title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 8. maja 2014.#H. N. proti Minister for Justice, Equality and Law Reform in drugim.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Supreme Court (Irska).#Direktiva 2004/83/ES – Minimalni standardi glede pogojev za priznanje statusa begunca ali statusa subsidiarne zaščite – Direktiva 2005/85/ES – Minimalni standardi glede postopkov za priznanje ali odvzem statusa begunca v državah članicah – Nacionalno postopkovno pravilo, ki obravnavanje prošnje za subsidiarno zaščito pogojuje s predhodno zavrnitvijo prošnje za priznanje statusa begunca – Dopustnost – Procesna avtonomija držav članic – Načelo učinkovitosti – Pravica do dobrega upravljanja – Listina Evropske unije o temeljnih pravicah – Člen 41 – Nepristranskost in hitrost postopka.#Zadeva C‑604/12.

text:
         SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 8. maja 2014 (
            *1
         )
      „Direktiva 2004/83/ES — Minimalni standardi glede pogojev za priznanje statusa begunca ali statusa subsidiarne zaščite — Direktiva 2005/85/ES — Minimalni standardi glede postopkov za priznanje ali odvzem statusa begunca v državah članicah — Nacionalno postopkovno pravilo, ki obravnavanje prošnje za subsidiarno zaščito pogojuje s predhodno zavrnitvijo prošnje za priznanje statusa begunca — Dopustnost — Procesna avtonomija držav članic — Načelo učinkovitosti — Pravica do dobrega upravljanja — Listina Evropske unije o temeljnih pravicah — Člen 41 — Nepristranskost in hitrost postopka“
      V zadevi C‑604/12,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Supreme Court (Irska) z odločbo z dne 19. decembra 2012, ki je prispela na Sodišče 27. decembra 2012, v postopku

         H. N.

      proti

         Minister for Justice, Equality and Law Reform,

         Ireland,

         Attorney General,

      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi L. Bay Larsen (poročevalec), predsednik senata, K. Lenaerts, podpredsednik Sodišča v funkciji sodnika četrtega senata, M. Safjan, J. Malenovský, sodniki, in A. Prechal, sodnica,
      generalni pravobranilec: Y. Bot,
      sodna tajnica: A. Impellizzeri, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 17. oktobra 2013,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za H. N. T. Coughlan, solicitor, J. O’Reilly, SC, in M. McGrath, BL,

               —

               za Minister for Justice, Equality and Law Reform E. Creedon, agentka,

               —

               za belgijsko vlado T. Materne in C. Pochet, agenta,

               —

               za nemško vlado T. Henze in J. Möller, agenta,

               —

               za italijansko vlado G. Palmieri, agentka, skupaj z G. Palatiellom, avvocato dello Stato,

               —

               za Evropsko komisijo M. Condou-Durande in M. Wilderspin, agenta,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 7. novembra 2013
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Direktive Sveta 2004/83/ES z dne 29. aprila 2004 o minimalnih standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da se jim prizna status begunca ali osebe, ki iz drugih razlogov potrebuje mednarodno zaščito, in o vsebini te zaščite (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 7, str. 96, in popravek v UL 2005, L 204, str. 24) in člena 41 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med H. N., pakistanskim državljanom, ter Minister for Justice, Equality and Law Reform (v nadaljevanju: minister), Ireland in Attorney General glede ministrove zavrnitve obravnavanja prošnje pritožnika za status subsidiarne zaščite, ker predhodno ni vložil prošnje za status begunca.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Direktiva 2004/83

               3

               V uvodnih izjavah 5, 6 in 24 Direktive 2004/83 je navedeno:

                        „(5)

                        Sklepi iz Tampereja predvidevajo tudi, da je treba pravila o statusu begunca dopolniti z ukrepi o subsidiarnih oblikah zaščite, s čimer se zagotovi ustrezen status vsaki osebi, ki potrebuje takšno zaščito.

                        (6)

                        Glavni cilj te direktive je po eni strani zagotoviti, da države članice uporabljajo skupna merila za ugotavljanje, katere osebe resnično potrebujejo mednarodno zaščito, po drugi strani pa zagotoviti, da je v vseh državah članicah tem osebam na voljo določena minimalna raven ugodnosti.

