prava – Izkoriščanje zaprtih avtomobilskih parkirišč – Izkrivljanje konkurence – Pomen izrazov ‚bi […] povzročila‘ in ‚znatno‘“
      Povzetek sodbe
      1.        Davčni predpisi – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Davčni zavezanci – Osebe
            javnega prava
      (Direktiva Sveta 77/388, člen 4(5), drugi pododstavek)
      2.        Davčni predpisi – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Davčni zavezanci – Osebe
            javnega prava
      (Direktiva Sveta 77/388, člen 4(5), drugi pododstavek)
      3.        Davčni predpisi – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Davčni zavezanci – Osebe
            javnega prava
      (Direktiva Sveta 77/388, člen 4(5), drugi pododstavek)
      1.        Člen 4(5), drugi pododstavek, Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih je treba razlagati
         tako, da je treba znatno izkrivljanje konkurence, ki bi ga povzročila obravnava oseb javnega prava, ki delujejo kot organi
         oblasti, kot da niso davčni zavezanci, presoditi glede na zadevno dejavnost kot tako, ne pa glede na določen lokalni trg.

      Osebi javnega prava je namreč mogoče na podlagi nacionalnega prava naložiti, da opravlja določene dejavnosti, ki so v bistvu
         gospodarske dejavnosti, v okviru posebne javnopravne ureditve, s tem da lahko te dejavnosti vzporedno opravljajo tudi zasebni
         subjekti, tako da obravnava navedene osebe, kot da ni davčni zavezanec za davek na dodano vrednost, lahko povzroči določeno
         izkrivljanje konkurence.

      Namen člena 4(5), tretji pododstavek, Šeste direktive je izogniti se tej nezaželeni posledici s tem, da se določi, da se dejavnosti,
         ki so natančno naštete v prilogi D k tej direktivi, „v vsakem primeru“ obdavčijo z davkom na dodano vrednost, razen če je
         obseg teh dejavnosti tako majhen, da bi bil zanemarljiv, čeprav jih opravljajo osebe javnega prava, ki delujejo kot organi
         oblasti. Z drugimi besedami, domneva se, da bi obravnava oseb javnega prava, kot da niso davčni zavezanci za davek na dodano
         vrednost za te dejavnosti, povzročila izkrivljanje konkurence, razen če bi bil obseg teh dejavnosti tako majhen, da bi bil
         zanemarljiv. Iz besedila člena 4(5), tretji pododstavek, Šeste direktive tako izhaja, da je obravnava navedenih oseb, kot
         da so davčni zavezanci za davek na dodano vrednost, posledica opravljanja dejavnosti, ki so navedene v prilogi D k tej direktivi,
         ne glede na vprašanje, ali ima določena oseba javnega prava konkurenco na ravni lokalnega trga, na katerem opravlja te dejavnosti.

      Poleg tega lahko na nacionalni ravni obstajajo druge dejavnosti, ki so v glavnem gospodarske, vendar niso naštete v prilogi
         D k Šesti direktivi, in katerih seznam je lahko različen glede na državo članico ali glede na gospodarski sektor ter jih vzporedno
         opravljajo osebe javnega prava kot organi oblasti in zasebni subjekti. Ravno za te dejavnosti se uporablja člen 4(5), drugi
         pododstavek, Šeste direktive, ki določa, da je treba osebe javnega prava, čeprav delujejo kot organi oblasti, obravnavati,
         kot da so davčni zavezanci, če bi njihova obravnava, kot da niso davčni zavezanci, povzročila znatno izkrivljanje konkurence.

      Drugi in tretji pododstavek navedenega člena 4(5) Šeste direktive sta zato tesno povezana, ker sledita enakemu cilju, in sicer
         obravnavi oseb javnega prava, kot da so davčni zavezanci za davek na dodano vrednost, čeprav delujejo kot organi oblasti.
         Za ta pododstavka tako velja enaka logika, s katero je zakonodajalec Skupnosti želel omejiti področje uporabe obravnave oseb
         javnega prava, kot da niso davčni zavezanci, da bi se spoštovalo splošno načelo iz členov 2(1) ter 4(1) in (2) te direktive,
         v skladu s katerim je načeloma vsaka gospodarska dejavnost predmet davka na dodano vrednost. Drugi in tretji pododstavek člena
         4(5) Šeste direktive je zato treba razlagati kot celoto. Iz tega izhaja, da je obravnava oseb javnega prava, kot da so davčni
         zavezanci za davek na dodano vrednost, bodisi na podlagi člena 4(5), drugi pododstavek, Šeste direktive bodisi na podlagi
         tretjega pododstavka te določbe, posledica opravljanja določenih dejavnosti, ne glede na vprašanje, ali imajo navedene osebe
         javnega prava konkurenco na ravni lokalnega trga, na katerem opravljajo te dejavnosti.

      Spoštovanje načela davčne nevtralnosti je tako zagotovljeno, ker so bodisi vse osebe javnega prava obdavčene z davkom na dodano
         vrednost bodisi ni obdavčena nobena, tako da se edina kršitev tega načela nanaša zgolj na razmerja med temi osebami in zasebnimi
         subjekti, in to v delu, v katerem ostane izkrivljanje konkurence manjše. Za presojo obstoja izkrivljanja konkurence glede
         na vsak lokalni trg, na katerem lokalni organi ponujajo v najem zaprta parkirišča, se zahteva sistematično ponovno ovrednotenje
         – na podlagi ekonomskih analiz, ki so pogosto kompleksne – pogojev konkurence na več lokalnih trgih, katerih opredelitev se
         lahko izkaže za posebej težko, ker njihova razmejitev ne sovpada nujno s krajevno pristojnostjo lokalnih organov. V tem primeru
         naj niti lokalni organi niti zasebni subjekti ne bi mogli z gotovostjo, ki je potrebna za opravljanje njihovih zadev, predvideti,
         ali bo na določenem lokalnem trgu opravljanje dejavnosti s strani lokalnih organov obdavčeno z davkom na dodano vrednost,
         kar bi torej lahko ogrožalo načeli davčne nevtralnosti in pravne varnosti.

      (Glej točke od 33 do 41, 46, 49, od 51 do 53 in točko 1 izreka.)
      2.        Izraz „bi […] povzročila“ v smislu člena 4(5), drugi pododstavek, Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic
         o prometnih davkih je treba razlagati tako, da ne upošteva le dejanske konkurence, ampak tudi potencialno konkurenco, če je
         možnost, da zasebni subjekt vstopi na upoštevni trg, dejanska in ne zgolj hipotetična.

      Obravnava oseb javnega prava, kot da niso davčni zavezanci za davek na dodano vrednost, na podlagi člena 4(5), prvi pododstavek,
         Šeste direktive, namreč pomeni odstopanje od splošnega pravila o obdavčitvi vsake gospodarske dejavnosti, zato je treba to
         določbo razlagati restriktivno. Vendar člen 4(5), drugi pododstavek, te direktive določa navedeno splošno pravilo zaradi izogibanja
         temu, da bi obravnava oseb javnega prava, kot da niso davčni zavezanci, povzročila znatno izkrivljanje konkurence. Te določbe
         torej ni mogoče razlagati ozko.

      Vendar v celoti teoretične možnosti, da zasebni subjekt vstopi na upoštevni trg, ki naj je ne bi podpirali noben dejanski
         element, noben objektivni dokaz in nobena analiza trga, ni mogoče primerjati z obstojem potencialne konkurence. Da bi bilo
         to mogoče, bi morala biti možnost dejanska in ne zgolj hipotetična.

      (Glej točke 60, 64, 65 in točko 2 izreka.)
      3.        Izraz „znatno“ v smislu člena 4(5), drugi pododstavek, Šeste direktive 77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih
         davkih je treba razumeti tako, da mora biti izkrivljanje dejanske ali potencialne konkurence več kot le zanemarljivo.

      Ta izraz je namreč treba razumeti tako, da je njegov namen zmanjšati področje obravnave oseb javnega prava, kot da niso davčni
         zavezanci glede navedenih dejavnosti, na podlagi člena 4(5), prvi pododstavek, Šeste direktive. Če je torej ta izraz treba
         razumeti tako, da pomeni bistveno oziroma izjemno, bi bilo področje obravnave oseb javnega prava, kot da niso davčni zavezanci,
         neupravičeno razširjeno. Nasprotno, če bi bila obravnava teh oseb javnega prava, kot da niso davčni zavezanci, sprejeta le,
         če bi povzročila zanemarljivo izkrivljanje konkurence, bi bil njen obseg dejansko omejen.

      Dalje, iz člena 4(5), tretji pododstavek, Šeste direktive izhaja, da se obravnava oseb javnega prava, kot da niso davčni zavezanci
         za davek na dodano vrednost v zvezi z dejavnostmi iz priloge D k tej direktivi, sprejme, če so te dejavnosti zanemarljive,
         pri čemer se predpostavlja, da bi bila tudi izkrivljanja konkurence, ki bi jih povzročale, zanemarljiva. Ker sta torej drugi
         in tretji pododstavek člena 4(5) Šeste direktive tesno povezana, saj zasledujeta enak cilj in zanju velja enaka logika, je
         treba izraz „znatno“ razumeti tako, da je obravnavo oseb javnega prava, kot da niso davčni zavezanci, mogoče sprejeti le,
         če bi povzročila zanemarljivo izkrivljanje konkurence.

      Nazadnje, obravnava navedenih oseb, kot da niso davčni zavezanci za davek na dodano vrednost, bi, če ne bi povzročala nobenega
         izkrivljanja konkurence oziroma če bi povzročala zanemarljiva izkrivljanja, najmanj kršila načelo davčne nevtralnosti.

      (Glej točke od 72 do 76, 78, 79 in točko 3 izreka.)
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 16. septembra 2008(*)

      „Šesta direktiva o DDV – Člen 4(5) – Dejavnosti, ki jih opravljajo osebe javnega prava – Izkoriščanje zaprtih avtomobilskih parkirišč – Izkrivljanje konkurence – Pomeni izrazov ‚bi […] povzročila‘ in ‚znatno‘“
      V zadevi C‑288/07,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo High Court of Justice (England
         & Wales) (Chancery Division) (Združeno kraljestvo) z odločbo z dne 6. marca 2007, ki je prispela na Sodišče 14. junija 2007,
         v postopku

      Commissioners of Her Majesty’s Revenue & Customs
      proti
      Isle of Wight Council,

      Mid-Suffolk District Council,

      South Tyneside Metropolitan Borough Council,

      West Berkshire District Council,

      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas in K. Lenaerts, predsedniki senatov, G. Arestis,
         U. Lõhmus, A. Borg Barthet, M. Ilešič, J. Malenovský, E. Levits, A. Ó Caoimh in A. Arabadjiev (poročevalec), sodniki,

      generalni pravobranilec: M. Poiares Maduro,
      sodna tajnica: C. Strömholm, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 1. aprila 2008,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Isle of Wight Council, Mid-Suffolk District Council, South Tyneside Metropolitan Borough Council in West Berkshire District
         Council J. Ghosh, QC, J. Henderson, barrister, in R. Genn, solicitor, kot tudi L. Leach, adviser,

      –        za vlado Združenega kraljestva Z. Bryanston-Cross, zastopnica, skupaj s C. Vajdom, QC, in B. Raymentom, barrister,
      –        za Irsko D. O’Hagan, zastopnik, skupaj z A. Astonom, SC, in N. Traversom, BL,
      –        za italijansko vlado I. M. Braguglia, zastopnik, skupaj z G. De Bellisom, avvocato dello Stato,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti R. Lyal in M. Afonso, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 12. junija 2008
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 4(5), drugi pododstavek, Šeste direktive Sveta z dne 17.
         maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova
         za odmero (UL L 145, str. 1, v nadaljevanju: Šesta direktiva).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru sporov med Commissioners of Her Majesty’s Revenue & Customs (v nadaljevanju: Commissioners)
         in štirimi lokalnimi organi, in sicer Isle of Wight Council, Mid-Suffolk District Council, South Tyneside Metropolitan Borough
         Council in West Berkshire District Council (v nadaljevanju skupaj: zadevni davčni organi) glede obdavčenja teh organov z davkom
         na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV) za dejavnosti izkoriščanja zaprtih avtomobilskih parkirišč („off-street parking“)
         (v nadaljevanju: zaprta parkirišča).

       Pravni okvir
      3        Člen 2 Šeste direktive, ki je pod naslovom II „Področje uporabe“, določa:

      „Predmet davka na dodano vrednost je naslednje:
      1.      dobava blaga ali storitev, ki jo davčni zavezanec, ki deluje kot tak, opravi na ozemlju države za plačilo;
      […]“
      4        Člen 4 Šeste direktive, ki je pod naslovom IV „Davčni zavezanci“, določa:

      „1. ‚Davčni zavezanec‘ je vsaka oseba, ki kjerkoli neodvisno opravlja katero koli gospodarsko dejavnost iz odstavka 2, ne
         glede na namen ali rezultat te dejavnosti.

      2.      Gospodarske dejavnosti iz odstavka 1 obsegajo vse dejavnosti proizvajalcev, trgovcev in oseb, ki opravljajo storitve, vključno
         z rudarskimi in kmetijskimi dejavnostmi in dejavnostmi samostojnih poklicev. Za gospodarsko dejavnost se šteje tudi izkoriščanje
         premoženja v stvareh ali pravicah, ki je namenjeno trajnemu doseganju dohodka.

