title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 29. junija 2016.#Kazenski postopek proti Piotru Kossowskemu.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg.#Predhodno odločanje – Konvencija o izvajanju Schengenskega sporazuma – Člena 54 in 55(1)(a) – Listina Evropske unije o temeljnih pravicah – Člen 50 – Načelo ne bis in idem – Dopustnost kazenskega pregona obdolženca v državi članici po ustavitvi kazenskega postopka, ki ga je državno tožilstvo brez podrobne preiskave začelo zoper njega v drugi državi članici – Neobstoj vsebinske presoje zadeve.#Zadeva C-486/14.

text:
         SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 29. junija 2016 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje — Konvencija o izvajanju Schengenskega sporazuma — Člena 54 in 55(1)(a) — Listina Evropske unije o temeljnih pravicah — Člen 50 — Načelo ne bis in idem — Dopustnost kazenskega pregona obdolženca v državi članici po ustavitvi kazenskega postopka, ki ga je državno tožilstvo brez podrobne preiskave začelo zoper njega v drugi državi članici — Neobstoj vsebinske presoje zadeve“
      V zadevi C‑486/14,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (višje deželno sodišče v Hamburgu, Nemčija) z odločbo z dne 23. oktobra 2014, ki je prispela na Sodišče 10. novembra 2014, v kazenskem postopku zoper

         Piotra Kossowskega

      ob udeležbi

         Generalstaatsanwaltschaft Hamburg,

      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi K. Lenaerts, predsednik, R. Silva de Lapuerta, predsednica senata, M. Ilešič, L. Bay Larsen, J. L. da Cruz Vilaça in F. Biltgen, predsedniki senatov, E. Juhász, A. Borg Barthet, J. Malenovský, E. Levits, J.-C. Bonichot, sodniki, A. Prechal (poročevalka), sodnica, C. Vajda, S. Rodin, sodnika, in K. Jürimäe, sodnica,
      generalni pravobranilec: Y. Bot,
      sodni tajnik: M. Aleksejev, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 29. septembra 2015,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za P. Kossowskega I. Vogel, odvetnica,

               —

               za Generalstaatsanwaltschaft Hamburg L. von Selle in C. Rinio, agenta,

               —

               za nemško vlado T. Henze in J. Kemper, agenta,

               —

               za francosko vlado F. X. Bréchot, D. Colas in C. David, agenti,

               —

               za nizozemsko vlado M. Bulterman in M. de Ree, agentki,

               —

               za poljsko vlado B. Majczyna, J. Sawicka in M. Szwarc, agenti,

               —

               za vlado Združenega kraljestva L. Christie, agent, ob sodelovanju J. Holmesa, barrister,

               —

               za švicarsko vlado R. Balzaretti, agent,

               —

               za Evropsko komisijo W. Bogensberger in R. Troosters, agenta,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 15. decembra 2015
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 54 in 55 Konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma z dne 14. junija 1985 med vladami držav Gospodarske unije Beneluks, Zvezne republike Nemčije in Francoske republike o postopni odpravi kontrol na skupnih mejah, ki je bila podpisana v Schengenu (Luksemburg) 19. junija 1990 in je začela veljati 26. marca 1995 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 2, str. 9, v nadaljevanju: Schengenska konvencija), ter členov 50 in 52(1) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru kazenskega postopka, ki je bil v Nemčiji uveden zoper P. Kossowskega (v nadaljevanju: obdolženec), obtoženega, da je 2. oktobra 2005 v tej državi članici izvršil dejanja, opredeljena kot kvalificirana oblika izsiljevanja.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Listina

               3

               Člen 50 Listine, naslovljen „Pravica, da se za isto kaznivo dejanje kazensko ne preganja ali kaznuje dvakrat“, določa:
               „Nihče ne sme biti ponovno v kazenskem postopku ali kaznovan zaradi kaznivega dejanja, za katero je bil v Uniji v skladu z zakonom s pravnomočno sodbo že oproščen ali obsojen.“

         Schengenska konvencija

               4

               Schengenska konvencija je bila sprejeta za zagotovitev izvajanja Sporazuma med vladami držav Gospodarske unije Beneluks, Zvezne republike Nemčije in Francoske republike o postopni odpravi kontrol na skupnih mejah, podpisanega v Schengenu 14. junija 1985 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 2, str. 3).

               5

               Člena 54 in 55 Schengenske konvencije spadata pod naslov III, ki je v poglavju 3, naslovljenem „Uporaba načela ne bis in idem“. Člen 54 Schengenske konvencije določa:
               „Oseba, proti kateri je bil sodni postopek v eni pogodbenici pravnomočno končan, se za ista dejanja ne sme preganjati v drugi pogodbenici, pod pogojem, da je bila izrečena kazen tudi izvršena, da je v postopku izvrševanja ali je po zakonodaji pogodbenice, ki jo je izrekla, ni več mogoče izvršiti.“

               6

               Člen 55 Schengenske konvencije določa:
               „1.   Pogodbenica lahko pri ratifikaciji, sprejetju ali potrditvi te konvencije izjavi, da je člen 54 ne zavezuje v enem ali več od naslednjih primerov:

                        (a)

                        če so bila dejanja, na katera se nanaša tuja sodba, v celoti ali deloma storjena na njenem ozemlju; v zadnjem primeru ta izjema ne velja, če so bila ta dejanja storjena deloma na ozemlju države članice, v kateri je bila izrečena sodba;

                  […]
               4.   Izjeme, ki so bile predmet izjave iz odstavka 1, pa ne veljajo, če je zadevna pogodbenica v zvezi z istimi dejanji zaprosila drugo pogodbenico za sodni pregon ali odobrila izročitev zadevne osebe.“

               7

               Zvezna republika Nemčija je v skladu s členom 55(1) Schengenske konvencije pri njeni ratifikaciji izrazila naslednje pridržke v zvezi s členom 54 Schengenske konvencije (BGBl. 1994 II, str. 631):
               „Zvezne republike Nemčije člen 54 [Schengenske konvencije] ne zavezuje

                        a)

                        če so bila dejanja, na katera se nanaša tuja sodba, v celoti ali deloma storjena na njenem ozemlju […].“

         Protokol o vključitvi schengenskega pravnega reda v okvir Unije

               8

               Schengenska konvencija je bila v pravo Unije vključena s Protokolom (št. 2) o vključitvi schengenskega pravnega reda v okvir Evropske unije, ki je bil priložen Pogodbi o EU, v različici pred Lizbonsko pogodbo, in Pogodbi ES z Amsterdamsko pogodbo (UL 1997, C 340, str. 93) kot del „schengenskega pravnega reda“, kakor je opredeljen v Prilogi k temu protokolu. S tem protokolom je bilo trinajst držav članic pooblaščenih za vzpostavitev tesnejšega medsebojnega sodelovanja na področju uporabe schengenskega pravnega reda.

         Protokol (št. 19) o schengenskem pravnem redu, vključenem v okvir Evropske unije

               9

               S Protokolom (št. 19) o schengenskem pravnem redu, vključenem v okvir Evropske unije (UL 2010, C 83, str. 290), ki je priložen Lizbonski pogodbi, je bilo 25 držav članic pooblaščenih za izvajanje tesnejšega medsebojnega sodelovanja na področjih, ki spadajo v schengenski pravni red, v institucionalnem in pravnem okviru Unije. Člen 2 tega protokola tako določa:
               „Schengenski pravni red se uporablja v državah članicah iz člena 1 brez poseganja v člen 3 Akta o pristopu z dne 16. aprila 2003 ter člen 4 Akta o pristopu z dne 25. aprila 2005. Svet nadomesti izvršni odbor, ustanovljen s Schengenskimi sporazumi.“

         Poljsko pravo

               10

               Člen 327 Kodeks postępowania karnego (zakonik o kazenskem postopku) v odstavku 2 določa:
               „Pravnomočno ustavljen postopek zoper osebo, ki je bila predmet preiskave kot osumljenec, se lahko na zahtevo državnega tožilstva […] ponovno uvede samo, če se izve za nova bistvena dejstva ali dokaze, ki niso bili znani med prejšnjim postopkom. […]“

               11

               Člen 328 tega zakonika določa:
               „1.   Generalni državni tožilec lahko razveljavi pravnomočni sklep o ustavitvi preiskave zoper osebo, ki je bila predmet preiskave kot osumljenec, če ugotovi, da ustavitev preiskave ni bila utemeljena […].
               2.   Po poteku šestih mesecev od pravnomočne ustavitve preiskave lahko generalni državni tožilec sklep ali njegovo obrazložitev razveljavi ali spremeni samo v korist osumljenca.“

         Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje

               12

               Iz predložitvene odločbe je razvidno, da Staatsanwaltschaft Hamburg (državno tožilstvo v Hamburgu, Nemčija) obdolžencu očita, da je 2. oktobra 2005 v Hamburgu (Nemčija) zagrešil dejanja, ki so v nemškem kazenskem pravu opredeljena kot kvalificirana oblika izsiljevanja. Pri tem se je obdolženec odpeljal z vozilom žrtve iz postopka v glavni stvari. Zoper obdolženca je bila v Hamburgu uvedena preiskava.