                  […]

                        (24)

                        Treba je določiti tudi minimalne standarde za opredelitev in vsebino statusa subsidiarne zaščite. Subsidiarna zaščita naj bo dopolnilna in dodatna oblika zaščite beguncev, ki jo vsebuje [Konvencija o statusu beguncev, podpisana v Ženevi 28. julija 1951 (Zbirka pogodb Združenih narodov, zvezek 189, str. 150, št. 2545 (1954)), ki je začela veljati 22. aprila 1954 (v nadaljevanju: Ženevska konvencija)].“

               4

               V skladu s členom 2(a), (c), (e) in (f) navedene direktive v tej direktivi:

                        „(a)

                        ‚mednarodna zaščita‘ pomeni status begunca in status subsidiarne zaščite, kot sta opredeljena v točkah (d) in (f);

                  […]

                        (c)

                        ‚begunec‘ pomeni državljana tretje države, ki se zaradi utemeljenega strahu pred preganjanjem zaradi rasne, verske, nacionalne pripadnosti, političnega prepričanja ali pripadnosti določeni družbeni skupini nahaja izven države, katere državljan je, in ne more ali zaradi tega strahu noče izkoristiti zaščite te države, ali osebo brez državljanstva, ki se nahaja izven prejšnje države stalnega prebivališča zaradi enakih razlogov, kot so navedeni zgoraj, in se zaradi tega strahu noče vrniti vanjo, in za katero se ne uporablja člen 12;

                  […]

                        (e)

                        ‚oseba, upravičena do subsidiarne zaščite‘ pomeni državljana tretje države […], ki ni opredeljen[…] kot begunec, a je bilo v zvezi z njim dokazano, da obstajajo utemeljeni razlogi za prepričanje, da bi se zadevna oseba, če bi se vrnila v izvorno državo, […] soočila z utemeljenim tveganjem, da utrpi resno škodo, kot je opredeljena v členu 15 […];

                        (f)

                        ‚status subsidiarne zaščite‘ pomeni priznanje državljana tretje države ali osebe brez državljanstva kot osebe, upravičene do subsidiarne zaščite, s strani države članice“.

               5

               V členu 15(c) Direktive 2004/83 iz poglavja V, ki je naslovljeno „Pogoji, ki jih morajo izpolnjevati osebe za priznanje subsidiarne zaščite“, je pod naslovom „Resna škoda“ določeno, da ta zajema:

                        „(c)

                        resno in individualno grožnjo za življenje ali osebnost civilista zaradi samovoljnega nasilja v situacijah mednarodnega ali notranjega oboroženega spopada.“

               6

               Člen 18 Direktive 2004/83 določa:
               „Države članice priznajo status subsidiarne zaščite državljanu tretje države ali osebi brez državljanstva, ki izpolnjuje pogoje za subsidiarno zaščito v skladu s poglavjema II in IV.“

         Direktiva 2005/85/ES

               7

               Direktiva Sveta 2005/85/ES z dne 1. decembra 2005 o minimalnih standardih glede postopkov za priznanje ali odvzem statusa begunca v državah članicah (UL L 326, str. 13, in popravek v UL 2006, L 236, str. 36) v členu 3(3) in (4) določa:
               „3.   Če države članice izvajajo ali uvedejo en postopek, po katerem obravnavajo prošnje za azil kot prošnje na podlagi Ženevske konvencije in kot prošnje za druge vrste mednarodne zaščite, ki se zagotovi v okoliščinah, kot so opredeljene v členu 15 Direktive 2004/83/ES, uporabljajo to direktivo skozi ves postopek.
               4.   Države članice se prav tako lahko odločijo, da to direktivo uporabljajo v postopkih odločanja o prošnjah za katero koli obliko mednarodne zaščite.“

               8

               V skladu s členom 23(4) te direktive imajo države članice možnost pospešiti postopek preučitve pogojev, določenih za pridobitev statusa begunca, zlasti kadar je očitno, da prosilca ni mogoče šteti za begunca.

         Irsko pravo

               9

               Na Irskem je treba v zvezi s priznanjem mednarodne zaščite razlikovati med dvema vrstama prošenj, in sicer med:

                        —

                        prošnjo za azil in v primeru negativne odločbe o tej prošnji

                        —

                        prošnjo za subsidiarno zaščito.

               10

               V navedeni državi članici se vsaka od obeh prošenj obravnava po posebnem postopku, ki si sledita.

               11

               Določbe, ki urejajo obravnavanje prošenj za azil, so v bistvu vsebovane v zakonu o beguncih iz leta 1996 (Refugee Act 1996) v različici, ki je veljala v času dejanskega stanja v postopku v glavni stvari.