      […]
      5.      Državni, regionalni in lokalni organi ter druge osebe javnega prava se ne štejejo za davčne zavezance v zvezi z dejavnostmi
         ali transakcijami, ki jih opravljajo kot organi oblasti, tudi če pobirajo dajatve, pristojbine, prispevke ali plačila v zvezi
         s temi dejavnostmi ali transakcijami.

      Pri opravljanju takšnih dejavnosti ali transakcij pa se štejejo za davčne zavezance v zvezi s temi dejavnostmi ali transakcijami,
         če bi obravnava, kot da niso davčni zavezanci, povzročila znatno izkrivljanje konkurence.

      V vsakem primeru se ti organi štejejo za davčne zavezance v zvezi z dejavnostmi iz Priloge D, če obseg teh dejavnosti ni tako
         majhen, da bi bil zanemarljiv.

      Države članice lahko štejejo dejavnosti teh organov, ki so oproščene po členu 13 ali 28, za dejavnosti, ki jih opravljajo
         kot organi oblasti.“

      5        V prilogi D k Šesti direktivi, na katero se sklicuje njen člen 4(5), tretji pododstavek, je naštetih dvanajst vrst transakcij.
         Vendar določb o zaprtih parkiriščih ni med njimi.

      6        Člen 4(5) Šeste direktive, katerega neposredni učinek je Sodišče priznalo v sodbi z dne 17. oktobra 1989 v zadevi Comune di
         Carpaneto Piacentino in drugi (231/87 in 129/88, Recueil, str. 3233, točka 33), ni bil prenesen v pravo Združenega kraljestva.

       Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
      7        Zadevni lokalni organi ponujajo v najem zaprta parkirišča. Tudi zasebni sektor ponuja te storitve.

      8        Zgodovinsko so se v Združenem kraljestvu lokalne skupnosti štele za zavezance za plačilo DDV od dohodkov, ki so jih prejele
         od izkoriščanja teh zaprtih parkirišč. Vendar je po razglasitvi sodbe z dne 14. decembra 2000 v zadevi Fazenda Pública (C‑446/98,
         Recueil, str. I‑11435) približno 127 lokalnih skupnosti vložilo zahtevke za vračilo DDV, ki so ga pred tem plačale, pri čemer
         so menile, da na podlagi člena 4(5), prvi pododstavek, Šeste direktive ne bi smele biti zavezanci za ta davek. Skupni znesek
         vloženih zahtevkov za vračilo znaša 129 milijonov GBP. V predložitveni odločbi je v zvezi s celotnim zneskom, ki ga je mogoče
         zahtevati, navedeno, da je v Združenem kraljestvu Velika Britanija in Severna Irska približno 468 lokalnih skupnosti.

      9        V sporih v postopku v glavni stvari zahtevani zneski znašajo 1,6 milijona GBP. Predložitveno sodišče poudarja, da so ti spori
         testne zadeve, ker zadevni lokalni organi predstavljajo reprezentativen del vseh lokalnih skupnosti. Isle of Wight Council,
         Mid-Suffolk District Council, South Tyneside Metropolitan Bourough Council in West Berkshire District Council zagotavljajo
         namreč upravo otoka, podeželskega območja, mestnega območja in regije.

      10      Ker so zadevni lokalni organi menili, da v skladu s pravilno razlago prava Skupnosti niso bili dolžni plačati DDV za zadevno
         dejavnost, so zahtevali vračilo DDV, ki so ga pred tem plačali. Vendar so Commissioners to vračilo zavrnili. Ti lokalni organi
         so zato pri VAT and Duties Tribunal, London, vložili pritožbo zoper to odločbo Commissioners. VAT and Duties Tribunal, London,
         je, ker je odločilo, da bi moralo biti vprašanje, ali se osebe javnega prava obravnava, kot da niso davčni zavezanci, na podlagi
         člena 4(5), drugi pododstavek, Šeste direktive, preučeno za vsak zadevni lokalni organ posebej, torej po načelu „vsak davčni
         zavezanec posebej“, ugotovilo, da naj obravnava teh organov, kot da niso davčni zavezanci za DDV, ne bi povzročila znatnega
         izkrivljanja konkurence. Vsak od navedenih organov je bil torej oproščen plačila DDV od dohodkov, ki so jih prejeli od izkoriščanja
         zaprtih parkirišč.

      11      Commissioners so zoper odločbo VAT and Duties Tribunal, London, vložili pritožbo pri High Court of Justice (England & Wales)
         (Chancery Division). Njihov glavni argument je, da naj bi imel člen 4(5) Šeste direktive nacionalni obseg, za katerega naj
         bi se zahtevalo, da se opravi celotna presoja učinka, ki ga ima oprostitev od plačila DDV, odobrena lokalnim organom za izkoriščanje
         zaprtih parkirišč, na zasebni sektor v celoti. Ta pritožba se nanaša tudi na pomen izrazov „bi […] povzročila“ in „znatno“
         iz besedne zveze „če bi obravnava, kot da niso davčni zavezanci, povzročila znatno izkrivljanje konkurence“ iz člena 4(5),
         drugi pododstavek, Šeste direktive.

      12      V teh okoliščinah je High Court of Justice (England & Wales) (Chancery Division) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno
         odločanje predložilo ta vprašanja:

      „1.      Ali je treba izraz ‚izkrivljanje konkurence‘ presojati za vsako osebo javnega prava tako, da ga je v okviru obravnavane zadeve
         treba razlagati ob upoštevanju območja oziroma območij, na katerih naveden organ izkorišča zaprta parkirišča, ali ob upoštevanju
         celotnega nacionalnega ozemlja države članice?

      2.      Kaj pomeni izraz ‚bi […] povzročila‘? Zlasti, kakšna stopnja verjetnosti ali raven gotovosti je potrebna, da je ta pogoj izpolnjen?
      3.      Kaj pomeni izraz ‚znatno‘? Zlasti, ali ‚znatno‘ pomeni vpliv na konkurenco, ki je več kot le zanemarljiv ali de minimis, ali pomeni ‚bistven‘ oziroma ‚izjemen‘ vpliv?“

       Vprašanja za predhodno odločanje
       Prvo vprašanje
       Stališča, predložena Sodišču
      13      Zadevni lokalni organi menijo, da je treba izraz „izkrivljanje konkurence“ presojati za vsako osebo javnega prava tako, da
         ga je v okviru obravnavane zadeve treba razlagati ob upoštevanju območja oziroma območij, na katerih navedeni organ ponuja
         v najem zaprta parkirišča, in ne ob upoštevanju hipotetičnega trga, ki bi pokrival celotno nacionalno ozemlje določene države
         članice. Ob upoštevanju samega pojma konkurenca nasprotni pristop ne bi bil koherenten. Lokalni organi menijo, da naj oprostitev
         od plačila DDV, odobrena vsakemu od njih, nikakor ne bi povzročila izkrivljanja konkurence v primerjavi z zasebnimi ponudniki
         ali lokalnimi organi, ki so na primer v Glasgowu, in še manj „znatnega“ izkrivljanja. Podobno oseba, ki bi želela nakupovati
         na otoku Isle of Wight, ne bi parkirala svojega vozila v Manchesterju.

      14      Vlada Združenega kraljestva, ki se opira zlasti na temeljna načela davčne nevtralnosti in pravne varnosti, meni, da je načeloma
         pristop „vsaka dejavnost posebej“, torej pristop, ki upošteva nacionalni trg v celoti in ne vsakega lokalnega trga, najbolj
         razumen za namene razlage člena 4(5), drugi pododstavek, Šeste direktive. Lokalni značaj zahtevka bi pomenil, da bi lahko
         tudi na območju, ki spada pod določen lokalni organ, obstajalo več lokalnih trgov, s tem da bi lahko na določenih trgih obstajala
         konkurenca, na drugih pa ne bi mogla obstajati.

      15      Irska meni, da iz sodne prakse Sodišča izhaja, da države članice prosto izbirajo najprimernejšo metodo za prenos člena 4(5),
         drugi in tretji pododstavek, Šeste direktive v nacionalno pravo. Vsaka država članica naj bi opredelila, katere dejavnosti,
         ki jih opravljajo država in javni subjekti, bi, če ne bi bile obdavčene z DDV, povzročile znatno izkrivljanje konkurence.
         Države članice bi lahko tako sprejele lokalni, regionalni ali nacionalni pristop.

      16      Italijanska vlada predlaga uporabo načel, ki veljajo za področje konkurence. V zvezi s tem se sklicuje na Obvestilo Komisije
         o opredelitvi upoštevnega trga za namene konkurenčnega prava Skupnosti (UL 1997, C 372, str. 5) in na podlagi tega meni, da
         upoštevnega geografskega trga v sporih v postopku v glavni stvari nikakor ne more predstavljati celoten nacionalni trg. Na
         področju najema zaprtih parkirišč naj ne bi bilo mogoče šteti, da obstaja kakršnakoli konkurenca med storitvami, ki jih ponujajo
         različna mesta.

      17      Komisija Evropskih skupnosti meni, da je treba pri presoji nevarnosti izkrivljanja konkurence upoštevati naravo dejavnosti
         in ne lokalnih pogojev konkurence. O utemeljenosti takega pristopa bi bilo mogoče sklepati na podlagi dejstva, da člen 4(5),
         tretji pododstavek, Šeste direktive določa, da je treba transakcije iz priloge D k tej direktivi v vsakem primeru obdavčiti
         z DDV, razen če bi bil obseg teh dejavnosti tako majhen, da bi bil zanemarljiv. Pri tem Šesta direktiva jasno izhaja iz domneve,
         v skladu s katero bi bilo treba konkurenčno razmerje in nevarnost izkrivljanja, ki je njegova posledica, opredeliti abstraktno
         ob upoštevanju same narave dejavnosti in brez sklicevanja na lokalne razmere.

       Odgovor Sodišča
      18      Najprej je treba opozoriti, da se v skladu s členom 4(5), prvi pododstavek, Šeste direktive državni, regionalni in lokalni
         organi ter druge osebe javnega prava ne štejejo za davčne zavezance v zvezi z dejavnostmi ali transakcijami, ki jih opravljajo
         kot organi oblasti.

      19      Kot je Sodišče že večkrat poudarilo, morata biti za to, da se uporabi ta določba, kumulativno izpolnjena dva pogoja, in sicer,
         da dejavnosti opravlja oseba javnega prava in da jih opravlja kot organ oblasti (glej v tem smislu zlasti sodbo z dne 25.
         julija 1991 v zadevi Ayuntamiento de Sevilla, C‑202/90, Recueil, str. I‑4247, točka 18, in zgoraj navedeno sodbo Fazenda Pública,
         točka 15).

      20      V zvezi s prvim pogojem ni sporno, da so zadevni lokalni organi osebe javnega prava v smislu člena 4(5) Šeste direktive.

      21      V zvezi z drugim pogojem je treba opozoriti, da so dejavnosti, opravljene v okviru organa oblasti v smislu te določbe, dejavnosti,
         ki jih osebe javnega prava opravljajo v okviru posebne javnopravne ureditve, s tem da mednje ne sodijo dejavnosti, ki jih
         opravljajo pod enakimi pravnimi pogoji kot zasebni gospodarski subjekti (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Fazenda Pública,
         točka 17, in navedena sodna praksa).

      22      Ob upoštevanju značilnosti analize, ki jo je treba opraviti, mora nacionalno sodišče opredeliti dejavnost, ki je predmet obravnave
         v postopku v glavni stvari glede na merila, določena zgoraj (zgoraj navedena sodba z dne 17. oktobra 1989 v zadevi Comune
         di Carpaneto Piacentino in drugi, točka 16; sodba z dne 15. maja 1990 v zadevi Comune di Carpaneto Piacentino in drugi, C‑4/89,
         Recueil, str. I‑1869, točka 11, in zgoraj navedena sodba Fazenda Pública, točka 23).

      23      Ker vprašanje, ali so v sporih v postopku v glavni stvari zadevni lokalni organi delovali kot organi oblasti, ni bilo predloženo
         Sodišču, je treba izhajati iz domneve, v skladu s katero se za namene obravnavanega predloga za sprejetje predhodne odločbe
         šteje, da dejavnosti iz postopka v glavni stvari spadajo na področje uporabe člena 4(5) Šeste direktive, vendar mora to preveriti
         predložitveno sodišče.

      24      Prav tako je treba opozoriti, da se lokalni organi, čeprav opravljajo tako dejavnost kot organi oblasti, štejejo za davčne
         zavezance v skladu s členom 4(5), drugi pododstavek, Šeste direktive, če bi njihova obravnava, kot da niso davčni zavezanci,
         povzročila znatno izkrivljanje konkurence. Predložitveno sodišče v zvezi s tem sprašuje, ali je treba to izkrivljanje konkurence
         presoditi glede na lokalne trge, na katerih deluje posamezen zadevni lokalni organ, ali glede na dejavnost, kot se opravlja
         na celotnem nacionalnem ozemlju.

      25      Da bi odgovorili na to vprašanje, je treba, ker ni navedb v samem besedilu člena 4(5), drugi pododstavek, Šeste direktive,
         upoštevati sistematiko in namen te direktive ter mesto člena 4(5) v skupnem sistemu DDV, ki ga določa navedena direktiva.

      26      V zvezi s tem je treba poudariti, da so storitve, opravljene za plačilo, na splošno in v skladu s členom 2(1) te direktive
         predmet DDV.