               13

               Poljski organi so 20. oktobra 2005 pri kontroli cestnega prometa v Kołobrzegu (Poljska) ustavili vozilo, ki ga je vozil obdolženec, in obdolženca prijeli zaradi izvršitve kazni zapora, ki mu je bila izrečena na Poljskem v neki drugi zadevi. Po opravljenem zbiranju informacij v zvezi z vozilom, ki ga je vozil obdolženec, je Prokuratura Rejonowa w Kołobrzegu (okrajno državno tožilstvo v Kołobrzegu, Poljska) v skladu s členom 282 poljskega kazenskega zakonika zoper njega uvedlo tudi preiskavo zaradi suma storitve kaznivega dejanja kvalificirane oblike izsiljevanja, ki naj bi ga obdolženi zagrešil v Hamburgu 2. oktobra 2005.

               14

               Prokuratura Okręgowa w Koszalinie (okrožno državno tožilstvo v Koszalinu, Poljska) je v okviru medsebojne pravne pomoči državno tožilstvo v Hamburgu zaprosilo za predložitev kopije preiskovalnega spisa. Te kopije so bile poslane avgusta 2006.

               15

               Okrajno državno tožilstvo v Kołobrzegu je državnemu tožilstvu v Hamburgu decembra 2006 posredovalo sklep z dne 22. decembra 2006, s katerim je kazenski postopek proti obdolžencu ustavilo zaradi neobstoja dovolj utemeljenega suma.

               16

               Ni sporno, da je bil ta sklep obrazložen s tem, da obdolženec ni želel dati izjave ter da oškodovanec iz postopka v glavni stvari in posredna priča živita v Nemčiji, tako da ju v okviru preiskave ni bilo mogoče zaslišati in da ni bilo mogoče preveriti deloma netočnih in nasprotujočih si navedb tega oškodovanca.

               17

               Predložitveno sodišče dodaja, da so imeli udeleženci – na podlagi pravnega pouka o pravnih sredstvih iz tega sklepa, s katerim je bil kazenski postopek končan – pravico do pritožbe zoper sklep, v roku sedmih dni od njegove vročitve. Ne zdi se, da je oškodovanec iz postopka v glavni stvari vložil takšno pritožbo.

               18

               Potem ko je 9. januarja 2006 Amtsgericht Hamburg (okrajno sodišče v Hamburgu, Nemčija) zoper obdolženca izdalo nacionalni nalog za prijetje, je državno tožilstvo v Hamburgu 24. julija 2009 zoper obdolženca izdalo evropski nalog za prijetje. Republika Poljska je bila z dopisom z dne 4. septembra 2009 zaprošena za izročitev obdolženca Zvezni republiki Nemčiji. Sąd okręgowy w Koszalinie (okrožno sodišče v Koszalinu, Poljska) je s sklicevanjem na sklep okrajnega državnega tožilstva v Kołobrzegu, s katerim je bil kazenski postopek končan, za katerega je to sodišče menilo, da je pravnomočen v smislu zakonika o kazenskem postopku, s sklepom z dne 17. septembra 2009 izvršitev evropskega naloga zavrnilo.

               19

               Obdolženec, ki je bil v Nemčiji še vedno iskan, je bil 7. februarja 2014 prijet v Berlinu (Nemčija). Državno tožilstvo v Hamburgu je 17. marca 2014 zoper njega vložilo obtožnico. Landgericht Hamburg (deželno sodišče v Hamburgu, Nemčija) je razpis glavne obravnave zavrnilo z obrazložitvijo, da je s sklepom okrajnega državnega tožilstva v Kołobrzegu, s katerim je bil kazenski postopek končan, v smislu člena 54 Schengenske konvencije ugasnila možnost začeti kazenski pregon. Posledično je s sklepom z dne 4. aprila 2014 nalog za prijetje obdolženca razveljavilo, zato je bil obdolženec, ki je bil priprt, izpuščen na prostost.

               20

               Predložitveno sodišče, pri katerem je državno tožilstvo v Hamburgu vložilo pritožbo zoper ta sklep, izhaja iz tega, da je na podlagi upoštevnega nemškega prava podan dovolj utemeljen sum zoper obdolženca, da se lahko uvede kazenski postopek pred Landgericht Hamburg (deželno sodišče v Hamburgu) in da se lahko za obravnavanje obtožnice razpiše glavna obravnava, razen če bi bilo to v nasprotju z načelom ne bis in idem iz člena 54 Schengenske konvencije oziroma člena 50 Listine.

               21

               Predložitveno sodišče se v zvezi s tem sprašuje, ali je pridržek, ki ga je na podlagi člena 55(1)(a) Schengenske konvencije podala Zvezna republika Nemčija, še vedno veljaven. Če je, se v obravnavanem primeru ne bi moglo uporabiti načelo ne bis in idem, ker je bilo dejanje, ki se očita obdolžencu, storjeno na nemškem ozemlju in ker nemški organi pregona poljskih organov niso zaprosili za sodni pregon v smislu člena 55(4) Schengenske konvencije.

               22

               Če ta pridržek ne velja, se predložitveno sodišče glede na to, da so dejanja, preganjana v Nemčiji in na Poljskem, ista, sprašuje, ali je zaradi sklepa okrajnega državnega tožilstva v Kołobrzegu mogoče šteti, da je bil postopek zoper obdolženca „pravnomočno končan“ v smislu člena 54 Schengenske konvencije oziroma da je obdolženec „s pravnomočno sodbo […] oproščen“ v smislu člena 50 Listine. Meni, da se zadeva iz postopka v glavni stvari razlikuje od tiste, v kateri je bila izdana sodba z dne 5. junija 2014, M (C‑398/12, EU:C:2014:1057), ker pred izdajo sklepa z dne 22. decembra 2006, s katerim je bil kazenski postopek končan, ni bila opravljena podrobna preiskava. Poleg tega predložitveno sodišče dvomi glede vprašanja, ali je pravnomočnost takšnega sklepa odvisna od izvedbe nekih obveznosti, s katerimi je nezakonito ravnanje sankcionirano.

               23

               V teh okoliščinah je Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (višje deželno sodišče v Hamburgu, Nemčija) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:

                        „1.

                        Ali s strani pogodbenic izjavljeni pridržki pri ratifikaciji Schengenske konvencije na podlagi člena 55(1)(a) Schengenske konvencije – in sicer pridržek [glede člena 54 Schengenske konvencije] – po prenosu schengenskega pravnega reda v pravo Unije s [Protokolom (št. 2) o vključitvi schengenskega pravnega reda v okvir Evropske unije], ohranjenim v veljavi s [Protokolom (št. 19) o schengenskem pravnem redu, vključenem v okvir Evropske unije], veljajo še naprej? Ali gre pri teh izjemah za sorazmerne omejitve člena 50 Listine v smislu člena 52(1) Listine?

                        2.

                        Če je odgovor na navedeno vprašanje nikalen: ali je treba načelo ne bis in idem iz člena 54 Schengenske konvencije in člena 50 Listine razlagati tako, da nasprotuje kazenskemu pregonu obdolženca v državi članici – v tem primeru v Nemčiji – zoper katerega je državno tožilstvo kazenski postopek v drugi državi članici – v tem primeru na Poljskem – brez izvedenega pregona in brez podrobne preiskave ustavilo iz dejanskih razlogov, zaradi pomanjkanja zadostnega suma, in se lahko ponovno uvede samo, če se izve za nova dejstva o bistvenih elementih, ki doslej niso bila znana, ne da bi takšna nova dejstva konkretno obstajala?“

         Pristojnost Sodišča

               24

               Iz predložitvene odločbe je razvidno, da predlog za sprejetje predhodne odločbe temelji na členu 267 PDEU, medtem ko se predloženi vprašanji nanašata na Schengensko konvencijo, ki je konvencija, ki spada pod naslov VI Pogodbe EU v različici, ki se je uporabljala pred Lizbonsko pogodbo.