               12

               V členu 3 zakona o priseljevanju iz leta 1999 (Immigration Act 1999) je določeno, da ima minister pravico odrediti prisilno odstranitev oseb, takšne odredbe pa lahko na podlagi odstavka 2(f) navedenega člena 3 med drugim sprejme proti „osebi, ki ji je [minister] zavrnil prošnjo za azil“.

               13

               Določbe, ki urejajo obravnavanje prošenj za subsidiarno zaščito, so vsebovane v uredbi iz leta 2006 o Evropskih skupnostih (zahteve za priznanje zaščite) (European Communities (Eligibility for Protection) Regulations 2006 (Statutory Instrument no 518/2006)), katere cilj je bil med drugim prenos Direktive 2004/83 (v nadaljevanju: uredba iz leta 2006).

               14

               Člen 3 uredbe iz leta 2006 določa:
               „1.   […] ta uredba se uporablja za te odločbe […]:
               […]

                        (c)

                        obvestilo o nameri izdaje sklepa o prisilni odstranitvi v skladu s členom 3(3) [zakona o priseljevanju iz leta 1999] za osebo, za katero se uporabi člen 3(2)(f) […].

                  […]“

               15

               Člen 4 te uredbe določa:
               „(1)(a)   Obvestilo o nameri iz člena 3(3) [zakona o priseljevanju iz leta 1999] mora vključevati navedbo, da lahko oseba, za katero se uporabi člen 3(2)(f) navedenega zakona, če meni, da je upravičena do subsidiarne zaščite, na podlagi člena 3(3)(b) tega zakona predloži stališča, lahko pa tudi pri [ministru] v roku 15 dni, ki je naveden v tem obvestilu, vloži prošnjo za subsidiarno zaščito.
               […]
               (2)   [Ministru] ni treba obravnavati prošnje za subsidiarno zaščito, ki jo vloži oseba, ki ni oseba, na katero se nanaša člen 3(2)(f) [zakona o priseljevanju iz leta 1999], ali ki ni vložena v obliki obrazca, navedenega v odstavku 1(b).“

         Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

               16

               H. N. je pakistanski državljan, ki je na irsko ozemlje leta 2003 vstopil z vizumom, ki je vseboval navedbo „študent“.

               17

               Po poroki z irsko državljanko mu je bilo izdano dovoljenje za prebivanje na Irskem do 31. decembra 2005.

               18

               Minister je H. N. 23. februarja 2006 obvestil, prvič, da mu dovoljenje za prebivanje v državi ni bilo podaljšano, ker ni več živel s svojo ženo, in drugič, da mu namerava v skladu s svojimi zakonskimi pristojnostmi izdati sklep o prisilni odstranitvi iz države.

               19

               H. N. je 16. junija 2009 pri ministru, ne da bi predhodno vložil prošnjo za azil, vložil prošnjo za subsidiarno zaščito, pri čemer je navedel zlasti, da se ne boji preganjanja, da pa se boji vrniti v svojo izvorno državo zaradi nevarnosti, da bi tam utrpel „resno škodo“ v smislu člena 15 Direktive 2004/83.

               20

               Minister je H. N. 23. junija 2009 obvestil, da njegove prošnje za subsidiarno zaščito ne more obravnavati, in navedel, da je vložitev prošnje za status subsidiarne zaščite po irskem pravu pogojena z zavrnitvijo prošnje za status begunca.

               21

               Po nadaljnjih prizadevanjih H. N. za obravnavanje njegove prošnje za subsidiarno zaščito je minister je v dopisu z dne 27. julija 2009 ponovil razlog za zavrnitev obravnave te prošnje.

               22

               H. N. je 12. oktobra 2009 pri High Court vložil tožbo za razveljavitev odločbe ministra, saj je menil, da mora imeti v skladu z nacionalnim pravom, s katerim je bila prenesena Direktiva 2004/83, pravico do vložitve „samostojne“ prošnje za subsidiarno zaščito.

               23

               Ker je bila ta tožba za razveljavitev zavrnjena, je H. N. vložil pritožbo na Supreme Court.