      27      V skladu s členom 4(1) Šeste direktive je davčni zavezanec vsaka oseba, ki kjerkoli neodvisno opravlja katerokoli gospodarsko
         dejavnost iz odstavka 2 tega člena, ne glede na namen ali rezultat te dejavnosti. Pojem „gospodarska dejavnost“, opredeljen
         v členu 4(2), obsega vse dejavnosti proizvajalcev, trgovcev in oseb, ki opravljajo storitve (sodba z dne 26. junija 2007 v
         zadevi T-Mobile Austria in drugi, C‑284/04, ZOdl., str. I‑5189, točka 33).

      28      Člen 4 Šeste direktive določa zelo široko področje uporabe za DDV (glej sodbi z dne 26. marca 1987 v zadevi Komisija proti
         Nizozemski, 235/85, Recueil, str. 1471, točka 7, in z dne 4. decembra 1990 v zadevi van Tiem, C‑186/89, Recueil, str. I‑4363,
         točka 17).

      29      V zvezi s tem je treba pojasniti, da se zadnjenavedena določba nanaša le na gospodarske dejavnosti (v tem smislu glej sodbe
         z dne 11. julija 1996 v zadevi Régie dauphinoise, C‑306/94, Recueil, str. I‑3695, točka 15; z dne 29. aprila 2004 v zadevi
         EDM, C‑77/01, Recueil, str. I‑4295, točka 47, in z dne 26. maja 2005 v zadevi Kretztechnik, C‑465/03, ZOdl., str. I‑4357,
         točka 18, ter zgoraj navedeno sodbo T‑Mobile Austria in drugi, točka 34).

      30      Nekatere gospodarske dejavnosti sicer niso zavezane za plačilo DDV, vendar gre pri tem le za odstopanje od tega splošnega
         pravila. Tako odstopanje je določeno v členu 4(5), prvi pododstavek, Šeste direktive, v skladu s katerim se za dejavnosti,
         ki jih oseba javnega prava opravlja kot organ oblasti, ne plačuje tega davka.

      31      To odstopanje se nanaša predvsem na dejavnosti, ki jih osebe javnega prava opravljajo kot organi oblasti, to so gospodarske
         dejavnosti, ki so tesno povezane z izvrševanjem pooblastil javnega organa. V teh okoliščinah to, da navedene osebe za te dejavnosti
         niso zavezane za plačilo DDV, potencialno nima protikonkurenčnega učinka, saj te dejavnosti običajno izključno ali skoraj
         izključno opravlja javni sektor.

      32      Vendar je treba te osebe, čeprav opravljajo take dejavnosti kot organi oblasti, šteti za davčne zavezance v skladu s členom
         4(5), drugi in tretji pododstavek, Šeste direktive, če bi njihova obravnava, kot da niso davčni zavezanci, povzročila znatno
         izkrivljanje konkurence, ali če bi bile navedene dejavnosti, če njihov obseg ne bi bil tako majhen, da bi bil zanemarljiv,
         naštete v prilogi D k tej direktivi.

      33      Osebi javnega prava je mogoče tako na podlagi nacionalnega prava naložiti, da opravlja določene dejavnosti, ki so v bistvenem
         gospodarske dejavnosti, v okviru posebne javnopravne ureditve, s tem da lahko te dejavnosti vzporedno opravljajo tudi zasebni
         subjekti, tako da obravnava navedene osebe, kot da ni davčni zavezanec, lahko povzroči določeno izkrivljanje konkurence.

      34      Zakonodajalec Skupnosti se je hotel izogniti tej nezaželeni posledici s tem, ko je v členu 4(5), tretji pododstavek, Šeste
         direktive določil, da se dejavnosti, ki so natančno naštete v prilogi D k tej direktivi (in sicer telekomunikacije; dobava
         vode, plina, električne energije in toplote; prevoz blaga; pristaniške in letališke storitve; prevoz potnikov, itd.), „v vsakem
         primeru“ obdavčijo z DDV, razen če je obseg teh dejavnosti tako majhen, da bi bil zanemarljiv, čeprav jih opravljajo osebe
         javnega prava, ki delujejo kot organi oblasti.

      35      Z drugimi besedami, domneva se, da bi obravnava oseb javnega prava, kot da niso davčni zavezanci za DDV za te dejavnosti,
         povzročila izkrivljanje konkurence, razen če bi bil obseg teh dejavnosti tako majhen, da bi bil zanemarljiv. Iz besedila člena
         4(5), tretji pododstavek, Šeste direktive jasno izhaja, da je obravnava navedenih oseb, kot da so davčni zavezanci za DDV,
         posledica opravljanja dejavnosti, ki so navedene v prilogi D k tej direktivi, kot takih, ne glede na vprašanje, ali se določena
         oseba javnega prava sooča s konkurenco na ravni lokalnega trga, na katerem opravlja te dejavnosti.

      36      Poleg tega lahko na nacionalni ravni obstajajo druge dejavnosti, ki so v glavnem gospodarske dejavnosti, vendar niso naštete
         v prilogi D k Šesti direktivi, katerih seznam je lahko različen glede na državo članico ali glede na gospodarski sektor in
         ki jih vzporedno opravljajo osebe javnega prava kot organi oblasti in zasebni subjekti.

      37      Ravno za te dejavnosti se uporablja člen 4(5), drugi pododstavek, Šeste direktive, ki določa, da je treba osebe javnega prava,
         čeprav delujejo kot organi oblasti, obravnavati, kot da so davčni zavezanci, če bi njihova obravnava, kot da niso davčni zavezanci,
         povzročila znatno izkrivljanje konkurence.

      38      Drugi in tretji pododstavek navedenega člena 4(5) Šeste direktive sta zato tesno povezana, ker sledita enakemu cilju, in sicer
         obravnavi oseb javnega prava, kot da so davčni zavezanci za DDV, čeprav delujejo kot organi oblasti. Za ta pododstavka tako
         velja enaka logika, s katero je zakonodajalec Skupnosti želel omejiti področje uporabe obravnave oseb javnega prava, kot da
         niso davčni zavezanci, da bi se spoštovalo splošno načelo iz členov 2(1) in 4(1) in (2) te direktive, v skladu s katerim je
         načeloma vsaka gospodarska dejavnost predmet DDV.

      39      Drugi in tretji pododstavek člena 4(5) Šeste direktive je treba zato razlagati kot celoto.

      40      Iz tega izhaja, da je obravnava oseb javnega prava, kot da so davčni zavezanci za DDV, bodisi na podlagi člena 4(5), drugi
         pododstavek, Šeste direktive, bodisi na podlagi tretjega pododstavka te določbe, posledica opravljanja določenih dejavnosti
         kot takih, ne glede na vprašanje, ali se navedene osebe javnega prava soočajo s konkurenco na ravni lokalnega trga, na katerem
         opravljajo te dejavnosti.

      41      Ta ugotovitev je poleg tega podkrepljena s temeljnimi načeli prava Skupnosti, ki veljajo na davčnem področju, kot sta načeli
         davčne nevtralnosti in pravne varnosti.

      42      Načelo davčne nevtralnosti, temeljno načelo skupnega sistema DDV (glej zlasti sodbo z dne 21. februarja 2006 v zadevi Halifax
         in drugi, C‑255/02, ZOdl., str. I‑1609, točka 92), tako nasprotuje temu, da se gospodarski subjekti, ki opravljajo enake storitve,
         glede plačila DDV obravnavajo različno (glej zlasti sodbo z dne 7. septembra 1999 v zadevi Gregg, C‑216/97, Recueil, str.
         I‑4947, točka 20).

      43      V zvezi s tem je treba opozoriti, da je namen člena 4(5), drugi pododstavek, Šeste direktive zagotoviti spoštovanje načela
         davčne nevtralnosti (sodba z dne 8. junija 2006 v zadevi Feuerbestattungsverein Halle, C‑430/04, ZOdl., str. I‑4999, točka
         24).

      44      Čeprav Šesta direktiva določa nekatera odstopanja, ki lahko v določeni meri ogrožajo uporabo načela davčne nevtralnosti, kot
         je odstopanje iz člena 4(5), drugi pododstavek, Šeste direktive (glej v tem smislu sodbo z dne 2. junija 2005 v zadevi Waterschap
         Zeeuws Vlaanderen, C‑378/02, ZOdl., str. I‑4685, točka 43), ker ta določba omogoča, da se osebe javnega prava obravnava, kot
         da niso davčni zavezanci za DDV, če bi takšna obravnava povzročila le manjše izkrivljanje konkurence, pa je vendarle treba
         to odstopanje razlagati tako, da nastane najmanjša mogoča kršitev tega načela.

      45      Zadevni lokalni organi torej menijo, naj bi se le določene lokalne organe obravnavalo, kot da so davčni zavezanci za DDV,
         glede na to, ali povzročajo izkrivljanje konkurence na vsakem od lokalnih trgov, na katerih ti organi delujejo, čeprav bi
         bilo opravljanje zadevnih storitev, in sicer izkoriščanje zaprtih parkirišč, v glavnem enako. Ta trditev tako zajema ne le,
         da se zasebni subjekti obravnavajo različno od oseb javnega prava, ker naj bi obravnava zadnjenavedenih, kot da niso davčni
         zavezanci, povzročala le manjše izkrivljanje konkurence, ampak tudi vzpostavitev različnega obravnavanja med samimi osebami
         javnega prava.

      46      Nasprotno, če se navedena izkrivljanja analizira s sklicevanjem na dejavnost kot tako, ne glede na pogoje konkurence, ki veljajo
         na določenem lokalnem trgu, je spoštovanje načela davčne nevtralnosti zagotovljeno, ker so bodisi vse osebe javnega prava
         obdavčene z DDV bodisi ni obdavčena nobena, tako da se edina kršitev tega načela nanaša zgolj na razmerja med temi osebami
         in zasebnimi subjekti, in to v delu, v katerem ostane izkrivljanje konkurence manjše.

      47      Poleg tega, kot je Sodišče že večkrat ponovilo, pa bi morala biti zakonodaja Skupnosti jasna in njena uporaba predvidljiva
         za vse, na katere se nanaša (glej zlasti sodbo z dne 22. novembra 2001 v zadevi Nizozemska proti Svetu, C‑301/97, Recueil,
         str. I‑8853, točka 43, in zgoraj navedeno sodbo Halifax in drugi, točka 72). Ta zahteva pravne varnosti se uveljavlja s posebno
         strogostjo, kadar gre za predpise, ki lahko vključujejo finančno breme, da bi prizadetim omogočila natančno prepoznati obseg
         obveznosti, ki so jim s temi predpisi naložene (glej zlasti sodbi z dne 15. decembra 1987 v zadevi Nizozemska proti Komisiji,
         326/85, Recueil, str. 5091, točka 24, in z dne 29. aprila 2004 v zadevi Sudholz, C‑17/01, Recueil, str. I‑4243, točka 34).

      48      Načelo pravne varnosti, ki je del pravnega reda Skupnosti, morajo torej spoštovati tako institucije Skupnosti kot države članice
         pri izvrševanju pooblastil, ki jih imajo na podlagi direktiv Skupnosti (glej zlasti sodbo z dne 26. aprila 2005 v zadevi „Goed
         Wonen“, C‑376/02, ZOdl., str. I‑3445, točka 32).

      49      Tako se za trditev, v skladu s katero je treba izkrivljanje konkurence v smislu člena 4(5), drugi pododstavek, Šeste direktive,
         presoditi glede na vsak lokalni trg, na katerem lokalni organi ponujajo v najem zaprta parkirišča, zahteva sistematično ponovno
         ovrednotenje – na podlagi ekonomskih analiz, ki so pogosto kompleksne – pogojev konkurence na več lokalnih trgih, katerih
         opredelitev se lahko izkaže za posebej težko, ker njihova razmejitev ne sovpada nujno s krajevno pristojnostjo lokalnih organov.
         Poleg tega lahko obstaja več lokalnih trgov na ozemlju enega lokalnega organa.

      50      Tak položaj lahko posledično povzroči več sporov zaradi kakršnekoli spremembe, ki bi vplivala na pogoje konkurence, ki veljajo
         na določenem lokalnem trgu.

      51      Tako niti lokalni organi niti zasebni subjekti ne bodo mogli z gotovostjo, ki je potrebna za opravljanje njihovih zadev, predvideti,
         ali bo na določenem lokalnem trgu izkoriščanje plačljivih zaprtih parkirišč s strani lokalnih organov obdavčeno z DDV.

      52      Ta položaj bi torej lahko ogrožal načeli davčne nevtralnosti in pravne varnosti.

      53      Zato je treba na prvo vprašanje odgovoriti tako, da se člen 4(5), drugi pododstavek, Šeste direktive, razlaga tako, da je
         treba znatno izkrivljanje konkurence, ki bi ga povzročila obravnava oseb javnega prava, ki delujejo kot organi oblasti, kot
         da niso davčni zavezanci, presoditi glede na zadevno dejavnost kot tako, ne pa glede na določen lokalni trg.

       Drugo vprašanje
      54      Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba izraz „bi […] povzročila“ znatno izkrivljanje konkurence
         v smislu člena 4(5), drugi pododstavek, Šeste direktive razlagati tako, da upošteva zgolj dejansko konkurenco, ali tako, da
         obsega tudi potencialno konkurenco. To sodišče predlaga tudi podrobnejšo opredelitev stopnje verjetnosti, ki se zahteva zato,
         da bi bil ta pogoj izpolnjen.