               25

               Glede tega ni sporno, da se lahko ureditev iz člena 267 PDEU uporablja za pristojnost Sodišča za predhodno odločanje na podlagi člena 35 EU, ki se uporablja do 1. decembra 2014, pod pogoji iz zadnjenavedene določbe (sodba z dne 27. maja 2014, Spasic, C‑129/14 PPU, EU:C:2014:586, točka 43).

               26

               Zvezna republika Nemčija je podala izjavo na podlagi člena 35(2) EU, s katero je priznala pristojnost Sodišča za odločanje v skladu s pravili iz odstavka 3(b) tega člena, kot je razvidno iz Obvestila o datumu začetka veljavnosti Amsterdamske pogodbe, objavljenega v Uradnem listu Evropskih skupnosti z dne 1. maja 1999 (UL L 114, str. 56).

               27

               V teh okoliščinah dejstvo, da v predložitveni odločbi ni omenjen člen 35 EU, temveč da se sklicuje na člen 267 PDEU, ne more povzročiti nepristojnosti Sodišča za odgovor na vprašanji, ki ju je predložilo Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (višje deželno sodišče v Hamburgu) (glej v tem smislu sodbo z dne 27. maja 2014, Spasic, C‑129/14 PPU, EU:C:2014:586, točka 45).

               28

               Iz zgoraj navedenega izhaja, da je Sodišče pristojno, da odgovori na predložena vprašanja.

         Vprašanja za predhodno odločanje

               29

               Predložitveno sodišče s svojimi vprašanji v bistvu sprašuje, prvič, ali je izjava, ki jo je podala Zvezna republika Nemčija na podlagi člena 55(1)(a) Schengenske konvencije, še vedno veljavna, in drugič, v primeru nikalnega odgovora na prvo vprašanje, ali je bil sodni postopek zoper obdolženca v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, pravnomočno končan v smislu člena 54 Schengenske konvencije in člena 50 Listine.

               30

               Ker se vprašanje morebitne uporabe izjeme od pravila ne bis in idem iz člena 55(1)(a) Schengenske konvencije postavlja samo, če je bil v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, postopek zoper osebo „pravnomočno končan“ v smislu člena 54 Schengenske konvencije in se to pravilo torej uporabi, je treba najprej odgovoriti na drugo vprašanje.

         Drugo vprašanje

               31

               Najprej je treba opozoriti, da je Sodišče v točki 35 sodbe z dne 5. junija 2014, M, (C‑398/12, EU:C:2014:1057), že navedlo, da je treba pravico, da se osebi za isto kaznivo dejanje ne sodi ali se je ne kaznuje dvakrat, iz člena 54 Schengenske konvencije in člena 50 Listine razlagati ob upoštevanju zadnjenavedenega člena.

               32

               Zato je treba šteti, da predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je načelo ne bis in idem iz člena 54 Schengenske konvencije v povezavi s členom 50 Listine treba razlagati tako, da se sklep državnega tožilstva, s katerim se kazenski postopek konča in preiskava proti neki osebi dokončno ustavi – s pridržkom ponovne uvedbe postopka ali razveljavitve tega sklepa – ne da bi bile naložene sankcije, lahko šteje za pravnomočno odločbo v smislu teh členov, če je bil ta postopek ustavljen, ne da bi bila opravljena podrobna preiskava.

               33

               Iz besedila člena 54 Schengenske konvencije izhaja, da se nikogar ne sme preganjati v eni državi pogodbenici za ista dejanja, v zvezi s katerimi je bil v drugi državi pogodbenici „sodni postopek […] pravnomočno končan“.

               34

               Za to, da se lahko šteje, da je bil sodni postopek zoper osebo v zvezi z očitanimi dejstvi „pravnomočno končan“ v smislu tega člena, je na prvem mestu potrebno, da je dokončno ugasnila možnost začeti kazenski pregon (glej v tem smislu sodbo z dne 5. junija 2014, M, C‑398/12, EU:C:2014:1057, točka 31 in navedena sodna praksa).

               35

               Presojo tega prvega pogoja je treba izvesti na podlagi prava države pogodbenice, ki je izdala zadevno kazensko odločbo. Odločba, s katero v skladu s pravom države pogodbenice, ki je sprožila kazenski pregon zoper neko osebo, kazenski postopek na državni ravni ni dokončno končan, namreč načeloma ne more pomeniti postopkovne ovire za to, da bi se kazenski pregon zoper to osebo in za ista dejanja eventualno začel ali nadaljeval v drugi državi pogodbenici (glej v tem smislu sodbi z dne 22. decembra 2008, Turanský, C‑491/07, EU:C:2008:768, točka 36, in z dne 5. junija 2014, M, C‑398/12, EU:C:2014:1057, točki 32 in 36).

               36

               Iz predložitvene odločbe izhaja, da je v postopku v glavni stvari po poljskem pravu s sklepom okrajnega državnega tožilstva v Kołobrzegu, s katerim je bil kazenski postopek končan, dokončno ugasnila možnost začeti kazenski pregon na Poljskem.

               37

               Iz spisa, predloženega Sodišču, med drugim izhaja, da niti možnost obnove sodne preiskave v skladu s členom 327(2) zakonika o kazenskem postopku, če se izve za nova bistvena dejstva ali dokaze, ki niso bili poznani v prejšnjem postopku, niti možnost državnega tožilstva, da na podlagi člena 328 tega zakonika razveljavi pravnomočni sklep o ustavitvi postopka, če ugotovi, da ustavitev postopka preiskave ni bila utemeljena, v poljskem pravu ne omaja pravnomočnosti prenehanja kazenskega pregona.

               38

               Kar zadeva okoliščini, da je na eni strani okrajno državno tožilstvo v Kołobrzegu sprejelo sklep v zadevi v glavni stvari kot državno tožilstvo in da na drugi strani ni bila izvršena nobena sankcija, ti okoliščini nista odločilni za presojo, ali je na podlagi tega sklepa dokončno ugasnila možnost začeti kazenski pregon.

               39

               Člen 54 Schengenske konvencije se namreč uporabi tudi v primeru odločb, ki jih izda organ, pristojen za sodelovanje na področju kazenskega pravosodja v zadevnem nacionalnem pravnem redu, kot je okrajno državno tožilstvo v Kołobrzegu, s katerimi je bilo v neki državi članici dokončno odstopljeno od kazenskega pregona, čeprav so te odločbe izdane brez sodelovanja sodišča in nimajo oblike sodbe (glej v tem smislu sodbo z dne 11. februarja 2003, Gözütok in Brügge, C‑187/01 in C‑385/01, EU:C:2003:87, točki 28 in 38).

               40

               Glede neobstoja sankcije je treba navesti, da člen 54 Schengenske konvencije določa pogoj, da je bila izrečena kazen tudi izvršena, je v postopku izvrševanja ali je po zakonodaji pogodbenice, ki jo je izrekla, ni več mogoče izvršiti, le v primeru obsodbe.

               41

               Zato omembe sankcije ni mogoče razlagati tako, da se za uporabo člena 54 Schengenske konvencije, razen v primeru obsodbe, določi dodaten pogoj.

               42

               Za ugotovitev, ali sklep, kot je ta v postopku v glavni stvari, pomeni sklep, s katerim je bil sodni postopek zoper osebo pravnomočno končan v smislu člena 54 Schengenske konvencije, je treba, na drugem mestu, zagotoviti, da je bil ta sklep izdan po vsebinski presoji zadeve (glej v tem smislu sodbi z dne 10. marca. 2005, Miraglia, C‑469/03, EU:C:2005:156, točka 30, in z dne 5. junija 2014, M, C‑398/12, EU:C:2014:1057, točka 28).

               43

               Zato je treba upoštevati cilj, ki mu sledi ureditev, v katero se uvršča člen 54 Schengenske konvencije, in njeno sobesedilo (glej v tem smislu sodbo z dne 16. oktobra 2014, Welmory, C‑605/12, EU:C:2014:2298, točka 41 in navedena sodna praksa).