               24

               V teh okoliščinah je Supreme Court odločilo, da prekine odločanje in Sodišču postavi to vprašanje za predhodno odločanje:
               „Ali Direktiva [2004/83] ob upoštevanju načela dobrega upravljanja v pravu Unije, zlasti kot je določeno v členu 41 Listine […], omogoča državi članici, da v nacionalnem pravu določi, da se prošnja za status subsidiarne zaščite obravnava le, če je prosilec v skladu z nacionalnim pravom zaprosil za status begunca in je bila njegova prošnja zavrnjena?“

         Vprašanje za predhodno odločanje

               25

               Predložitveno sodišče s svojim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba Direktivo 2004/83 in pravico do dobrega upravljanja razlagati tako, da nasprotujeta nacionalni zakonodaji, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari in za katero je značilen obstoj dveh ločenih in zaporednih postopkov za obravnavanje prošnje za azil oziroma prošnje za subsidiarno zaščito ter ki obravnavanje prošnje za subsidiarno zaščito pogojuje s predhodno zavrnitvijo prošnje za status begunca.

               26

               Na začetku je treba spomniti, da Direktiva 2004/83 v okviru pojma „mednarodna zaščita“ ureja dva različna režima zaščite, in sicer na eni strani status begunca, na drugi strani pa status subsidiarne zaščite.

               27

               V zvezi s tem je treba poudariti – kot je razvidno iz uvodnih izjav 3, 16 in 17 Direktive 2004/83 – da je Ženevska konvencija temelj mednarodne pravne ureditve za zaščito beguncev in da so bile določbe te direktive sprejete za pomoč pristojnim organom držav članic pri uporabi te konvencije na podlagi skupnih pojmov in meril (sodba X in drugi, od C‑199/12 do C‑201/12, EU:C:2013:720, točka 39 in navedena sodna praksa).

               28

               Določbe navedene direktive je torej treba razlagati ob upoštevanju njene splošne sistematike in namena ter ob spoštovanju navedene konvencije in drugih upoštevnih pogodb iz člena 78(1) PDEU (sodba Abed El Karem El Kott in drugi, C‑364/11, EU:C:2012:826, točka 43 in navedena sodna praksa).

               29

               V zvezi s tem je treba poudariti, da oseba, upravičena do subsidiarne zaščite, glede na besedilo člena 2(e) Direktive 2004/83 pomeni državljana tretje države ali osebo brez državljanstva, ki ni opredeljena kot begunec.

               30

               Uporaba izraza „subsidiarna“ in besedilo tega člena kažeta na to, da je status subsidiarne zaščite namenjen državljanom tretjih držav, ki ne izpolnjujejo pogojev za priznanje statusa begunca.

               31

               Poleg tega je iz uvodnih izjav 5, 6 in 24 Direktive 2004/83 razvidno, da morajo minimalni standardi priznanja subsidiarne zaščite omogočati dopolnitev zaščite beguncev, določene v Ženevski konvenciji, tako da se opredelijo osebe, ki resnično potrebujejo mednarodno zaščito, in se jim zagotovi ustrezen status (sodba Diakité, C‑285/12, EU:C:2014:39, točka 33).

               32

               Iz teh ugotovitev izhaja, da je subsidiarna zaščita, določena z Direktivo 2004/83, dopolnilna in dodatna oblika zaščite beguncev, ki jo vsebuje Ženevska konvencija.

               33

               Takšna razlaga je poleg tega skladna s cilji, določenimi s členom 78(2)(a) in (b) PDEU, v skladu s katerim Evropski parlament in Svet Evropske unije sprejmeta ukrepe za skupni evropski azilni sistem, ki med drugim zajema „enoten status subsidiarne zaščite za državljane tretjih držav, ki bi brez pridobitve evropskega azila potrebovali mednarodno zaščito“.

               34

               Poleg tega – kot je poudaril generalni pravobranilec v točkah 46 in 49 sklepnih predlogov – glede na to, da ni nujno, da prosilec za mednarodno zaščito lahko oceni, na katero vrsto zaščite se navezuje njegova prošnja, in da poleg tega status begunca zagotavlja širšo zaščito od tiste, ki jo daje subsidiarna zaščita, mora načeloma pristojni organ ugotoviti najprimernejši status glede na položaj tega prosilca.

               35

               Iz teh preudarkov izhaja, da se prošnje za subsidiarno zaščito načeloma ne sme obravnavati, dokler pristojni organ ne ugotovi, da prosilec za mednarodno zaščito ne izpolnjuje pogojev za priznanje statusa begunca.

               36

               Iz tega sledi, da Direktiva 2004/83 ne nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki določa preučitev pogojev za priznanje statusa begunca pred preučitvijo pogojev za subsidiarno zaščito.