       Stališča, predložena Sodišču
      55      Zadevni lokalni organi menijo, pri čemer se opirajo na točko 139 sklepnih predlogov generalne pravobranilke Kokott v zadevi,
         v kateri je bila izrečena sodba z dne 26. junija 2007, Hutchison 3G in drugi (C‑369/04, ZOdl., str. I‑5249), da je treba izraz
         „bi […] povzročila“ razlagati tako, da zahteva obstoj dejanskega in resnega tveganja za izkrivljanje konkurence.

      56      Vlada Združenega kraljestva meni, da je mogoče izraz „bi […] povzročila“ („would lead to“) zamenjati z izrazom „lahko povzroči“
         („could lead to“), ki ga je Sodišče uporabilo v zgoraj navedenih sodbah Comune di Carpaneto Piacentino in drugi in je tudi
         v skladu z analizo generalne pravobranilke Kokott v točkah 127 in 131 sklepnih predlogov v zadevi, v kateri je bila izrečena
         zgoraj navedena sodba Hutchinson 3G in drugi. Dodaja, da na eni strani že obstaja konkurenca med zasebnimi podjetji in lokalnimi
         organi v več regijah Združenega kraljestva, in na drugi strani potencialna konkurenca v drugih regijah, v katerih do sedaj
         ni bilo nobenega zasebnega subjekta.

      57      Irska meni, da izraz „bi […] povzročila“ pristojnim nacionalnim organom, odgovornim za uporabo člena 4(5) Šeste direktive,
         nalaga, da zagotovijo, da je tveganje za izkrivljanje konkurence verjetno, in ne zgolj, da lahko nastane.

      58      Italijanska vlada meni, da čeprav absolutna gotovost na tem področju ni nujna, je treba izraz „bi […] povzročila“ razumeti
         tako, da tveganja za izkrivljanje konkurence, ki so nastala pri opravljanju dejavnosti, ki ni obdavčena z DDV, pomenijo precejšnjo
         verjetnost in ne zgolj možnost.

      59      Komisija poudarja, da zato, da bi se zagotovilo, da se javni organi in zasebni subjekti enako obravnavajo glede pogojev konkurence,
         ne sme obstajati ovira pri vstopu zasebnih subjektov na trg v postopku v glavni stvari. Meni, da torej izraz „bi […] povzročila“
         vključuje potencialno konkurenco. V zvezi s tem bi zadostovalo, da bi obstajala dejanska možnost, da zasebni subjekti vstopijo
         na navedeni trg v konkurenci z zadevnimi osebami javnega prava.

       Odgovor Sodišča
      60      Opozoriti je treba, kot izhaja iz točke 30 obravnavane sodbe, da pomeni obravnava oseb javnega prava, kot da niso davčni zavezanci
         za DDV, na podlagi člena 4(5), prvi pododstavek, Šeste direktive, odstopanje od splošnega pravila o obdavčitvi vsake gospodarske
         dejavnosti in da je treba torej to določbo razlagati restriktivno. Vendar je treba v zvezi s členom 4(5), drugi pododstavek,
         te direktive ugotoviti, da ta določa navedeno splošno pravilo zaradi izogibanja temu, da bi obravnava oseb javnega prava,
         kot da niso davčni zavezanci, povzročila znatno izkrivljanje konkurence. Te določbe torej ni mogoče razlagati ozko.

      61      Obseg člena 4(5), prvi pododstavek, Šeste direktive bi bil torej neupravičeno razširjen, če bi morala biti obravnava teh oseb,
         kot da so davčni zavezanci, na podlagi člena 4(5), drugi pododstavek, te direktive, omejena zgolj na primere izkrivljanja
         dejanske konkurence, kar bi omogočalo obravnavo navedenih oseb, kot da niso davčni zavezanci, kadar bi bili le potencialno
         soočeni s konkurenco.

      62      Poleg tega lahko sama obravnava teh oseb, kot da niso davčni zavezanci za DDV, odvrača potencialne konkurente od vstopa na
         trg najema zaprtih parkirišč.

      63      Iz tega sledi, da izraz „bi […] povzročila“ v smislu člena 4(5), drugi pododstavek, Šeste direktive, zajema ne le dejansko
         konkurenco, ampak tudi potencialno konkurenco.

      64      Vendar v celoti teoretične možnosti, da zasebni subjekt vstopi na upoštevni trg, ki je naj ne bi podpiral noben dejanski element,
         noben objektivni dokaz in nobena analiza trga, ni mogoče primerjati z obstojem potencialne konkurence. Da bi jo bilo mogoče,
         bi morala biti možnost dejanska in ne zgolj hipotetična.

      65      Zato je treba na drugo vprašanje odgovoriti tako, da je treba izraz „bi […] povzročila“ v smislu člena 4(5), drugi pododstavek,
         Šeste direktive razlagati tako, da ne upošteva le dejanske konkurence, ampak tudi potencialno konkurenco, če je možnost, da
         zasebni subjekt vstopi na upoštevni trg, dejanska in ne zgolj hipotetična.

       Tretje vprašanje
      66      Tretje vprašanje se nanaša na razlago, ki jo je treba podati za izraz „znatno“ v smislu člena 4(5), drugi pododstavek, Šeste
         direktive in zlasti na vprašanje, ali ga je treba razlagati tako, da pomeni „več kot le zanemarljiv ali de minimis“, „bistven“ ali celo „izjemen“?

       Stališča, predložena Sodišču
      67      Zadevni lokalni organi menijo, da izraz „znatno“ zajema obstoj „bistvenega negativnega vpliva“ ali „izjemnega vpliva“ na konkurente
         osebam javnega prava ali drugačen vpliv, kot je zgolj dejstvo, da se osebi javnega prava ne zaračuna DDV, medtem ko se njenim
         konkurentom iz zasebnega prava ta davek zaračuna. V zvezi s tem se opirajo na točko 41 sklepnih predlogov generalnega pravobranilca
         Jacobsa v zadevi, v kateri je bila izrečena zgoraj navedena sodba Waterschap Zeeuws Vlaanderen, v skladu s katero naj bi bil
         izraz „znatno“ sinonim za izraz „izjemno“.

      68      Vlada Združenega kraljestva meni, da se izraz „znatno“ nanaša na vsako izkrivljanje konkurence, ki ni zanemarljivo ali de minimis. V zvezi z izrazom „izjemno“, ki ga je generalni pravobranilec Jacobs uporabil v točki 41 sklepnih predlogov v zadevi, v
         kateri je bila izrečena zgoraj navedena sodba Waterschap Zeeuws Vlaanderen, dodaja, da Sodišče ni niti potrdilo teh sklepnih
         predlogov niti ni iz njih povzelo tega izraza.

      69      Irska meni, da izraz „znatno“ pomeni, da morajo biti izkrivljanja konkurence pomembna in vidna, tako da bi lahko bistveno
         vplivala na pogoje konkurence, ki bi sicer veljali na zadevnem trgu, in to v očitno škodo zadevnih zasebnih subjektov.

      70      Italijanska vlada meni, da je treba izraz „znatno“ razlagati tako, da pomeni „vsaj znatno ali bistveno, in ne le zanemarljivo“.

      71      Komisija meni, da se izraz „znatno“ nanaša na izkrivljanje, ki ni nepomembno ali zanemarljivo. V zvezi s tem se opira na člen
         4(5), tretji pododstavek, Šeste direktive, skupaj s prilogo D k tej direktivi, v skladu s katero je treba dejavnosti, naštete
         v prilogi D, obdavčiti z DDV, če „ni[so] tako majh[ne], da bi bil[e] zanemarljiv[e]“. Vloga navedenega tretjega pododstavka
         naj bi bila v vsakem primeru obdavčitev z DDV določenih vrst dejavnosti, ki bi jih bilo treba sicer presoditi glede na drugi
         pododstavek člena 4(5). Za ta pododstavka naj bi veljala enaka logika in iz njiju naj bi izhajalo, da je zakonodajalec z uporabo
         izraza „zanemarljiv“ želel opisati dejavnosti, ki ne povzročajo „znatnega“ izkrivljanja konkurence.

       Odgovor Sodišča
      72      Najprej je treba poudariti, da tako kot izhaja iz točke 60 obravnavane zadeve, obravnava oseb javnega prava, kot da so davčni
         zavezanci glede gospodarskih dejavnosti, ki jih opravljajo kot organi oblasti, določena v členu 4(5), drugi pododstavek, Šeste
         direktive, določa splošno pravilo o obdavčitvi vsake gospodarske dejavnosti, da bi se izognili temu, da bi obravnava teh oseb,
         kot da niso davčni zavezanci, povzročila znatno izkrivljanje konkurence, in da te določbe torej ni mogoče razlagati ozko.

      73      Izraz „znatno“ je treba torej razumeti tako, da je njegov namen zmanjšati področje obravnave oseb javnega prava, kot da niso
         davčni zavezanci glede navedenih dejavnosti, na podlagi člena 4(5), prvi pododstavek, Šeste direktive.

      74      Če je treba ta izraz torej razumeti tako, da pomeni bistveno oziroma izjemno, bi bilo področje obravnave oseb javnega prava,
         kot da niso davčni zavezanci, neupravičeno razširjeno. Nasprotno, če bi bila obravnava teh oseb javnega prava, kot da niso
         davčni zavezanci, sprejeta le, če bi povzročila zanemarljivo izkrivljanje konkurence, bi bil njen obseg dejansko omejen.

      75      Nato je treba opozoriti, da so v skladu s členom 4(5), tretji pododstavek, Šeste direktive osebe javnega prava davčni zavezanci
         v zvezi z dejavnostmi iz priloge D k tej direktivi, če obseg teh dejavnosti ni tako majhen, da bi bil „zanemarljiv“. Z drugimi
         besedami, obravnava teh oseb, kot da niso davčni zavezanci za DDV, se sprejme, če so te dejavnosti zanemarljive, pri čemer
         se predpostavlja, da bi bila tudi izkrivljanja konkurence, ki bi jih povzročale, zanemarljiva.

      76      Ker sta torej, kot izhaja iz točke 38 obravnavane zadeve, drugi in tretji pododstavek člena 4(5) Šeste direktive tesno povezana,
         ker zasledujeta enak cilj in ker zanju velja enaka logika, je treba izraz „znatno“ razlagati tako, da je obravnavo oseb javnega
         prava, kot da niso davčni zavezanci, mogoče sprejeti le, če bi povzročila zanemarljivo izkrivljanje konkurence.

      77      Nazadnje spoštovanje načela davčne nevtralnosti podpira to razlago. Trditev zadevnih lokalnih organov, v skladu s katero je
         osebe javnega prava mogoče obravnavati, kot da so davčni zavezanci za DDV, le če bi bilo izkrivljanje konkurence, ki bi ga
         povzročile, bistveno oziroma izjemno, bi namreč ustvarila davčni položaj, v katerem bi bilo veliko število zasebnih subjektov,
         ki opravljajo enake transakcije, kot so transakcije, ki jih opravljajo te osebe, obravnavanih različno od njih glede obdavčitve
         z DDV, kar bi povzročilo hujšo kršitev načela davčne nevtralnosti.

      78      Nasprotno bi obravnava navedenih oseb, kot da niso davčni zavezanci za DDV, če ne bi povzročala nobenega izkrivljanja konkurence
         ali če bi povzročala zanemarljiva izkrivljanja, najmanj kršila načelo davčne nevtralnosti.

      79      Na tretje vprašanje je treba torej odgovoriti tako, da je treba izraz „znatno“ v smislu člena 4(5), drugi pododstavek, Šeste
         direktive razumeti tako, da mora biti izkrivljanje dejanske ali potencialne konkurence več kot le zanemarljivo.