               44

               V zvezi s tem iz sodne prakse Sodišča izhaja, da je načelo ne bis in idem iz tega člena na eni strani namenjeno temu, da se na območju svobode, varnosti in pravice prepreči, da bi se zoper osebo, proti kateri je bil sodni postopek pravnomočno končan, zaradi izvrševanja njene pravice do prostega gibanja na ozemlju več držav pogodbenic začel pregon zaradi istih dejanj, cilj tega pa je, da se ob neobstoju uskladitve ali približanja kazenskih zakonodaj držav članic pravna varnost zagotovi s spoštovanjem odločb javnih organov, ki so postale pravnomočne (glej v tem smislu sodbe z dne 28. septembra 2006, Gasparini in drugi, C‑467/04, EU:C:2006:610, točka 27; z dne 22. decembra 2008, Turanský, C‑491/07, EU:C:2008:768, točka 41, in z dne 27. maja 2014, Spasic, C‑129/14 PPU, EU:C:2014:586, točka 77).

               45

               Vendar na drugi strani, čeprav je cilj člena 54 Schengenske konvencije, da se osebi, ki je bila obsojena in ji je bila kazen, ki ji je bila izrečena, izvršena, ali eventualno, ki je bila v eni državi pogodbenici pravnomočno oproščena, zagotovi, da se lahko znotraj schengenskega območja giblje, ne da bi se ji bilo treba bati, da bo za ista dejanja preganjana v drugi državi pogodbenici, ni njegov namen, da je osumljenec zaščiten pred tem, da bi bil podvržen morebitnim naknadnim preiskavam v zvezi z istimi dejanji v več državah pogodbenicah (glej v tem smislu sodbo z dne 22. decembra 2008, Turanský, C‑491/07, EU:C:2008:768, točka 44).

               46

               V zvezi s tem je namreč treba člen 54 Schengenske konvencije razlagati ob upoštevanju člena 3(2) PEU, v skladu s katerim Unija svojim državljanom zagotavlja območje svobode, varnosti in pravice brez notranjih meja, na katerem je v povezavi z ustreznimi ukrepi, zlasti glede preprečevanja kriminala in boja proti njemu, zagotovljeno prosto gibanje oseb.

               47

               Zato je treba pravnomočnost kazenske odločbe države članice v smislu člena 54 Schengenske konvencije razlagati ne le ob upoštevanju nujnosti zagotavljanja prostega gibanja oseb, temveč tudi nujnosti spodbujanja preprečevanja kriminalitete in boja proti njej na območju svobode, varnosti in pravice.

               48

               Ob upoštevanju navedenega sklep, s katerim je bil kazenski postopek končan, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki je bil sprejet po tem, ko državno tožilstvo ni nadaljevalo postopka samo zato, ker obdolženec ni želel dati izjave in ker sta oškodovanec in posredna priča živela v Nemčiji, tako da ju v okviru preiskave ni bilo mogoče zaslišati, ter ker navedb oškodovanca ni bilo mogoče preveriti, ne da bi bila opravljena podrobna preiskava za pridobitev in preučitev dokazov, ni sklep, ki bi bil izdan na podlagi vsebinske presoje.

               49

               Uporaba člena 54 Schengenske konvencije v zvezi s takim sklepom bi namreč povzročila otežitev oziroma oviro za vsako konkretno možnost, da se v zadevnih državah članicah sankcionira obdolžencu očitano protipravno ravnanje. Na eni strani so zadevni sklep, s katerim je bil kazenski postopek končan, sprejeli sodni organi ene države članice, ne da bi bila opravljena poglobljena presoja protipravnega ravnanja, ki je očitano obdolžencu. Na drugi strani bi bil ogrožen začetek kazenskega postopka v drugi državi članici za ista dejanja. Takšna posledica bi bila očitno v nasprotju z namenom člena 3(2) PEU (glej v tem smislu sodbo z dne 10. marca 2005, Miraglia, C‑469/03, EU:C:2005:156, točki 33 in 34).

               50

               Nazadnje, kot je Sodišče že navedlo, člen 54 Schengenske konvencije nujno kaže na to, da obstaja vzajemno zaupanje držav pogodbenic v svoje sisteme kazenskega pravosodja in da vsaka od teh držav sprejema uporabo kazenskega prava, ki velja v drugih državah pogodbenicah, tudi če bi imelo izvajanje njenega nacionalnega prava drugačno rešitev (sodba z dne 11. decembra 2008, Bourquain, C‑297/07, EU:C:2008:708, točka 37 in navedena sodna praksa).

               51

               To vzajemno zaupanje zahteva, da zadevni pristojni organi druge države pogodbenice upoštevajo pravnomočno odločitev, sprejeto na ozemlju prve države pogodbenice, kot je bila sporočena njenim organom.

               52

               Vendar to medsebojno zaupanje lahko obstaja samo, če se lahko druga država pogodbenica na podlagi dokumentov, ki jih je sporočila prva država pogodbenica, prepriča, da zadevna odločitev, ki so jo sprejeli pristojni organi prve države, dejansko pomeni pravnomočno odločbo, ki vsebuje vsebinsko presojo zadeve.

               53

               Zato – kot je navedel generalni pravobranilec v točkah od 74 do 78 in 84 sklepnih predlogov – za sklep državnega tožilstva, s katerim je bil kazenski postopek končan, preiskava pa ustavljena, kot je ta v zadevi v glavni stvari, ni mogoče šteti, da je bil sprejet po vsebinski presoji zadeve, in ga zato ni mogoče opredeliti kot pravnomočno odločbo v smislu člena 54 Schengenske konvencije, če je iz same obrazložitve tega sklepa razvidno, da ni bila opravljena podrobna preiskava, saj bi bilo sicer lahko ogroženo medsebojno zaupanje med državami članicami. Glede na navedeno nezaslišanje oškodovanca in morebitne priče kažeta na to, da v zadevi v glavni stvari ni bila opravljena podrobna preiskava.

               54

               Ob upoštevanju zgoraj navedenega je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba načelo ne bis in idem iz člena 54 Schengenske konvencije v povezavi s členom 50 Listine razlagati tako, da sklepa državnega tožilstva, s katerim se kazenski postopek konča in preiskava proti neki osebi dokončno ustavi – s pridržkom ponovne uvedbe postopka ali razveljavitve tega sklepa – ne da bi bile naložene sankcije, ni mogoče šteti za pravnomočno odločbo v smislu teh členov, če je iz same obrazložitve tega sklepa razvidno, da ni bila opravljena podrobna preiskava, pri čemer nezaslišanje oškodovanca in morebitne priče kaže na to, da taka preiskava ni bila opravljena.

         Prvo vprašanje

               55

               Glede na odgovor na drugo vprašanje na prvo vprašanje ni treba odgovoriti.

         Stroški

               56

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:

                     Načelo ne bis in idem iz člena 54 Konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma z dne 14. junija 1985 med vladami držav Gospodarske unije Beneluks, Zvezne republike Nemčije in Francoske republike o postopni odpravi kontrol na skupnih mejah, podpisane 19. junija 1990 v Schengnu (Luksemburg), v povezavi s členom 50 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah je treba razlagati tako, da sklepa državnega tožilstva, s katerim se kazenski postopek konča in preiskava proti neki osebi dokončno ustavi – s pridržkom ponovne uvedbe postopka ali razveljavitve tega sklepa – ne da bi bile naložene sankcije, ni mogoče šteti za pravnomočno odločbo v smislu teh členov, če je iz same obrazložitve tega sklepa razvidno, da ni bila opravljena podrobna preiskava, pri čemer nezaslišanje oškodovanca in morebitne priče kaže na to, da taka preiskava ni bila opravljena.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 18. junija 1991. # Impresa Donà Alfonso di Donà Alfonso & Figli proti Consorzio per lo sviluppo industriale del comune di Monfalcone, Regione Friuli-Venezia Giulia, Impresa Luigi Tacchino SpA in Impresa Carlutti Costruttori SRL. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunale amministrativo regionale del Friuli-Venezia Giulia - Italija. # Zadeva C-295/89.


title: Sodba Sodišča (osmi senat) z dne 7. junija 2012. # Anton Vinkov proti Nachalnik Administrativno-nakazatelna deynost. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Administrativen sad Sofia-grad - Bolgarija. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe - Nepriznavanje pravice do pravnega sredstva zoper odločbe o naložitvi denarnih kazni in odvzemu točk z vozniškega dovoljenja za nekatere kršitve cestnoprometnih predpisov v nacionalni ureditvi - Povsem notranji položaj - Nedopustnost predloga. # Zadeva C-27/11.

text:
               Stranke
               Razlogi za odločitev
               Izrek