               37

               Vendar je treba še preučiti, ali druga pravila prava Unije nasprotujejo nacionalni zakonodaji, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari in ki vzpostavlja dva ločena postopka za obravnavanje prošnje za azil oziroma prošnje za subsidiarno zaščito, pri čemer je drugo prošnjo mogoče vložiti le po zavrnitvi prve.

               38

               V zvezi s tem je treba opozoriti, da Direktiva 2004/83 ne vsebuje postopkovnih pravil, ki bi se uporabljala za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito. Direktiva 2005/85 je tista, ki določa minimalne standarde glede postopkov za obravnavanje prošenj in natančno opredeljuje pravice prosilcev za azil.

               39

               Vendar se Direktiva 2005/85 za prošnje za subsidiarno zaščito uporablja le, kadar država članica uvede samo en postopek, v okviru katerega obravnava prošnjo glede obeh oblik mednarodne zaščite, in sicer statusa begunca in subsidiarne zaščite (sodba M., C‑277/11, EU:C:2012:744, točka 79).

               40

               Kot je razvidno iz točke 37 te sodbe, pa položaj na Irskem ni tak.

               41

               Torej, ker postopkovna pravila v zvezi z obravnavanjem prošnje za subsidiarno zaščito niso določena s pravom Unije, ostajajo države članice v skladu z načelom procesne avtonomije pristojne za ureditev teh pravil, pri čemer morajo hkrati zagotoviti spoštovanje temeljnih pravic in poln učinek določb prava Unije o subsidiarni zaščiti (glej v tem smislu sodbo VEBIC, C‑439/08, EU:C:2010:739, točka 64).

               42

               Iz tega sledi, da mora nacionalno postopkovno pravilo, kakršno je to iz postopka v glavni stvari in ki obravnavanje prošnje za subsidiarno zaščito pogojuje s predhodno zavrnitvijo prošnje za priznanje statusa begunca, osebam, ki prosijo za subsidiarno zaščito, zagotoviti učinkovit dostop do pravic, ki jim jih podeljuje Direktiva 2004/83.

               43

               V zvezi s tem – kot je razvidno iz ugotovitev, navedenih v točkah od 29 do 35 te sodbe – zgolj to, da se prošnja za subsidiarno zaščito obravnava le po sprejetju odločbe o zavrnitvi statusa begunca, načeloma ne more ogroziti učinkovitega dostopa prosilcev za subsidiarno zaščito do pravic, ki jim jih podeljuje Direktiva 2004/83.

               44

               Vseeno pa zakonodaja, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, pomeni, da se državljan tretje države, ki želi pridobiti samo subsidiarno zaščito, nujno znajde pred dvema različnima postopkovnima korakoma, saj zaradi tega podvajanja postopka za priznanje mednarodne zaščite obstaja nevarnost za podaljšanje tega postopka in s tem za zamudo pri obravnavanju prošnje za subsidiarno zaščito.

               45

               Za učinkovitost dostopa do statusa subsidiarne zaščite je nujno, prvič, da se lahko prošnja za priznanje statusa begunca in prošnja za subsidiarno zaščito vložita hkrati in, drugič, da se prošnja za subsidiarno zaščito obravnava v razumnem roku, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

               46

               V zvezi s tem je treba upoštevati tako trajanje obravnavanja prošnje za priznanje statusa begunca, ki se konča z zavrnitvijo te prošnje, kot trajanje obravnavanja prošnje za subsidiarno zaščito.

               47

               Prav tako je treba poudariti, da mora pristojni organ, kadar državljan tretje države vloži prošnjo za mednarodno zaščito, iz katere ni razviden noben dokaz, na podlagi katerega bi bilo mogoče ugotoviti, da ima utemeljen strah pred preganjanjem, čim prej ugotoviti, da gre za osebo, ki ne more uveljavljati statusa begunca, da lahko pravočasno pristopi k obravnavi prošnje za subsidiarno zaščito.

               48

               Organi, zadolženi za obravnavanje prošenj za mednarodno zaščito, imajo na podlagi člena 23(4) Direktive 2005/85 med drugim možnost pospešiti postopek preučitve pogojev, določenih za pridobitev statusa begunca, kadar je očitno, da prosilca ni mogoče šteti za „begunca“ v smislu člena 2(c) Direktive 2004/83.

               49

               Kar zadeva pravico do dobrega upravljanja, določeno v členu 41 Listine, je treba spomniti, da ta pravica odraža splošno načelo prava Unije.