       Stroški
      80      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      1)      Člen 4(5), drugi pododstavek, Šeste direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic
            o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero je treba razlagati tako, da je treba
            znatno izkrivljanje konkurence, ki bi ga povzročila obravnava oseb javnega prava, ki delujejo kot organi oblasti, kot da niso
            davčni zavezanci, presoditi glede na zadevno dejavnost kot tako, ne pa glede na določen lokalni trg.
      2)      Izraz „bi […] povzročila“ v smislu člena 4(5), drugi pododstavek, Šeste direktive 77/388 je treba razlagati tako, da ne upošteva
            le dejanske konkurence, ampak tudi potencialno konkurenco, če je možnost, da zasebni subjekt vstopi na upoštevni trg, dejanska
            in ne zgolj hipotetična.
      3)      Izraz „znatno“ v smislu člena 4(5), drugi pododstavek, Šeste direktive 77/388 je treba razumeti tako, da mora biti izkrivljanje
            dejanske ali potencialne konkurence več kot le zanemarljivo.
      Podpisi
      *Jezik postopka: angleščina.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (veliki senat) z dne 14. decembra 2005.#Le Laboratoire du Bain proti Svetu Evropske unije in Komisija Evropskih skupnosti.#Nepogodbena odgovornost Skupnosti - Nezdružljivost skupnostne ureditve uvoza banan s pravili Svetovne trgovinske organizacije (STO) - Uvedba povračilnih ukrepov Združenih držav Amerike v obliki dodatnih carinskih dajatev na uvoz iz Skupnosti na podlagi dovoljenja STO - Sklep organa za reševanje sporov STO - Pravni učinki - Odgovornost Skupnosti glede na to, da nezakonito ravnanje njenih organov ni podano - Vzročna zveza - Neobičajna in posebna škoda.#Zadeva T-151/00.

text:
      Sodba Sodišča prve stopnje (veliki senat) z dne 14. decembra 2005 – Laboratoire du Bain proti Svetu in Komisiji
      (Zadeva T-151/00)
      „Nepogodbena odgovornost Skupnosti – Nezdružljivost skupnostne ureditve uvoza banan s pravili Svetovne trgovinske organizacije (STO) – Uvedba povračilnih ukrepov Združenih držav Amerike v obliki dodatnih carinskih dajatev na uvoz iz Skupnosti na podlagi dovoljenja
         STO – Sklep organa za reševanje sporov STO – Pravni učinki – Odgovornost Skupnosti glede na to, da nezakonito ravnanje njenih organov ni podano – Vzročna zveza – Neobičajna in posebna škoda“

      1.                     Nepogodbena odgovornost – Pogoji – Dovolj resna kršitev pravnega pravila, katerega namen je podelitev pravic posameznikom
            – Institucija, ki ne more odločati po prostem preudarku – Zadostovanje navadne kršitve prava Skupnosti (člen 288, drugi odstavek,
            ES) (Glej točke od 79 do 83.)
      2.                     Odškodninska tožba – Svetovna trgovinska organizacija – Nemožnost sklicevanja na sporazume STO za izpodbijanje zakonitosti
            akta Skupnosti – Izjeme – Akt Skupnosti, ki skuša izpolniti sporazum ali se nanj izrecno in natančno sklicuje – Skupnostna
            ureditev uvoza banan – Nezdružljivost s pravili STO, ki jo je ugotovil organ za reševanje sporov STO – Sodni nadzor nad zakonitostjo
            te ureditve glede na pravila STO – Izključitev (člen 288, drugi odstavek, ES; Uredbi Sveta št. 404/93 in 1637/98; Uredba Komisije
            št. 2362/98) (Glej točke 102 in od 105 do 107.)
      3.                     Nepogodbena odgovornost – Pogoji – Neobstoj nezakonitega ravnanja institucij Skupnosti – Dejanska škoda, vzročna zveza in
            neobičajna in posebna škoda – Kumulativnost pogojev (člen 288, drugi odstavek, ES) (Glej točko 149.)
      4.                     Nepogodbena odgovornost – Pogoji – Ohranitev skupnostne ureditve uvoza banan, ki ni združljiv s sporazumi STO – Škoda, ki
            izvira iz povračilnega ukrepa ameriške uprave – Vzročna zveza (člen 288, drugi odstavek, ES) (Glej točke 166, 167, od 172
            do 174 in 178.)
      5.                     Nepogodbena odgovornost – Pogoji – Neobstoj nezakonitega ravnanja institucij Skupnosti – Ohranitev skupnostne ureditve uvoza
            banan, ki ni združljiv s sporazumi STO – Neobičajna škoda – Neobstoj – Odgovornost Skupnosti – Izključitev (člen 288, drugi
            odstavek, ES) (Glej točke od 183 do 184, 186, 191 in 193.)
      Predmet

               Odškodninska tožba za škodo, ki naj bi izvirala iz dodatne carinske dajatve na uvoze penečih proizvodov za kopeli tožečih
                  strank, katerih odmero je Združenim državam Amerike odobril organ za reševanje sporov Svetovne trgovinske organizacije (STO)
                  po ugotovitvi nezdružljivosti sporazumov in dogovorov, priloženih k sporazumu o ustanovitvi STO, s skupnostno ureditvijo uvoza
                  banan.

            Izrek
      1)         Tožba se zavrne.
      2)         Tožeča stranka poleg svojih stroškov nosi tudi stroške, ki sta jih priglasila Svet in Komisija.
      3)         Kraljevina Španija nosi svoje stroške.


title: Sodba Sodišča za uslužbence (drugi senat) z dne 11. septembra 2008. # Daniele Smadja proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Javni uslužbenci - Uradniki - Zaposlovanje. # Zadeva F-135/07.

text:
      SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE (drugi senat)
      z dne 11. septembra 2008
      Zadeva F-135/07
      Daniele Smadja
      proti
      Komisiji Evropskih skupnosti
      „Javni uslužbenci – Uradniki – Zaposlovanje – Imenovanje – Razvrstitev v plačilni razred – Ponovno imenovanje tožeče stranke na isto delovno mesto po razglasitvi ničnosti njenega prvega imenovanja s sodbo Sodišča
         prve stopnje – Načelo sorazmernosti – Načelo varstva zaupanja v pravo – Dolžnost skrbnega ravnanja“

      Predmet: Tožba, vložena na podlagi člena 236 ES in člena 152 AE, s katero D. Smadja predlaga predvsem razglasitev ničnosti odločbe
         Komisije z dne 21. decembra 2006, s katero je bila razvrščena v naziv A*15, plačilni razred 1, z dobo službovanja v tem plačilnem
         razredu od 1. novembra 2005, potem ko je bila 15. novembra 2005 znova imenovana na mesto direktorja Direkcije B „Multilateralni
         odnosi in človekove pravice“ Generalnega direktorata za zunanje zadeve, potem ko je bilo njeno prvo imenovanje na isto delovno
         mesto razglašeno za nično s sodbo Sodišča prve stopnje z dne 29. septembra 2005 v zadevi Napoli Buzzanca proti Komisiji (T‑218/02,
         ZOdl. JU, str. I-A-267 in II-1221).

      Odločitev: Odločba Komisije z dne 21. decembra 2006 o razvrstitvi tožeče stranke v naziv A*15, plačilni razred 1, z dobo službovanja
         v tem plačilnem razredu od 1. novembra 2005, se razglasi za nično. Komisija nosi vse stroške.

      Povzetek
      Uradniki – Tožba – Ničnostna sodba – Učinki – Razglasitev ničnosti zavrnitve prijave in imenovanja izbranega kandidata zaradi
            neobstoja obrazložitve – Ponovno imenovanje izbranega kandidata po obrazložitvi zavrnitve
      (člen 233 ES)
      Kadar uprava izvršuje ničnostno sodbo, mora ob upoštevanju pravnomočnosti ravnati po načelih prava Skupnosti, zlasti po načelih
         sorazmernosti in varstva zaupanja v pravo, in v skladu z dolžnostjo skrbnega ravnanja, na podlagi katere mora pristojni organ
         upoštevati vse elemente, ki bi lahko vplivali na njegovo odločitev, in pri tem upoštevati ne samo interes službe, temveč tudi
         interes zadevnega uradnika.

      Ker je bila s sodbo razglašena ničnost prijave in posledično imenovanja izbranega kandidata zaradi neobstoja obrazložitve,
         ne da bi bil izražen kakršen koli očitek z vidika notranje zakonitosti zoper tega kandidata, uprava pa se je po ponovnem začetku
         postopka in obrazložitvi nove odločbe o zavrnitvi izločenega kandidata odločila, da izbranega kandidata znova imenuje, vendar
         mu dodeli precej nižjo razvrstitev kot ob prvem imenovanju, ker so bili medtem Kadrovski predpisi spremenjeni, mora uprava
         poiskati rešitev, s katero se je mogoče ob upoštevanju pravnomočnosti izogniti nižji razvrstitvi izbranega kandidata, kar
         bi bila pretirana posledica razglasitve ničnosti njegovega prvotnega imenovanja glede na naravo storjene nepravilnosti, ki
         jo je mogoče pripisati upravi in jo je sodišče kaznovalo, ter glede na interes službe in tudi legitimni interes navedenega
         kandidata, da se njegova razvrstitev zaradi te nepravilnosti ne zniža. Uprava lahko tako izbranemu kandidatu zagotovi višjo
         razvrstitev, torej razvrstitev, ki jo je imel na dan izreka sodbe, ne da bi kršila pravnomočnost in učinke ničnostne sodbe,
         s tem ko določi, da učinki ponovnega imenovanja veljajo za nazaj, in sicer od datuma prvega imenovanja. Če uprava ne sprejme
         take rešitve ali kakršnega koli drugega ukrepa, s katerim je mogoče uskladiti interes službe in legitimni interes kandidata,
         krši načelo sorazmernosti in svojo dolžnost skrbnega ravnanja.

      (Glej točke od 35 do 37, 39, 40 in od 45 do 49.)
      Napotitev na:
      Sodišče: 5. junij 1980, Oberthür proti Komisiji, 24/79, Recueil, str. 1743, točka 13; 6. julij 1993, Komisija proti Albaniju
         in drugim, C‑242/90 P, Recueil, str. I‑3839, točki 13 in 14; 29. junij 1994, Klinke proti Sodišču, C‑298/93 P, Recueil, str. I‑3009,
         točka 38;

      Sodišče prve stopnje: 20. junij 1990, Burban proti Parlamentu, T‑133/89, Recueil, str. II‑245, točka 27; 12. maj 1998, Wenk
         proti Komisiji, T‑159/96, RecFP, str. I‑A‑193 in II‑593, točka 121; 1. junij 1999, Rodríguez Pérez in drugi proti Komisiji,
         združeni zadevi T‑114/98 in T‑115/98, RecFP, str. I‑A‑97 in II‑529, točka 32; 13. marec 2002, Martínez Alarcón in drugi proti
         Komisiji, združene zadeve T‑357/00, T‑361/00, T‑363/00 in T‑364/00, RecFP, str. I‑A‑37 in II‑161, točka 97; 31. marec 2004,
         Girardot proti Komisiji, T‑10/02, RecFP, str. I‑A‑109 in II‑483, točka 86; 29. september 2005, Napoli Buzzanca proti Komisiji,
         T‑218/02, ZOdl. JU, str. I‑A‑267 in II‑1221;

      Sodišče za uslužbence: 28. junij 2007, Da Silva proti Komisiji, F-21/06, še neobjavljena v ZOdl. JU, točka 80.


title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 13. junija 2006.#Traghetti del Mediterraneo SpA proti Repubblica italiana.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunale di Genova - Italija.#Nepogodbena odgovornost držav članic - Škoda, ki posameznikom nastane zaradi kršitev prava Skupnosti, ki jih zakrivi nacionalno sodišče, ki odloča na zadnji stopnji - Nacionalni zakonodajalec omeji odgovornosti države samo na primera naklepa in hude malomarnosti sodnika - Izključitev vsakršne odgovornosti, povezane z razlago pravnih pravil in presojo dejstev in dokazov, ki se ju opravi pri opravljanju pravosodne dejavnosti.#Zadeva C-173/03.

text:
      Zadeva C-173/03
      Traghetti del Mediterraneo SpA, v likvidaciji
      proti
      Italijanski republiki
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunale di Genova)
      „Nepogodbena odgovornost držav članic – Škoda, ki posameznikom nastane zaradi kršitev prava Skupnosti, ki jih zakrivi nacionalno sodišče, ki odloča na zadnji stopnji
         – Omejitev odgovornosti države s strani nacionalnega zakonodajalca le na naklep in hudo malomarnost sodnika – Izključitev vsakršne odgovornosti, povezane z razlago pravnih pravil in presojo dejstev ter dokazov, ki se opravita pri opravljanju
         pravosodne dejavnosti“

      Povzetek sodbe
      1.        Pravo Skupnosti – Pravice, dane posameznikom – Kršitev s strani države članice – Obveznost povračila škode, povzročene posameznikom

      2.        Pravo Skupnosti – Pravice, dane posameznikom – Kršitev s strani države članice – Obveznost povračila škode, povzročene posameznikom

      1.        Pravo Skupnosti nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki na splošno izključuje odgovornost države članice za škodo, ki posameznikom
         nastane zaradi kršitve prava Skupnosti, ki jo zakrivi nacionalno sodišče, ki odloča na zadnji stopnji, zato ker zadevna kršitev
         izhaja iz razlage pravnih pravil ali presoje dejstev in dokazov, ki ju opravi to sodišče.

      Izključitev vsakršne odgovornosti države v takih okoliščinah bi namreč pripeljala do tega, da bi se izničilo samo bistvo načela,
         v skladu s katerim so države članice posameznikom dolžne povrniti škodo, ki jim je bila povzročena z očitno kršitvijo prava
         Skupnosti in ki izhaja iz odločbe sodišča, ki odloča na zadnji stopnji, saj taka izključitev posameznikom ne zagotavlja učinkovitega
         sodnega varstva pravic, ki jim jih daje pravo Skupnosti.

      (Glej točke 33, 36, 40, 44 in 46 ter izrek.)
      2.        Odgovornost države članice za škodo, ki posameznikom nastane zaradi kršitve prava Skupnosti, ki jo zakrivi nacionalno sodišče,
         ki odloča na zadnji stopnji, je mogoče vzpostaviti v izjemnem primeru, ko to sodišče očitno krši pravo, ki se uporabi. Ta
         očitna kršitev se presoja med drugim glede na nekatera taka merila, kakršna so stopnja jasnosti in natančnosti kršenega pravila,
         opravičljivost oziroma neopravičljivost napačne uporabe prava ali neizpolnitev obveznosti zadevnega sodišča, da na podlagi
         člena 234, tretji odstavek, ES poda predlog za sprejetje predhodne odločbe, v vsakem primeru pa je domnevana, če je zadevna
         odločba sprejeta ob očitni kršitvi sodne prakse Sodišča s tega področja.