            Stranke
            V zadevi C-27/11,
            katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Administrativen sad Sofija-grad (Bolgarija) z odločbo z dne 27. decembra 2010, ki je prispela na Sodišče 17. januarja 2011, v postopku
            Anton Vinkov
            proti
            Načalnik Administrativno-nakazatelna dejnost ,
            SODIŠČE (osmi senat),
            v sestavi A. Prechal, predsednica senata, C. Toader (poročevalka) in M. E. Jarašiūnas, sodnika,
            generalna pravobranilka: J. Kokott,
            sodni tajnik: A. Calot Escobar,
            na podlagi pisnega postopka,
            ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
            – za nizozemsko vlado C. Wissels in B. Koopman, zastopnici,
            – za Evropsko komisijo R. Troosters in V. Savov, zastopnika,
            na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalne pravobranilke, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
            izreka naslednjo
            Sodbo

            Razlogi za odločitev
            1. Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 2 Protokola št. 7 k Evropski konvenciji o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisanega v Strasbourgu 22. novembra 1984 (v nadaljevanju: Protokol št. 7), členov 47 in 48 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina), členov 67 PDEU, 82 PDEU in 91(1)(c) PDEU, Konvencije o prepovedi vožnje, sestavljene na podlagi člena K.3 Pogodbe o Evropski uniji, katere sprejetje je bilo državam članicam priporočeno z aktom Sveta z dne 17. junija 1998 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 8, str. 189, v nadaljevanju: Konvencija o prepovedi vožnje), Sporazuma o sodelovanju v postopkih glede prometnih prekrškov in izterjav denarnih kazni, izrečenih v zvezi s tem sporazumom, ki ga je 28. aprila 1999 potrdil izvršni odbor, ustanovljen s Konvencijo o izvajanju Schengenskega sporazuma (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 2, str. 390, v nadaljevanju: Sporazum o sodelovanju) in Okvirnega sklepa Sveta 2005/214/PNZ z dne 24. februarja 2005 o uporabi načela vzajemnega priznavanja denarnih kazni (UL L 76, str. 16, v nadaljevanju: Okvirni sklep).
            2. Predlog je bil vložen v okviru spora med A. Vinkovom, bolgarskim državljanom, in Načalnik Administrativno-nakazatelna dejnost v zvezi z odločbo bolgarske prometne policije, s katero mu je bila naložena denarna kazen v višini 20 BGN in odvzem več točk z njegovega vozniškega dovoljenja.
            Pravni okvir
            Protokol št. 7
            3. V protokolu št. 7 je v členu 2, ki se nanaša na pravico do dvostopenjskega postopka v kazenskih zadevah, določeno:
            „1. Vsakdo, ki je bil obsojen zaradi kaznivega dejanja, ima pravico zahtevati preskus sodne odločbe o krivdi in o kazni pred višjim sodiščem. Uveljavljanje te pravice, vključno z razlogi, na podlagi katerih jo lahko prizadeti uveljavi, morajo biti določeni z zakonom.
            2. Ta pravica se lahko izjemoma omeji, če gre za kršitve manjšega pomena, kakor so predpisane z zakonom […]“
            Pravo Unije
            Konvencija o prepovedi vožnje
            4. Člen 2 Konvencije o prepovedi vožnje določa:
            „Države članice se zavezujejo, da bodo sodelovale v skladu z določbami te konvencije z namenom, da se vozniki z izrečeno prepovedjo vožnje v državi članici, ki ni država njihovega stalnega bivališča, ne izmaknejo učinkom prepovedi, ko zapustijo državo kršitve.“
            5. Člen 3(1) te konvencije določa:
            „Država kršitve takoj uradno obvesti državo stalnega bivališča o vsaki prepovedi vožnje, ki se izreče za prekršek v okoliščinah, ki so navedene v Prilogi.“
            6. V skladu s členom 8(1) iste konvencije morajo biti temu obvestilu priloženi podatki, ki se med drugim nanašajo na predpise, ki se uporabljajo v državi članici, v kateri je bila storjena kršitev, in na podlagi katerih je bila ta kršitev ugotovljena, in podatki o izvršitvi prepovedi.
            7. V odstavku 3 navedenega člena 8 je določeno:
            „Če se presodi, da so podatki, poslani [s strani države kršitve državi stalnega bivlišča], nezadostni za sprejetje odločbe [o prepovedi] v skladu s to konvencijo in zlasti če v posebnih okoliščinah obstaja dvom, ali je zadevna oseba imela primerno priložnost da se brani, morajo pristojni organi države stalnega bivališča zaprositi pristojne organe države kršitve, da takoj zagotovijo potrebne dodatne informacije.“
            Sporazum o sodelovanju
            8. V členu 2(1) Sporazuma o sodelovanju je navedeno:
            „Države pogodbenice se zavezujejo medsebojno zagotavljati kar najširše sodelovanje v postopkih glede prometnih prekrškov in izvajanjem odločb prometnih prekrškov v skladu z določbami tega sporazuma.“
            9. Člen 6(1) tega sporazuma določa:
            „V skladu s tem sporazumom se za prenos izvršitve odločbe zaprosi, če
            (a) so bila izčrpana vsa pravna sredstva proti odločbi in je odločba izvršljiva na ozemlju države pogodbenice prosilke;
            [...]
            (d) se odločba nanaša na osebo, ki prebiva ali ima stalno bivališče na ozemlju zaprošene države pogodbenice;
            (e) znaša znesek naložene globe ali denarne kazni najmanj 40 evrov.
            […]“
            Okvirni sklep
            10. V skladu s členom 1(a) Okvirnega sklepa „odločba“ pomeni „dokončno odločbo, s katero je fizični ali pravni osebi naloženo plačilo denarne kazni, pri čemer gre za odločbo […] sodišča države izdajateljice v zvezi s kaznivim dejanjem po pravu države izdajateljice“.
            11. Člen 4(1) istega okvirnega sklepa določa, da je mogoče tako odločbo o kazni „posredovati pristojnim organom države članice, v kateri ima fizična ali pravna oseba, zoper katero je bila izdana odločba, premoženje ali dohodke, tam običajno prebiva ali ima, v primeru pravne osebe, tam registriran sedež“.
            12. Člen 5(1) Okvirnega sklepa določa, da imajo odločbe o kršitvah cestnoprometnih predpisov, „če so […] kaznive v skladu z opredelitvijo po zakonodaji države izdajateljice, […] pod pogoji iz tega okvirnega sklepa in brez preverjanja dvojne kaznivosti dejanja za posledico priznanje in izvršbo“.
            13. V zvezi s tem člen 20(3) tega okvirnega sklepa določa:
            „Če je potrdilo iz člena 4 razlog za domnevo, da so bile kršene temeljne pravice ali temeljna pravna načela iz člena 6 Pogodbe [EU], lahko vsaka država članica ugovarja priznavanju in izvršbi odločb. […]“
            Bolgarsko pravo
            Zakon o pravdnem postopku
            14. Člen 628(1) zakona o pravdnem postopku določa:
            „Če je za pravilno odločitev v sporu potrebna razlaga določbe prava Unije ali veljavnosti akta, ki so ga sprejeli organi Evropske unije, bolgarsko sodišče naslovi na Sodišče Evropske unije predlog za sprejetje predhodne odločbe.“
            15. Na podlagi člena 629 je sodišče, ki odloča na zadnji stopnji, dolžno vložiti predlog za sprejetje predhodne odločbe zaradi razlage, če je to potrebno za pravilno rešitev spora, o katerem odloča. Če gre za predlog zaradi presoje veljavnosti, je vsako sodišče dolžno vložiti predlog za sprejetje predhodne odločbe pri Sodišču.
            Zakon o cestnem prometu
            16. Člen 157(4) zakona o cestnem prometu določa:
            „Voznik, ki so mu bile odvzete vse točke, izgubi pravico do vožnje in je dolžan vrniti vozniško dovoljenje pristojni službi ministrstva za notranje zadeve.“
            17. V skladu z odstavkom 5 navedenega člena 157 se lahko osebi, ki izgubi pravico do vožnje, šest mesecev po vrnitvi dovoljenja dovoli opravljanje izpita za ponovno pridobitev pravice vožnje.
            18. Člen 171 tega zakona določa, da med prisilne upravne ukrepe za zagotovitev varnosti v cestnem prometu spada „odvzem vozniškega dovoljenja osebi, ki ni izpolnila dolžnosti iz člena 157(4)“.
            19. Člen 189(5) zakona o cestnem prometu določa:
            „Odločbe o naložitvi upravnih kazni [‚nakazatelni postanovleniya‘], nižjih od 50 BGN, so pravnomočne in zoper njih ni mogoče vložiti tožbe.“
            Uredba o vozniškem dovoljenju s točkami
            20. Člen 2(1) uredbe št. I3-1959 z dne 27. decembra 2007 o določitvi najvišjega začetnega števila točk voznika motornega vozila in pogojev, postopka za njihov odvzem in seznama prometnih prekrškov, za katere se točke odvzamejo, določa:
            „Ob prvi izdaji vozniškega dovoljenja za motorno vozilo njegov imetnik prejme najvišje začetno število 39 točk, ki se odvzame za storjene prekrške iz zakona o cestnem prometu.“
            21. V členu 3(1) in (2) te uredbe je navedeno:
            „1. Točke se odvzamejo na podlagi pravnomočne odločbe o naložitvi upravne kazni [‚nakazatelno postanovlenie‘].
            2. Pri izrekanju kazni za upravnopravne prekrške, ki so navedeni v tej uredbi, se v odločbi o naložitvi upravne kazni navede število odvzetih in število preostalih točk.“
            22. Člen 4(2) navedene uredbe določa:
            „Če se krivdno povzroči prometna nesreča, se dodatno odvzamejo štiri točke.“
            Zakon o upravnih prekrških in upravnih kaznih
            23. Člen 63(1) in (2) zakona o upravnih prekrških in upravnih kaznih (Zakon za administrativnite narusheniya i nakazaniya) določa:
            „1. Rajonen sad [okrožno sodišče] vsebinsko preskusi zadevo po sodniku posamezniku in odloči s sodbo, s katero lahko potrdi, spremeni ali razveljavi odločbo o naložitvi upravne kazni. Sodba se lahko izpodbija s kasacijsko pritožbo pri Administrativen sad [upravno sodišče] […].
            2. V primerih, določenih v zakonu, lahko sodišče postopek ustavi s sklepom […], ki se lahko izpodbija s pritožbo […].“
            Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
            24. A. Vinkov je med vzvratno vožnjo na parkirišču v Sofiji (Bolgarija) trčil v drugo vozilo.
            25. Zaradi te nesreče mu je Načalnik Administrativno-nakazatelna dejnost v otdel „Patna policija“ na Stolična direkcija na vatrešnite raboti (načelnik za upravnokazenske zadeve oddelka „prometne policije“ direkcije glavnega mesta za notranje zadeve) izdal odločbo, v kateri je ugotovil, da je bil odgovoren za povzročitev „lahke prometne nesreče“, in mu naložil globo v višini 20 BGN ter odvzel štiri točke z njegovega vozniškega dovoljenja.
            26. A. Vinkov je zoper to odločbo vložil tožbo pri Sofijski rajonen sad (okrožno sodišče v Sofiji), ki jo je s sklepom zavrglo kot nedopustno. To sodišče je menilo, da na podlagi določb, ki se uporabljajo za obravnavano zadevo, zlasti člena 189(5) zakona o cestnem prometu, zoper odločbo o naložitvi denarne kazni, nižje od 50 BGN, ni mogoče vložiti pravnega sredstva.
            27. A. Vinkov je ta sklep izpodbijal pri Administrativen sad Sofija-grad, ki je na podlagi člena 63 zakona o cestnem prometu kasacijsko sodišče v zadevah, katerih predmet so odločbe o naložitvi upravnih kazni.
            28. To sodišče v predložitveni odločbi navaja, da iz določb, ki se uporabljajo v nacionalnem pravu – kot jih je razlagalo Varhoven administrativen sad (vrhovno upravno sodišče) – izhaja, da je tožbe zoper odločbe o odvzemu točk z vozniškega dovoljenja mogoče razglasiti za nedopustne, če ne obstaja pravni interes. V skladu s sodno prakso zadnjenavedenega sodišča v bolgarski zakonodaji odvzem točk z vozniškega dovoljenja ni opredeljen kot samostojna upravna kazen ali kot prisilni upravni ukrep, ampak kot ukrep, ki ga morajo samodejno uporabiti policijski organi, katerih pristojnost je vezana zgolj na to področje. Zato je mogoče odločbo o določitvi take kazni, ki je bila sprejeta zaradi kršitve cestnoprometnih predpisov, izpodbijati zgolj, če je hkrati z njo naložena denarna kazen, višja od 50 BGN.
            29. Vendar Administrativen sad Sofija-grad poudarja, da v skladu s členom 157(4) zakona o cestnem prometu voznik ob odvzemu vseh točk, kar je lahko posledica več neizpodbojnih odločb o odvzemu, samodejno izgubi pravico do vožnje in mora vrniti vozniško dovoljenje pristojnim nacionalnim organom.
            30. Ob upoštevanju teh dejstev se predložitveno sodišče sprašuje, ali določbe prava Unije v zvezi z območjem svobode, varnosti in pravice, ki med drugim določajo načelo vzajemn ega priznavanja sodb in sodnih odločb (v nadaljevanju: načelo vzajemnega priznavanja), in v zvezi s prometom nasprotujejo temu, da v bolgarskem pravu ni priznana pravica do pravnega sredstva zoper take odločbe o odvzemu točk z vozniškega dovoljenja.
            31. Navedeno sodišče poudarja, da so upravne odločbe, s katerimi je naložena kazen, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, v skladu z ustaljeno sodno prakso nacionalnih sodišč in bolgarsko doktrino obravnavane kot sodne odločbe. Organi, ki sprejemajo take odločbe, namreč opravljajo sodno funkcijo, čeprav niso del pravosodnega sistema.
            32. Predložitveno sodišče navaja, da v okviru prava Unije člen 6(1) Sporazuma o sodelovanju in člen 8(3) Konvencije o prepovedi vožnje določata možnost, da država članica zavrne priznanje odločbe druge države članice o kaznovanju kršitev cestnoprometnih predpisov, če v tej državi ne obstaja nikakršna pravica do pravnega sredstva.
            33. Administrativen sad Sofija-grad poudarja, da se navedena sporazum in konvencija v Bolgariji ne uporabljata, ker ta sporazum ni eden od aktov schengenskega pravnega reda, ki zavezujejo Republiko Bolgarijo, navedena konvencija pa še ni začela veljati. Vseeno bi bilo treba zgorajnavedene določbe obravnavati kot izraz pravila mednarodnega običajnega prava in jih – v skladu s sodno prakso Sodišča – tako uporabiti glede odločbe, kakršna je ta v postopku v glavni stvari. Predložitveno sodišče se glede tega sklicuje na sodbo Sodišča z dne 24. novembra 1992 v zadevi Poulsen in Diva Navigation (C-286/90, Recueil, str. I-6019).
            34. Administrativen sad Sofija-grad poleg tega opozarja, da je v Okvirnem sklepu, zlasti v njegovem členu 20(1), določena možnost, da se odločbe o naložitvi kazni, zoper katere ni pravice do pravnega sredstva pred sodišči, ki so med drugim pristojna za kazenske zadeve, ne priznajo. Ker torej zadevna bolgarska ureditev po mnenju predložitvenega sodišča odstopa od nacionalnih določb o zagotovitvi prenosa navedenega okvirnega sklepa, se to sodišče sprašuje, ali je to odstopanje dopustno in ali ga je treba, če je odgovor pritrdilen, razlagati ozko.
            35. Kar zadeva njegovo pristojnost, da postavi vprašanja za predhodno odločanje o razlagi Okvirnega sklepa, Administrativen sad Sofija-grad poudarja, da v postopku v glavni stvari odloča kot sodišče zadnje stopnje. Meni, da bi bilo treba – čeprav Republika Bolgarija ni podala izrecne izjave o priznanju pristojnosti Sodišča Evropske unije za predhodno odločanje v smislu člena 35(2) PEU – člen 628 zakona o pravdnem postopku z začetkom veljave 24. julija 2007, v katerem je določena pristojnost nacionalnih sodišč, ki odločajo na zadnji stopnji, za vložitev predloga za sprejetje predhodne odločbe, razlagati kot implicitno priznanje pristojnosti Sodišča v smislu navedenega člena 35 PEU.