      V zvezi s tem ni mogoče izključiti, da nacionalno pravo glede narave ali teže kršitve podrobneje določi merila, potrebna za
         vzpostavitev odgovornosti države zaradi kršitve prava Skupnosti, ki jo zakrivi nacionalno sodišče, ki odloča na zadnji stopnji,
         vendar ta merila nikakor ne morejo nalagati strožjih zahtev od zahteve očitne kršitve prava, ki se uporabi, kakor je pojasnjeno
         v točkah od 53 do 56 sodbe z dne 30. septembra 2003 v zadevi Köbler, C-224/01.

      Zato pravo Skupnosti nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki vzpostavitev te odgovornosti omejuje na primera naklepa in hude
         malomarnosti sodnika, če bi taka omejitev pripeljala do izključitve vzpostavitve odgovornosti zadevne države članice v drugih
         primerih, ko je prišlo do očitne kršitve prava, ki se uporabi.

      (Glej točke od 42 do 44 in 46 ter izrek.)
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 13. junija 2006(*)

      „Nepogodbena odgovornost držav članic – Škoda, ki posameznikom nastane zaradi kršitev prava Skupnosti, ki jih zakrivi nacionalno sodišče, ki odloča na zadnji stopnji
         – Nacionalni zakonodajalec omeji odgovornosti države samo na primera naklepa in hude malomarnosti sodnika – Izključitev vsakršne odgovornosti, povezane z razlago pravnih pravil in presojo dejstev in dokazov, ki se opravita pri opravljanju
         pravosodne dejavnosti“

      V zadevi C-173/03,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Tribunale di Genova (Italija)
         z odločbo z dne 20. marca 2003, ki je prispela na Sodišče 14. aprila 2003, v postopku

      Traghetti del Mediterraneo SpA, v likvidaciji,

      proti
      Italijanski republiki,

      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, P. Jann, C. W. A. Timmermans (poročevalec), K. Schiemann in J. Makarczyk, predsedniki senatov,
         J. N. Cunha Rodrigues, sodnik, R. Silva de Lapuerta, sodnica, K. Lenaerts, P. Kūris, E. Juhász in U. Lõhmus, sodniki,

      generalni pravobranilec: P. Léger,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 7. decembra 2004,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za Traghetti del Mediterraneo SpA, v likvidaciji, V. Roppo, P. Canepa in S. Sardano, odvetniki,
      –        za italijansko vlado I. M. Braguglia, zastopnik, skupaj z G. Aiellom in G. De Bellisom, avvocati dello Stato,
      –        za grško vlado E. Samoni in Z. Chatzipavlou ter M. Apessos, K. Boskovits in K. Georgiadis, zastopniki,
      –        za Irsko D. O’Hagan, zastopnik, skupaj s P. Sreenanom, SC, in P. McGarryjem, BL,
      –        za nizozemsko vlado S. Terstal, zastopnica,
      –        za vlado Združenega kraljestva R. Caudwell, zastopnica, skupaj z D. Andersonom, QC, in M. Hoskinsom, barrister,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti D. Maidani in V. Di Bucci, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 11. oktobra 2005
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na načelo in pogoje za vzpostavitev nepogodbene odgovornosti držav članic
         za škodo, ki posameznikom nastane zaradi kršitve prava Skupnosti, ki jo zakrivi nacionalno sodišče.

      2        Ta predlog je bil vložen v postopku, ki ga je proti Italijanski republiki sprožila Traghetti del Mediterraneo SpA, pomorsko
         prevozno podjetje, trenutno v likvidaciji (v nadaljevanju: TDM), zaradi pridobitve odškodnine za škodo, ki naj bi zadnji nastala
         zato, ker naj bi Corte suprema di cassazione (kasacijsko sodišče) nepravilno razlagalo pravila Skupnosti o konkurenci in državnih
         pomočeh, in predvsem zato, ker je navedeno sodišče zavrnilo njen predlog, naj se Sodišču predloži ustrezna vprašanja glede
         razlage prava Skupnosti.

       Nacionalni pravni okvir
      3        V skladu s členom 1(1) zakona št. 117 z dne 13. aprila 1988 o odškodnini za škodo, povzročeno pri opravljanju pravosodnih
         funkcij, in o odškodninski odgovornosti sodnikov ali tožilcev (legge n. 117 (sul) risarcimento dei danni cagionati nell’ esercizio
         delle funzioni giudiziarie e responsabilità civile dei magistrati (GURI št. 88 z dne 15. aprila 1988, str. 3, v nadaljevanju:
         zakon št. 117/88)) ta zakon velja „za vse sodnike ali tožilce splošnega, upravnega, finančnega, vojaškega in specialnega prava
         med opravljanjem pravosodne funkcije, neodvisno od narave funkcij, in tudi za druge osebe, ki sodelujejo pri opravljanju pravosodne
         funkcije“.

      4        Člen 2 zakona št. 117/88 določa:

      „1.      Vsakdo, ki mu je neupravičeno nastala škoda zaradi ravnanja, akta ali sodnega ukrepa, ki ga je sprejel sodnik, ki je pri opravljanju
         svojih funkcij ravnal z naklepom ali hudo malomarnostjo ali ki je odrekel sodno varstvo, lahko od države zahteva odškodnino
         za nastalo premoženjsko škodo in tudi za nepremoženjsko škodo, ki jo je utrpel zaradi odvzema osebne prostosti.

      2.      Pri opravljanju pravosodnih funkcij razlaga pravnih pravil in presoja dejstev in dokazov ne moreta biti podlaga za odgovornost.

      3.       Huda malomarnost je:
      a)      huda kršitev zakona, nastala zaradi neopravičljive malomarnosti;
      b)      zatrjevanje, zaradi neopravičljive malomarnosti, dejstva, katerega resničnost je neizpodbitno ovržena z gradivom v spisu;

      c)      zanikanje, zaradi neopravičljive malomarnosti, dejstva, katerega resničnost je neizpodbitno dokazana z gradivom v spisu;
      d)      sprejetje ukrepa, ki zadeva osebno prostost, in sicer zunaj z zakonom določenih primerov ali brez obrazložitve.“
      5        V skladu s členom 3(1), prvi stavek, zakona št. 117/88 pomeni odrekanje sodnega varstva med drugim „odklonitev, opustitev
         ali zamudo sodnika ali tožilca pri opravljanju dejanj, ki sodijo v njegovo pristojnost, če je stranka po zapadlosti zakonskega
         roka za izpolnitev zadevnega dejanja vložila zahtevo za izpolnitev tega dejanja in če – brez tehtnega razloga – v tridesetih
         dneh od dneva vložitve navedene zahteve v sodnem tajništvu ni bil sprejet noben ukrep“.

      6        Naslednji členi zakona št. 117/88 določajo pogoje in podrobna pravila za odškodninsko tožbo na podlagi členov 2 oziroma 3
         tega zakona in tožb, ki se jih naknadno lahko vloži glede sodnika ali tožilca, ki je pri opravljanju svojih funkcij ravnal
         z naklepom ali hudo malomarnostjo ali ki je odrekel sodno varstvo.

       Dejansko stanje v glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      7        Družbi TDM in Tirrenia di Navigazione (v nadaljevanju: Tirrenia) sta podjetji za pomorski prevoz, ki sta v 70. letih opravljali
         redni morski prevoz med celinsko Italijo in otokoma Sardinijo in Sicilijo. Družba TDM je leta 1981, ko je bila zoper njo uvedena
         prisilna poravnava, pred Tribunale di Napoli tožila družbo Tirrenia za pridobitev odškodnine za škodo, ki naj bi jo v preteklih
         letih utrpela zaradi politike nizkih cen, ki jo je izvajala družba Tirrenia.

      8        Družba TDM je v zvezi s tem zatrjevala tudi to, da je njena konkurentka kršila člen 2598(3) italijanskega civilnega zakonika,
         ki se nanaša na dejanja nelojalne konkurence, ter člene 85, 86, 90 in 92 Pogodbe EGS (postali členi 85, 86, 90 in 92 Pogodbe
         ES, ki so postali členi 81 ES, 82 ES, 86 ES in, po spremembi, 87 ES), ker je po njenem mnenju družba Tirrenia kršila bistvena
         pravila te pogodbe in predvsem zlorabila svoj prevladujoči položaj na zadevnem trgu s tem, da je izvajala politiko cen, znatno
         nižjih od lastnih stroškov, in sicer zahvaljujoč prejetim javnim subvencijam, katerih zakonitost naj bi bila z vidika prava
         Skupnosti sporna.

      9        Tribunale di Napoli je s sodbo z dne 26. maja 1993 – ki jo je na pritožbeni stopnji Corte d’appelo di Napoli potrdilo s sodbo
         z dne 13. decembra 1996 – zavrnilo ta odškodninski zahtevek z obrazložitvijo, da so bile subvencije, ki so jih dodelili organi
         te države, zakonite, ker so ustrezale ciljem v splošnem interesu, povezanim predvsem z razvojem Mezzogiorna, in ker nikakor
         niso ogrožale izvajanja dejavnosti morskega prevoza, ki so bile glede na dejavnosti, ki jih je očitala družba TDM, različne
         in konkurenčne. Posledično ni bilo družbi Tirrenia mogoče očitati nobenega dejanja nelojalne konkurence.

      10      Stečajni upravitelj za družbo TDM je – ker je menil, da je bilo v teh sodnih odločbah pravo nepravilno uporabljeno, ker temeljita
         na nepravilni razlagi pravil Pogodbe glede državnih pomoči – zoper sodbo Corte d’appello di Napoli vložil pritožbo, v kateri
         je Corte suprema di cassazione predlagal, naj na podlagi člena 177, tretji odstavek, Pogodbe ES (postal člen 234, tretji odstavek,
         ES) Sodišču predloži ustrezna vprašanja glede razlage prava Skupnosti.

      11      Corte suprema di cassazione s sodbo št. 5087 z dne 19. aprila 2000 (v nadaljevanju: sodba z dne 19. aprila 2000) ni ugodilo
         temu predlogu, ker je odločitev sodišč, ki so odločala o dejanskem stanju, spoštovala upoštevne določbe Pogodbe in je bila
         povrhu še povsem v skladu s sodno prakso Sodišča, predvsem z njegovo sodbo z dne 22. maja 1985 v zadevi Parlament proti Svetu
         (13/83, Recueil, str. 1513).

      12      Corte suprema di cassazione je po eni strani – glede zatrjevanih kršitev členov 90 in 92 Pogodbe – opomnilo, da ta člena dopuščata
         odstopanje, pod določenimi pogoji, od načelne prepovedi državnih pomoči, in sicer s ciljem spodbujanja gospodarskega razvoja
         manj razvitih regij ali zadostitve povpraševanja po blagu ali storitvah, ki ga svobodna konkurenca ne more popolnoma zadovoljiti.
         Po mnenju navedenega sodišča pa naj bi bili ti pogoji v obravnavani zadevi v celoti izpolnjeni, saj so bili v zadevnem obdobju
         (oziroma med letoma 1976 in 1980) množični prevozi med kontinentalno Italijo in njenima glavnima otokoma zaradi višine njihovih
         stroškov mogoči samo po morju, tako da naj bi se bilo na vedno večje povpraševanje po tovrstnih storitvah treba odzvati z
         zaupanjem opravljanja teh prevozov javnemu koncesionarju, ki bi jih opravljal po narekovani ceni.

      13      Po mnenju istega sodišča pa izkrivljanje konkurence, ki naj bi izhajalo iz te koncesije, vendarle ne bi pomenilo, da je dodeljena
         pomoč avtomatično nezakonita. Dodelitev take koncesije javne službe naj bi namreč vedno imela za učinek izkrivljanje konkurence
         in družbi TDM naj ne bi uspelo dokazati, da je družba Tirrenia pomoč, ki jo je dodelila država, izkoristila za druge dejavnosti
         kot za tiste, za katere so bile subvencije dejansko dodeljene.

      14      Po drugi strani je Corte suprema di cassazione tožbeni razlog kršitve členov 85 in 86 Pogodbe zavrnilo kot neutemeljenega,
         ker dejavnost pomorske kabotaže v času spornih dejstev še ni bila liberalizirana in ker omejena narava in zožen geografski
         okvir te dejavnosti nista omogočala jasno določiti upoštevnega trga v smislu člena 86 Pogodbe. Vendarle pa je to sodišče v
         tem okviru poudarilo, da čeprav je bilo težko določiti navedeni trg, pa bi dejanska konkurenca vendarle lahko obstajala v
         zadevnem sektorju, saj se je v obravnavani zadevi dodeljena pomoč nanašala samo na eno do številnih dejavnosti, ki jih tradicionalno
         opravlja podjetje za pomorski prevoz, in ker je bila za povrh omejena na samo eno državo članico.

      15      Posledično je v teh okoliščinah Corte suprema di cassazione zavrnilo pritožbo, o kateri je odločalo, in pred tem zavrnilo
         tudi očitke družbe TDM o kršitvi nacionalnih določb o dejanjih nelojalne konkurence in o opustitvi Corte d’appello di Napoli,
         da odloča o predlogu družbe TDM, naj se Sodišču predložijo ustrezna vprašanja glede razlage. Ta odločba o zavrnitvi je bila
         vzrok za postopek, ki teče pred predložitvenim sodiščem.