            36. Glede pravil Pogodbe DEU o območju svobode, varnosti in pravice predložitveno sodišče navaja, da je iz členov 67(1) PDEU in 82(1) PDEU razvidno, da se načelo vzajemnega priznavanja, na katerem temelji pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah, uporabi le ob spoštovanju temeljnih pravic in torej pravice do učinkovitega pravnega sredstva, ki je določena v členih 47 in 48 Listine in členu 6 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane v Rimu 4. novembra 1950 (v nadaljevanju: EKČP).
            37. Glede tega Administrativen sad Sofija-grad opozarja, da je Evropsko sodišče za človekove pravice v sodbi z dne 21. februarja 1984 v zadevi Öztürk proti Nemčiji (série A št. 73) presodilo, da člen 6 EKČP ne nasprotuje dekriminalizaciji kršitev manjšega pomena, kakršna je kršitev v postopku v glavni stvari, da pa sankcije, ki so naložene zanje, spadajo na področje uporabe tega člena, če ohranijo kaznovalni učinek. V obravnavani zadevi predložitveno sodišče navaja, da bi bilo nedvomno mogoče uporabiti izjemo od pravice do pravnega sredstva, ki je določena v členu 2.2 Protokola št. 7, glede sankcij, ki se uporabijo za kršitve cestnoprometnih predpisov manjšega pomena, vendar v bolgarskem pravu kršitve, kakršna je v postopku v glavni stvari, na podlagi nobenega merila ni mogoče opredeliti kot kršitev „manjšega pomena“. V skladu s členom 189(5) zakona o cestnem prometu naj bi bilo namreč edino merilo za določitev, ali je mogoče šteti, da se odločba o naložitvi upravne kazni nanaša na resno kršitev, in zoper njo vložiti pravno sredstvo, znesek naložene denarne kazni. Vendar naj s tem merilom ne bi bile upoštevane pravne posledice odvzema točk, ki lahko privede do izgube pravice vožnje.
            38. Nazadnje se predložitveno sodišče sklicuje na nekatere določbe prava Unije na področju skupne prometne politike. Meni, da čeprav na tem področju velja deljena pristojnost med Unijo in državami članicami in čeprav je določitev pravil kazenskega postopka, kakršna so tista v zvezi s kaznimi za cestnoprometne prekrške, načeloma v pristojnosti držav članic, pravo Unije prepoveduje kazni, ki niso sorazmerne z resnostjo storjenih kršitev, ker to ovira prosti pretok.
            39. Ob upoštevanju vseh teh ugotovitev je Administrativen sad Sofija-grad prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
            „1. Ali je treba določbe nacionalnega prava – kakršne so te v postopku v glavni stvari – ki se nanašajo na pravne posledice odločbe, ki jo sprejme upravni organ, o naložitvi denarne kazni zaradi upravnopravnega prekrška zaradi prometne nesreče, razlagati tako, da so združljive z določbami iz Pogodb in ukrepi prava Unije na področju območja svobode, varnosti in pravice, ki so bili sprejeti na njihovi podlagi in/ali, odvisno od primera, na področju prometa?
            2. Ali iz določb Pogodb in iz ukrepov prava Unije na področju območja svobode, varnosti in pravice, ki so bili sprejeti na njihovi podlagi v povezavi s pravosodnim sodelovanjem v kazenskih zadevah v skladu s členom 82(1), drugi pododstavek, (a), PDEU ter na področju prometa v skladu s členom 91(1)(c) PDEU, izhaja, da področje uporabe prava Unije zajema upravnopravne prometne prekrške, ki se jih lahko v smislu in v zvezi s členom 2 Protokola št. 7 […] opredeli kot prekrške ,manjšega pomena‘?
            3. Če je odgovor na drugo vprašanje pritrdilen, se prosi tudi za odgovor na ta vprašanja:
            a) Ali je v okoliščinah postopka v glavni stvari upravnopravni prometni prekršek kršitev manjšega pomena v smislu prava Unije, če so istočasno podane te okoliščine:
            i) dejanje, in sicer prometno nesrečo, zaradi katere je nastala premoženjska škoda, je treba opredeliti kot storjeno krivdno dejanje in se kaznuje kot upravnopravni prekršek;
            ii) glede na višino predvidene denarne kazni odločbe o njeni naložitvi ni mogoče sodno izpodbijati in prizadeti nima možnosti dokazati, da dejanj, ki se mu očitajo, ni storil krivdno;
            iii) število točk, ki je navedeno v odločbi, se odvzame kot samodejna posledica nastopa pravnomočnosti odločbe;
            iv) v okviru uvedenega sistema vozniških dovoljenj, ob izdaji katerih se dodeli neko število točk za upoštevanje storjenih prekrškov, se tudi odvzem točk na podlagi kaznovalnega ukrepa, ki ni izpodbojen, upošteva kot samodejna pravna posledica;
            v) če se prisilni upravni ukrep odvzema vozniškega dovoljenja zaradi izgube pravice do vožnje, do katerega pride kot samodejna posledica odvzema začetno odobrenega števila točk, sodno izpodbija, ne pride do incidenčnega sodnega nadzora zakonitosti kaznovalnega ukrepa, ki ni izpodbojen in s katerim so bile odvzete točke.
            b) Ali člen 82 PDEU in, odvisno od primera, člen 91(1)(c) PDEU in ukrepi prava Unije, ki so bili sprejeti na njuni podlagi, ter Okvirni sklep […] dovoljujejo, da se v okoliščinah postopka v glavni stvari načelo vzajemnega priznavanja sodnih odločb in sodb oziroma ukrepi za izboljšanje varnosti v prometu ne uporabijo za odločbo o naložitvi denarne kazni ali globe zaradi prometnega prekrška, ki se v skladu s pravom Unije lahko opredeli kot prekršek „manjšega pomena“, ker je država članica predvidela, da se ne upoštevajo zahteve izpodbojnosti pred sodiščem, ki je pristojno tudi za kazenske zadeve, in uporaba postopkovnih pravil nacionalnega prava o pravnih sredstvih v primeru obtožbe zaradi storitve kaznivega dejanja?
            4. Če je odgovor na drugo vprašanje nikalen, se prosi tudi za odgovor na ta vprašanja:
            Ali člen 82 PDEU in, odvisno od primera, člen 91(1)(c) Pogodbe ter ukrepi prava Unije, ki so bili sprejeti na njuni podlagi, ter Okvirni sklep […] dovoljujejo, da se načelo vzajemnega priznavanja sodnih odločb in sodb oziroma ukrepi prava Unije v zvezi z izboljšanjem varnosti v prometu v skladu z diskrecijsko pravico države članice – s tem da je ta v normativnem aktu predvidela, da se ne upoštevajo zahteve izpodbojnosti pred sodiščem, ki je pristojno tudi za kazenske zadeve, in uporaba postopkovnih pravil nacionalnega prava o pravnih sredstvih v primeru obtožbe zaradi storitve kaznivega dejanja – ne uporabijo za odločbo o naložitvi denarne kazni ali globe zaradi prometnega prekrška, pri tem pa hkrati v okoliščinah postopka v glavni stvari za odločbo velja:
            a) dejanje, in sicer prometno nesrečo, zaradi katere je nastala premoženjska škoda, je treba opredeliti kot storjeno krivdno dejanje in se kaznuje kot upravnopravni prekršek;
            b) glede na višino predvidene denarne kazni ali globe se odločba o njeni naložitvi ne more sodno izpodbijati in prizadeti nima možnosti dokazati, da dejanj, ki se mu očitajo, ni storil krivdno;
            c) število točk, ki je navedeno v odločbi, se odvzame kot samodejna posledica začetka pravnomočnosti odločbe;
            d) v okviru uvedenega sistema vozniških dovoljenj, ob izdaji katerih se dodeli neko število točk za upoštevanje storjenih prekrškov, se tudi odvzem točk na podlagi kaznovalnega ukrepa, ki ni izpodbojen, upošteva kot samodejna pravna posledica;
            e) če se prisilni upravni ukrep odvzema vozniškega dovoljenja zaradi izgube pravice do vožnje, do katerega pride kot samodejna posledica odvzema začetno odobrenega števila točk, sodno izpodbija, ne pride do incidenčnega sodnega nadzora zakonitosti kaznovalnega ukrepa, ki ni izpodbojen in s katerim so bile odvzete točke.“
            Pristojnost Sodišča
            40. Predložitveno sodišče želi s svojimi vprašanji v bistvu izvedeti, ali je treba člene 67 PDEU, 82 PDEU in 91(1)(c) PDEU ter akte sekundarne zakonodaje v zvezi z  območjem svobode, varnosti in pravice razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni ureditvi, kakršna velja v Bolgariji, v kateri ni priznana pravica do pravnega sredstva zoper odločbe o naložitvi kazni za kršitve cestnoprometnih predpisov „manjšega pomena“, čeprav je s temi odločbami naložena ne samo denarna kazen v manjšem znesku, ampak tudi odvzem točk z vozniškega dovoljenja.