      16      Stečajni upravitelj za družbo TDM, ki je bila medtem v likvidaciji, je – ker je menil, da sodba z dne 19. aprila 2000 temelji
         na nepravilni razlagi pravil Pogodbe o konkurenci in državnih pomočeh in na nepravilni predpostavki obstoja ustaljene sodne
         prakse Sodišča s tega področja – pri Tribunale di Genova vložil tožbo zoper Repubblico italiano, da bi se tej zadnji naložili
         plačilo odškodnine za škodo, ki naj bi nastala temu podjetju zaradi napak, ki jih je pri razlagi naredilo Corte suprema di
         cassazione, in zaradi kršitve obveznosti predložitve zadeve, ki jo ima to zadnje sodišče na podlagi člena 234, tretji odstavek,
         ES.

      17      Družba TDM, ki se opira predvsem na Odločbo Komisije 2001/851/ES z dne 21. junija 2001 o državnih pomočeh, ki jih je Italija
         dodelila pomorskemu podjetju Tirrenia di Navigazione (UL L 318, str. 9) – odločba se sicer res nanaša na subvencije, dodeljene
         po času upoštevnih dejstev v sporu o glavni stvari, vendar pa je bila sprejeta po postopku, ki ga je Komisija Evropskih skupnosti
         začela pred ustno obravnavo Corte suprema di cassazione v zadevi, ki je povod za sodbo z dne 19. aprila 2000 – zatrjuje, da
         bi se postopek s pritožbo končal drugače, če bi se Corte suprema di cassazione obrnilo na Sodišče. Tako kot je storila Komisija
         v navedeni odločbi, naj bi namreč Sodišče izpostavilo Skupnostno razsežnost dejavnosti pomorske kabotaže in tudi težave pri
         presoji skladnosti javnih subvencij s pravili Pogodbe o državnih pomočeh, zaradi česar bi Corte suprema di cassazione pomoči,
         dodeljene družbi Tirrenia, razglasilo za nezakonite.

      18      Repubblica italiana ugovarja sami dopustnosti te odškodninske tožbe, pri čemer se opira na zakon št. 117/88 in predvsem na
         njegov člen 2(2), na podlagi katerega razlaga pravnih pravil pri opravljanju pravosodnih funkcij ne bi smela vzpostavljati
         odgovornosti države. Podredno pa zatrjuje, da je v primeru, da bi predložitveno sodišče to tožbo sprejelo kot dopustno, tožbo
         v vsakem primeru treba zavreči, ker pogoji za predložitev zadeve niso izpolnjeni in ker sodbe z dne 19. aprila 2000, ki je
         pravnomočna, ni mogoče več izpodbijati.

      19      Družba TDM se v odgovor na te trditve se sprašuje o skladnosti zakona št. 177/88 z zahtevami prava Skupnosti. Zlasti navaja,
         da so pogoji dopustnosti tožb, ki jih določa ta zakon, in praksa nacionalnih sodišč (tudi samega Corte suprema di cassazione)
         s tega področja tako omejujoči, da pretirano otežujejo oziroma praktično onemogočajo, da bi država izplačala odškodnino za
         škodo, nastalo zaradi sodnih odločb. Posledično naj bi taka ureditev kršila načela, ki jih je določilo Sodišče, predvsem v
         sodbah z dne 19. novembra 1991 v združenih zadevah Francovich in drugi (C-6/90 in C-9/90, Recueil, str. I-5357) in z dne 5. marca
         1996 v združenih zadevah Brasserie du Pêcheur in Factortame (C‑46/93 in C-48/93, Recueil, str. I-1029).

      20      Tribunale di Genova je – ker je v teh okoliščinah dvomilo o rešitvi spora, o katerem je odločalo, in o možnosti, da se na
         sodno vejo oblasti razširi uporaba načel, ki jih je Sodišče glede kršitev prava Skupnosti pri opravljanju zakonodajne dejavnosti
         postavilo v sodbah, navedenih v prejšnji točki – prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

      „1.      Ali je država [članica] na podlagi svoje nepogodbene odgovornosti posameznikom odgovorna zaradi napak svojih sodnikov pri
         uporabi ali neuporabi prava Skupnosti in predvsem zaradi opustitve dolžnosti sodišča, ki odloča na zadnji stopnji, da Sodišču
         na podlagi člena 234, tretji odstavek, Pogodbe predloži predlog za sprejetje predhodne odločbe?

      2.      Ali v primeru, da je treba šteti, da država članica odgovarja za napake svojih sodnikov pri uporabi prava Skupnosti in še
         zlasti za opustitev dolžnosti sodišča, ki odloča na zadnji stopnji, da Sodišču na podlagi člena 234, tretji odstavek, Pogodbe
         predloži predlog za sprejetje predhodne odločbe, nacionalna ureditev s področja odgovornosti države zaradi napak sodnikov
         predstavlja oviro za vzpostavitev te odgovornosti – in ali je zato v nasprotju z načeli prava Skupnosti – če:

      –        izključuje odgovornost, povezano z razlago pravnih pravil ter presojo dejstev in dokazov, ki sta opravljeni v okviru sodne
         dejavnosti,

      –        omejuje odgovornost države samo na primera naklepa in hude malomarnosti sodnika?“
      21      Po razglasitvi sodbe z dne 30. septembra 2003 v zadevi Köbler (C-224/01, Recueil, str. I-10239) je sodni tajnik Sodišča prepis
         te sodbe poslal predložitvenemu sodišču in ga vprašal, ali glede na vsebino le-te še vedno vztraja pri svojem predlogu za
         sprejetje predhodne odločbe.

      22      V dopisu z dne 13. januarja 2004, ki je v sodno tajništvo Sodišča prispel 29. januarja, je Tribunale di Genova – po zaslišanju
         strank iz spora o glavni stvari – menilo, da zgoraj navedena sodba Köbler izčrpno odgovori na prvo od vprašanj, ki ju je zastavilo,
         tako da Sodišču o njem ni treba več presojati.

      23      Nasprotno pa se mu je zdelo primerno ohraniti drugo vprašanje, da Sodišče „tudi v luči načel […], navedenih v sodbi Köbler“,
         presodi, ali „nacionalna ureditev s področja odgovornosti države za napake sodnikov predstavlja oviro za vzpostavitev te odgovornosti,
         če izključuje odgovornost, povezano z razlago pravnih pravil ter s presojo dejstev in dokazov, ki sta opravljeni v okviru
         sodne dejavnosti, in odgovornost države omejuje samo na primera naklepa in hude malomarnosti sodnika“.

       Vprašanje za predhodno odločanje
      24      Uvodoma je treba poudariti, da ima postopek, ki teče pred predložitvenim sodiščem, za predmet tožbo za vzpostavitev odgovornosti
         države zaradi odločbe vrhovnega sodišča, zoper katero ni pravnega sredstva. Vprašanje, pri katerem predložitveno sodišče vztraja,
         je torej treba razumeti tako, da se z njim v bistvu sprašuje, ali pravo Skupnosti in še zlasti načela, ki jih je Sodišče navedlo
         v zgoraj navedeni sodbi Köbler, nasprotujejo taki nacionalni ureditvi, kot je zadevna ureditev v postopku v glavni stvari,
         ki, po eni strani, vsakršno odgovornost države članice za škodo, ki posameznikom nastane zaradi kršitve prava Skupnosti, ki
         jo zakrivi nacionalno sodišče, ki odloča na zadnji stopnji, izključuje, če ta kršitev izhaja iz razlage pravnih pravil ali
         presoje dejstev in dokazov, ki ju opravi to sodišče, in ki, po drugi strani, poleg tega to odgovornost omejuje samo na primera
         naklepa in hude malomarnosti sodnika.

      25      Po mnenju družbe TDM in Komisije je na to vprašanje nedvomno treba odgovoriti pritrdilno. Če naj bi namreč presoja dejstev
         in dokazov ter razlaga pravnih pravil bili del sodne dejavnosti, bi v takem primeru izključitev odgovornosti države, ki nastane
         posameznikom zaradi opravljanja te dejavnosti, v praksi pripeljala do oprostitve države vsakršne odgovornosti za kršitve prava
         Skupnosti, ki jih gre pripisati sodni veji oblasti.

      26      Poleg tega naj bi tudi omejitev te odgovornosti samo na primera naklepa in hude malomarnosti sodnika pripeljala do dejanske
         oprostitve odgovornosti države, saj, po eni strani, sam pojem „huda malomarnost“ ne bi bil prepuščen prosti presoji sodnika,
         ki bi odločal o morebitnem odškodninskem zahtevku za škodo, nastalo s sodno odločbo, ampak naj bi ga strogo omejil nacionalni
         zakonodajalec, ki naj bi vnaprej – in taksativno – naštel primere hude malomarnosti.

      27      Po mnenju družbe TDM naj bi, po drugi strani, iz izkušenj, pridobljenih v Italiji v zvezi z izvedbo zakona št. 117/88, izhajalo,
         da sodišča te države – in še zlasti Corte suprema di cassazione – izjemno ozko razlagajo ta zakon in tudi pojma „huda malomarnost“
         in „neopravičljiva malomarnost“. Ta pojma naj bi zadnjenavedeno sodišče razlagalo kot „očitno, grobo in hudo kršitev prava“
         oziroma kot razlaganje tega prava „z izrazi, ki nasprotujejo vsem logičnim merilom“, kar naj bi v praksi pripeljalo do tako
         rekoč sistematične zavrnitve tožb proti italijanski državi.

      28      Nasprotno – po mnenju italijanske vlade, ki jo glede te točke podpirata Irska in vlada Združenega kraljestva – naj bi taka
         nacionalna ureditev, kot je zadevna ureditev v postopku v glavni stvari, bila povsem v skladu s samimi načeli prava Skupnosti,
         če bi udejanjala ustrezno ravnovesje med nujnostjo ohranitve neodvisnosti sodne veje oblasti ter zahtevami pravne varnosti
         na eni strani in med učinkovitim sodnim varstvom posameznikov v najbolj očitnih primerih kršitev prava Skupnosti, ki jih zakrivi
         sodna veja oblasti, na drugi strani.

      29      Ob upoštevanju navedenega bi bilo odgovornost držav članic za škodo, ki nastane zaradi takih kršitev – če bi tako odgovornost
         bilo treba sprejeti – treba torej omejiti samo na primere zadostno izražene kršitve prava Skupnosti. Vendar pa naj odgovornosti
         ne bi bilo mogoče vzpostaviti, če je nacionalno sodišče v sporu razsodilo na podlagi razlage členov Pogodbe, ki se ustrezno
         odraža v obrazložitvi tega sodišča.

      30      Glede tega je treba opomniti, da je Sodišče v zgoraj navedeni sodbi Köbler, ki je bila razglašena po datumu, ko se je predložitveno
         sodišče obrnilo na Sodišče, opomnilo, da načelo, po katerem je država članica dolžna poravnati škodo, ki posameznikom nastane
         zaradi kršitev prava Skupnosti, ki jih gre pripisati državi članici, velja za vsak primer kršitve prava Skupnosti, in to ne
         glede na to, kateri organ te države je kriv za dejanje ali opustitev, ki sta pripeljala do neizpolnitve obveznosti (glej točko
         31 te sodbe).

      31      Sodišče – opirajoč se glede tega predvsem na pomembno vlogo, ki jo ima sodna veja oblasti pri varstvu pravic, ki jih posameznikom
         dajejo pravila Skupnosti, in na okoliščino, da je sodišče, ki odloča na zadnji stopnji, po svoji naravi zadnja stopnja, pred
         katero lahko ti posamezniki uveljavljajo pravice, ki jim jih daje pravo Skupnosti – je iz tega ugotovilo, da bi bilo varstvo
         teh pravic oslabljeno – in polna učinkovitost pravil Skupnosti, ki podeljujejo take pravice, bi bila ogrožena – če bi bilo
         izključeno, da je posameznikom pod določenimi pogoji lahko povrnjena škoda, ki jim nastane zaradi kršitve prava Skupnosti,
         ki izhaja iz odločbe nacionalnega sodišča, ki odloča na zadnji stopnji (glej zgoraj navedeno sodbo Köbler, točke od 33 do
         36).

      32      Res je, da ob upoštevanju posebnosti sodne funkcije in legitimne zahteve po pravni varnosti odgovornost države v takem primeru
         ni neomejena. Kot je Sodišče presodilo, bi se to odgovornost lahko vzpostavilo samo v izjemnem primeru, ko bi nacionalno sodiščem,
         ki odloča na zadnji stopnji, očitno kršilo upoštevno pravo. Nacionalni sodnik, ki odloča o odškodninski tožbi, mora – da bi
         ugotovil, ali je navedeni pogoj izpolnjen – upoštevati vse posebnosti situacije, o kateri odloča, in predvsem stopnjo jasnosti
         in natančnosti kršenega pravila, namernost kršitve, opravičljivost oziroma neopravičljivost napačno uporabljenega prava, stališče,
         ki ga, odvisno od primera, sprejme institucija Skupnosti, in neizpolnitev obveznosti zadevnega sodišča, da na podlagi člena
         234, tretji odstavek, ES poda predlog za sprejetje predhodne odločbe (zgoraj navedena sodba Köbler, točke od 53 do 55).

      33      Podobni preudarki, povezani z nujnostjo posameznikom zagotavljati učinkovito sodno varstvo pravic, ki jim jih daje pravo Skupnosti,
         prav tako nasprotujejo temu, da odgovornost države ne bi nastala samo zato, ker kršitev prava Skupnosti, ki jo zakrivi nacionalno
         sodišče, ki odloča na zadnji stopnji, izhaja iz razlage pravnih pravil, ki jo opravi to sodišče.

      34      Po eni strani je namreč razlaga pravnih pravil samo bistvo sodne dejavnosti, saj mora navadno sodnik – ne glede na to, kakšno
         je zadevno področje dejavnosti – ki je soočen z različnimi ali nasprotujočimi si trditvami, da bi razsodil v sporu, o katerem
         odloča, razlagati upoštevna pravna pravila – nacionalna in/ali Skupnostna.

      35      Po drugi strani ne bi smelo biti izključeno, da gre za očitno kršitev upoštevnega prava Skupnosti– in sicer prav pri opravljanju
         take razlage – če sodnik na primer materialno ali procesno pravo Skupnosti predvsem glede na upoštevno sodno prakso s tega
         področja (glej v zvezi s tem zgoraj navedeno sodbo Köbler, točka 56) razlaga očitno nepravilno ali če nacionalno pravo razlaga
         tako, da to pripelje do kršitve upoštevnega prava Skupnosti.

      36      Kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 52 sklepnih predlogov, bi dejstvo, da se v takih okoliščinah vsaka odgovornost
         države izključi zaradi kršitve prava Skupnosti, ki izhaja iz sodne razlage pravnih pravil, pripeljalo do tega, da bi se izničilo
         samo bistvo načela, ki ga je Sodišče postavilo v zgoraj navedeni sodbi Köbler. Ta ugotovitev velja še toliko bolj za sodišča,
         ki odločajo na zadnji stopnji in ki so, v nacionalnem sistemu, zadolžena za enotno razlago pravnih pravil.

      37      Podobno je treba ugotoviti glede zakonodaje, ki bi na splošno izključevala vsakršno vzpostavitev odgovornosti države, če bi
         kršitev sodišča te države izhajala iz presoje dejstev in dokazov.

      38      Po eni strani, taka presoja je namreč – tako kot razlaga pravnih pravil – drugi bistveni del sodne dejavnosti, saj je – neodvisno
         od razlage, ki jo poda nacionalni sodnik, ki odloča o določeni zadevi – uporaba navedenih pravil v konkretni zadevi pogosto
         odvisna od presoje dejstev obravnavane zadeve in od teže in upoštevnosti dokazov, ki jih v ta namen predložijo stranke v sporu.

      39      Po drugi strani, taka presoja – ki včasih zahteva zapletene analize – lahko v določenih primerih prav tako pripelje do očitne
         kršitve upoštevnega prava, ne glede na to, ali do presoje pride pri uporabi posebnih pravil o dokaznem bremenu, o teži teh
         dokazov oziroma o dopustnosti načinov dokazovanja ali pri uporabi pravil, ki zahtevajo pravno opredelitev dejstev.

      40      Če bi se v takih okoliščinah vsakršna možnost vzpostavitve odgovornosti države izključila, če bi se nacionalnemu sodniku očitana
         kršitev nanašala na presojo le-tega glede dejstev ali dokazov, bi to prav tako izničilo polni učinek, ki ga zgoraj navedena
         sodba Köbler določa glede očitnih kršitev prava Skupnosti, ki jih zakrivijo nacionalna sodišča, ki odločajo na zadnji stopnji.

      41      Kot je poudaril generalni pravobranilec v točkah od 87 do 89 sklepnih predlogov, to velja prav posebej za državne pomoči.
         Če bi se na tem področju vsakršna odgovornost države izključila zato, ker naj bi kršitev prava Skupnosti, ki jo zakrivi nacionalno
         sodišče, izhajala iz presoje dejstev, bi to lahko pripeljalo do oslabitve postopkovnih garancij posameznikov, saj je varstvo
         pravic, ki jih le-ti imajo na podlagi upoštevnih določb Pogodbe, precej odvisno od zaporednih pravnih kvalifikacij dejstev.
         Če pa bi bila – zaradi presoje sodišča glede dejstev – odgovornost države popolnoma izključena, ne bi ti posamezniki imeli
         na voljo nobenega sodnega varstva, če bi nacionalno sodišče, ki odloča na zadnji stopnji, naredilo očitno napako pri nadzoru
         zgoraj navedenih pravnih kvalifikacij dejstev.

      42      Glede omejitve odgovornosti države samo na primera naklepa ali hude malomarnosti sodnika pa je treba opomniti, kot je bilo
         poudarjeno v točki 32 te sodbe, da je Sodišče presodilo, da je mogoče odgovornost države za škodo, ki posameznikom nastane
         zaradi kršitve prava Skupnosti, ki jo zakrivi nacionalno sodišče, ki odloča na zadnji stopnji, vzpostaviti v izjemnem primeru,
         ko to sodišče očitno krši upoštevno pravo.

      43      Ta očitna kršitev se presoja med drugim glede na nekatera taka merila, kot so stopnja jasnosti in natančnosti kršenega pravila,
         opravičljivost oziroma neopravičljivost napačno uporabljenega prava, ali neizpolnitev obveznosti zadevnega sodišča, da na
         podlagi člena 234, tretji odstavek, ES poda predlog za sprejetje predhodne odločbe, v vsakem primeru pa je domnevana, če je
         zadevna odločba sprejeta ob očitni kršitvi sodne prakse Sodišča s tega področja (zgoraj navedena sodba Köbler, točke od 53
         do 56).

      44      Zato, čeprav ne bi smelo biti izključeno, da nacionalno pravo glede narave ali teže kršitve podrobneje določi merila, potrebna
         za vzpostavitev odgovornosti države zaradi kršitve prava Skupnosti, ki jo zakrivi nacionalno sodišče, ki odloča na zadnji
         stopnji, pa ta merila v nobenem primeru ne bi smela nalagati strožjih zahtev od zahteve očitne kršitve upoštevnega prava,
         kakor je pojasnjena v točkah od 53 do 56 zgoraj navedene sodbe Köbler.

      45      Pravica do odškodnine bo nastala torej – če je ta zadnji pogoj izpolnjen – takoj, ko je ugotovljeno, da kršeno pravno pravilo
         posameznikom podeljuje pravice in da med zatrjevano očitno kršitvijo in škodo, nastalo prizadeti osebi, obstaja neposredna
         vzročna zveza (glej v zvezi s tem zlasti zgoraj navedene sodbe Francovich in drugi, točka 40, Brasserie du Pêcheur in Factortame,
         točka 51, in Köbler, točka 51). Kot izhaja med drugim iz točke 57 zgoraj navedene sodbe Köbler, so ti trije pogoji dejansko
         potrebni in zadostni za to, da so posamezniki upravičeni do odškodnine, pri čemer ni izključeno, da lahko nacionalno pravo
         za vzpostavitev odgovornosti države določi manj stroge pogoje.

      46      Glede na vse zgornje preudarke je torej na vprašanje predložitvenega sodišča – kakor je bilo preoblikovano z dopisom z dne
         13. januarja 2004 – treba odgovoriti tako, da pravo Skupnosti nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki na splošno odgovornost
         države za škodo, ki posameznikom nastane zaradi kršitve prava Skupnosti, ki jo zakrivi nacionalno sodišče, ki odloča na zadnji
         stopnji, izključuje zato, ker zadevna kršitev izhaja iz razlage pravnih pravil ali presoje dejstev in dokazov, ki ju opravi
         to sodišče. Pravo Skupnosti prav tako nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki vzpostavitev te odgovornosti omejuje samo na primera
         naklepa in hude malomarnosti sodnika, če je taka omejitev pripeljala do izključitve vzpostavitve odgovornosti zadevne države
         članice v drugih primerih, ko je prišlo do očitne kršitve upoštevnega prava, kakor je podrobneje opisana v točkah od 53 do
         56 zgoraj navedene sodbe Köbler.

       Stroški
      47      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      Pravo Skupnosti nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki na splošno odgovornost države članice za škodo, ki posameznikom nastane
            zaradi kršitve prava Skupnosti, ki jo zakrivi nacionalno sodišče, ki odloča na zadnji stopnji, izključuje zato, ker zadevna
            kršitev izhaja iz razlage pravnih pravil ali presoje dejstev in dokazov, ki ju opravi to sodišče.
      Pravo Skupnosti prav tako nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki vzpostavitev te odgovornosti omejuje samo na primera naklepa
            in hude malomarnosti sodnika, če bi taka omejitev pripeljala do izključitve vzpostavitve odgovornosti zadevne države članice
            v drugih primerih, ko je prišlo do očitne kršitve upoštevnega prava, kakor je podrobneje opisana v točkah od 53 do 56 sodbe
            z dne 30. septembra 2003 v zadevi Köbler (C-224/01).
      Podpisi
      * Jezik postopka: italijanščina.


Sodba Sodišča z dne 13. decembra 1972. # Giuseppe Merola proti Nationaal Pensioenfonds voor Mijnwerkers. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Arbeidsrechtbank Hasselt - Belgija. # Zadeva 45-72.


title: Sodba Splošnega sodišča (sedmi senat) z dne 16. decembra 2011. # Bernhard Rintisch proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek z ugovorom - Prijava besedne znamke PROTIVITAL - Prejšnje nacionalne besedne in figurativne znamke PROTIPLUS, PROTI in PROTIPOWER - Prepozna predložitev dokumentov - Pristojnost za preučitev, ki jo podeljuje člen 74(2) Uredbe (ES) št. 40/94 (postal člen 76(2) Uredbe (ES) št. 207/2009) - Pojem "nasprotna določba" - Pravilo 20(1) Uredbe (ES) št. 2868/95 - Pravilo 50(1) Uredbe št. 2868/95. # Zadeva T-109/09.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (sedmi senat) z dne 16. decembra 2011 – Rintisch proti UUNT – Valfleuri Pâtes alimentaires (PROTIVITAL)
      (Zadeva T-109/09)
      „Znamka Skupnosti – Postopek z ugovorom – Prijava besedne znamke PROTIVITAL – Prejšnje nacionalne besedne in figurativne znamke PROTIPLUS, PROTI in PROTIPOWER – Prepozna predložitev dokumentov – Pristojnost za preučitev, ki jo podeljuje člen 74(2) Uredbe (ES) št. 40/94 (postal člen 76(2) Uredbe (ES) št. 207/2009) – Pojem ‚nasprotna določba‘ – Pravilo 20(1) Uredbe (ES) št. 2868/95 – Pravilo 50(1) Uredbe št. 2868/95“
      Znamka Skupnosti – Tožbeni postopek – Tožba zoper odločbo oddelka za ugovore Urada – Preizkus odbora za pritožbe – Obseg – Dejstva in dokazi, ki v utemeljitev ugovora niso bili predloženi v za to določenem roku – Upoštevanje – Diskrecijska pravica odbora za pritožbe (Uredba Sveta št. 40/94, člen 74(2); Uredba Komisije št. 2868/95, člena 20(1) in
         50(1)) (Glej točke od 31 do 33 in od 37 do 42.)

      Predmet

               Razveljavitvena tožba zoper odločbo četrtega odbora za pritožbe UUNT z dne 21. januarja 2009 (zadeva R 1660/2007-4) v zvezi
                  s postopkom z ugovorom med Bernhardom Rintischem in družbo Valfleuri Pâtes alimentaires SA.

            Izrek

                  1.

                  	Tožba se zavrne.

                  2.

                  	Bernhardu Rintischu se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 2. oktobra 2003. # Eurofer ASBL proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Pritožba. # Zadeva C-179/99 P.


title: Sodba Sodišča (sedmi senat) z dne 25. marca 2010. # Evropska komisija proti Helenski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države - Zahteve za okoljsko primerno zasnovo izdelkov, ki rabijo energijo - Neprenos v predpisanem roku. # Zadeva C-169/09.

text:
      Sodba Sodišča (sedmi senat) z dne 25. marca 2010 – Komisija proti Grčiji
      (Zadeva C‑169/09)
      „Neizpolnitev obveznosti države – Zahteve za okoljsko primerno zasnovo izdelkov, ki rabijo energijo – Neopravljen prenos v predpisanem roku“
      Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Preizkus utemeljenosti, ki ga opravi Sodišče – Upoštevni položaj – Stanje po izteku roka, določenega v obrazloženem mnenju (člen 226 ES) (Glej točko 11.)
      Predmet

               Neizpolnitev obveznosti države – Nesprejetje določb, potrebnih za uskladitev z Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 2005/32/ES
                  z dne 6. julija 2005 o vzpostavitvi okvira za določanje zahtev za okoljsko primerno zasnovo izdelkov, ki rabijo energijo,
                  in o spremembi Direktive Sveta 92/42/EGS ter direktiv 96/57/ES in 2000/55/ES Evropskega parlamenta in Sveta (UL L 191, str. 29),
                  v predpisanem roku.

            Izrek

                  1.

                  	Helenska republika s tem, da v predpisanem roku ni sprejela zakonov in drugih predpisov, potrebnih za uskladitev z Direktivo
                     Evropskega parlamenta in Sveta 2005/32/ES z dne 6. julija 2005 o vzpostavitvi okvira za določanje zahtev za okoljsko primerno
                     zasnovo izdelkov, ki rabijo energijo, in o spremembi Direktive Sveta 92/42/EGS ter direktiv 96/57/ES in 2000/55/ES Evropskega
                     parlamenta in Sveta, ni izpolnila svojih obveznosti na podlagi te direktive.

                  2.

                  	Helenski republiki se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 18. maja 1983. # Pauls Agriculture Limited proti Svetu in Komisiji Evropskih skupnosti. # Gritz. # Zadeva 256/81.