            41. V zvezi z določbami Pogodbe DEU, katerih razlago zahteva predložitveno sodišče, je treba navesti, da se vse navedene določbe – ker se nanašajo zgolj na institucije Unije in ker se nobena od njih ne nanaša na sistem kazni za kršitve prometnih predpisov – v postopku v glavni stvari ne uporabljajo.
            42. Člen 67 PDEU namreč odpira poglavje 1, naslovljeno „Splošne določbe“, pod naslovom V navedene pogodbe v zvezi z območjem svobode, varnosti in pravice. Navedeni člen določa predmet, cilj in temeljna pravila delovanja institucij Unije za popolno vzpostavitev tega območja. Člen 82 PDEU, ki je pod istim naslovom v poglavju 4 in se nanaša na pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah, določa tudi ukrepe, ki jih mora sprejeti zakonodajalec Unije zaradi vzpostavitve popolnega sodelovanja med državami članicami na področju kazenskih zadev in določa pravilo, da mora to sodelovanje temeljiti na načelu vzajemnega priznavanja.
            43. Člen 91 PDEU, ki je pod naslovom VI Pogodbe DEU o prevozu, v odstavku 1 določa ukrepe, ki jih morajo sprejeti institucije Unije zaradi vzpostavitve skupne prometne politike. Ne določa nobenega pravila na področju kaznovanja kršitev cestnoprometnih predpisov.
            44. Kot izhaja iz ustaljene sodne prakse Sodišča, to ni pristojno odgovoriti na vprašanje za predhodno odločanje, če razlaga pravil prava Unije, ki jo zahteva predložitveno sodišče, nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora v postopku v glavni stvari in če teh pravil v postopku v glavni stvari ni mogoče uporabiti (glej zlasti sodbi z dne 1. oktobra 2009 v zadevi Woningstichting Sint Servatius, C-567/07, ZOdl., str. I-9021, točka 43, in z dne 22. decembra 2010 v zadevi Omalet, C-245/09, ZOdl., str. I-13771, točka 11).
            45. Zato je treba vprašanja za predhodno odločanje v delu, v katerem se nanašajo na člene 67 PDEU, 82 PDEU in 91(1)(c) PDEU, razglasiti za nedopustna.
            46. Kar zadeva akte sekundarne zakonodaje, se predložitveno sodišče v obrazložitvi svoje odločbe sklicuje na Sporazum o sodelovanju, Konvencijo o prepovedi vožnje in Okvirni sklep.
            47. Vendar je treba glede tega opozoriti, da so pravna podlaga navedenih aktov določbe naslova VI Pogodbe EU v različici pred Lizbonsko pogodbo.
            48. Kot izhaja iz člena 35(1) in (2) EU, je bilo Sodišče pristojno za predhodno odločanje o razlagi okvirnih sklepov in sklepov ter konvencij, sprejetih na podlagi tega naslova VI, le pod pogojem, da je zadevna država članica z izjavo priznala to pristojnost.
            49. Glede tega ni sporno, da Republika Bolgarija ni podala take izjave. Poleg tega notranje določbe, kakršna je člen 628(1) zakona o pravdnem postopku, na katero se sklicuje predložitveno sodišče in v kateri je sicer v bistvu zgolj povzeto besedilo člena 267 PDEU, nikakor ni mogoče enačiti s tako izjavo.
            50. Poleg tega je iz člena 10 Protokola št. 36 o prehodni ureditvi, priloženega k Pogodbi DEU, razvidno, da v zvezi z akti Unije na področju policijskega in pravosodnega sodelovanja v kazenskih zadevah, sprejetimi pred začetkom veljavnosti Lizbonske pogodbe, pristojnosti Sodišča na podlagi naslova VI Pogodbe EU, v različici pred navedenim datumom, ostanejo nespremenjene v obdobju petih let po tem datumu, tudi če so bile priznane na podlagi člena 35(2) zadnjenavedene pogodbe.
            51. Na podlagi zgoraj navedenega je mogoče ugotoviti, da Sodišče nima nikakršne pristojnosti za odločanje o predlogu za sprejetje predhodne odločbe predložitvenega sodišča v delu, v katerem se ta nanaša na Sporazum o sodelovanju, Konvencijo o prepovedi vožnje in Okvirni sklep.
            52. Predložitveno sodišče se v obrazložitvi svoje odločbe sklicuje tudi na načelo vzajemnega priznavanja odločb, sprejetih v drugi državi članici, o kršitvah cestnoprometnih predpisov, na podlagi česar sklepa, da pravo Unije nasprotuje nacionalni ureditvi, v kateri ni priznana pravica do pravnega sredstva zoper odločbe o odvzemu točk z vozniškega dovoljenja.
            53. Vendar glede tega zadošča navesti, da se navedeno načelo – tudi zgolj hipotetično – lahko nanaša le na čezmejne postopke o priznanju in izvršitvi odločb v drugi državi članici od tiste, v kateri so bile sprejete.
            54. V obravnavani zadevi je postopek v glavni stvari povsem notranji. Zadeva namreč osebo, ki prebiva na ozemlju Republike Bolgarije in je izpodbijala odločbo, s katero so ji organi te države naložili kazen zaradi prometne nesreče, ki se je zgodila v isti državi članici. Zato je razlaga načela vzajemnega priznavanja povsem brez pomena za rešitev tega spora.
            55. Predložitveno sodišče poleg tega sprašuje, ali pravo Unije nasprotuje pravilom bolgarskega prava iz postopka v glavni stvari, ker naj bi se z njimi kršila pravica do učinkovitega pravnega sredstva, zagotovljena s členom 6 EKČP in členoma 47 in 48 Listine.
            56. Glede tega je treba opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso zahteve v zvezi z varstvom temeljnih pravic zavezujejo države članice v vseh primerih, v katerih so dolžne izvajati pravo Unije (glej sklepe z dne 12. novembra 2010 v zadevi Asparuhov Estov in drugi, C-339/10, ZOdl., str. I-11465, točka 13; z dne 1. marca 2011 v zadevi Chartry, C-457/09, ZOdl., str. I-819, točka 25, in z dne 14. decembra 2011 v združenih zadevah Boncea in drugi, C-483/11 in C-484/11, točka 29).
            57. Poleg tega člen 51(1) Listine določa, da se njene določbe uporabljajo za države članice samo takrat, kadar izvajajo pravo Unije, in da na podlagi člena 6(1) PEU, ki Listini priznava enako pravno veljavnost kot Pogodbama, ta ne ustvarja novih pristojnosti Unije.
            58. Zato mora Sodišče v okviru predloga za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, kadar nacionalna ureditev spada na področje uporabe prava Unije, pri sprejetju predhodne odločbe zagotoviti vse prvine razlage, ki jih nacionalno sodišče potrebuje za presojo skladnosti te ureditve s temeljnimi pravicami, kot izhajajo zlasti iz Listine (glej v tem smislu sodbi z dne 29. maja 1997 v zadevi Kremzow, C-299/95, Recueil, str. I-2629, točka 15, in z dne 15. novembra 2011 v zadevi Dereci in drugi, C-256/11, ZOdl., str. I-11315, točka 72).
            59. V obravnavani zadevi iz predložitvene odločbe ni razvidno, da nacionalna ureditev pomeni ukrep za izvajanje prava Unije ali da jo s tem pravom povezujejo druge navezne okoliščine. Zato pristojnost Sodišča, da poda odgovor na predlog za sprejetje predhodne odločbe v delu, v katerem se nanaša na temeljno pravico do učinkovitega pravnega sredstva, ni dokazana (glej zgoraj navedene sklepe Asparuhov Estov in drugi, točka 14; Chartry, točki 25 in 26, ter Boncea in drugi, točka 34).
            60. Iz vsega navedenega izhaja, da je treba predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Administrativen sad Sofija-grad, razglasiti za nedopusten.
            Stroški
            61. Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

            Izrek
            Iz teh razlogov je Sodišče (osmi senat) razsodilo:
            Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Administrativen sad Sofija-grad (Bolgarija) z odločbo z dne 27. decembra 2010 (zadeva  C-27/11), je nedopusten.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 17. maja 2001. # TNT Traco SpA proti Poste Italiane SpA in drugim. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunale civile di Genova - Italija. # Zadeva C-340/99.