               50

               Tako – kadar v postopku v glavni stvari država članica izvaja pravo Unije – se zahteve, ki izhajajo iz pravice do dobrega upravljanja, predvsem pravice vsakogar, da se njegove zadeve obravnavajo nepristransko in v razumnem roku, uporabijo v okviru postopka priznanja subsidiarne zaščite, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari in ki ga vodi pristojni nacionalni organ.

               51

               Treba je torej preveriti, ali pravica do dobrega upravljanja nasprotuje temu, da država članica v svojem nacionalnem pravu določi postopkovno pravilo, v skladu s katerim mora biti prošnja za subsidiarno zaščito predmet ločenega postopka, ki se nujno opravi po zavrnitvi prošnje za azil.

               52

               Kar zadeva, natančneje, zahtevo nepristranskosti, ta med drugim zajema objektivno nepristranskost v smislu, da mora nacionalni organ zagotoviti primerna jamstva, da se izključi vsak upravičen dvom glede morebitnih predsodkov (glej po analogiji sodbo Ziegler/Komisija, C‑439/11 P, EU:C:2013:513, točka 155).

               53

               Na začetku je treba poudariti, da v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, to, da nacionalni organ, preden začne obravnavo prošnje za subsidiarno zaščito, prosilca za to zaščito obvesti o svoji nameri izdaje sklepa o prisilni odstranitvi, samo po sebi ne more pomeniti, da ta organ ni objektivno nepristranski.

               54

               Namreč, ni sporno, da ta namera pristojnega organa temelji na ugotovitvi, da državljan tretje države ne izpolnjuje pogojev, ki se zahtevajo za priznanje statusa begunca. Ta ugotovitev torej ne pomeni, da je pristojni organ že sprejel stališče glede vprašanja, ali ta državljan izpolnjuje pogoje za priznanje subsidiarne zaščite.

               55

               Zato sporno postopkovno pravilo iz postopka v glavni stvari ni v nasprotju z zahtevo nepristranskosti, ki izhaja iz pravice do dobrega upravljanja.

               56

               Po drugi strani pa ta pravica – enako kot zahteve, ki jih nalaga načelo učinkovitosti in so navedene v točkah 41 in 42 te sodbe – zagotavlja, da pri trajanju celotnega postopka obravnavanja prošnje za mednarodno zaščito ni prekoračen razumen rok, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

               57

               Glede na vse zgornje ugotovitve je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da Direktiva 2004/83 in načelo učinkovitosti ter pravica do dobrega upravljanja ne nasprotujejo nacionalnemu postopkovnemu pravilu, kakršno je to iz postopka v glavni stvari in ki obravnavanje prošnje za subsidiarno zaščito pogojuje s predhodno zavrnitvijo prošnje za priznanje statusa begunca, če se lahko, prvič, prošnja za priznanje statusa begunca in prošnja za subsidiarno zaščito vložita hkrati in če, drugič, to nacionalno postopkovno pravilo ne privede do tega, da se prošnja za subsidiarno zaščito obravnava v nerazumnem roku, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

         Stroški

               58

               Ker je ta postopek za stranke v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopkih pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:

                     Direktiva Sveta 2004/83/ES z dne 29. aprila 2004 o minimalnih standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da se jim prizna status begunca ali osebe, ki iz drugih razlogov potrebuje mednarodno zaščito, in o vsebini te zaščite in načelo učinkovitosti ter pravica do dobrega upravljanja ne nasprotujejo nacionalnemu postopkovnemu pravilu, kakršno je to iz postopka v glavni stvari in ki obravnavanje prošnje za subsidiarno zaščito pogojuje s predhodno zavrnitvijo prošnje za priznanje statusa begunca, če se lahko, prvič, prošnja za priznanje statusa begunca in prošnja za subsidiarno zaščito vložita hkrati in če, drugič, to nacionalno postopkovno pravilo ne privede do tega, da se prošnja za subsidiarno zaščito obravnava v nerazumnem roku, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: angleščina.


Sodba Splošnega sodišča (prvi senat) z dne 12. septembra 2017.#Laufen Austria AG proti Evropski komisiji.#Konkurenca – Omejevalni sporazumi – Belgijski, nemški, francoski, italijanski, nizozemski in avstrijski trg kopalniške opreme – Sklep o ugotovitvi kršitve člena 101 PDEU in člena 53 Sporazuma EGP – Globe – Solidarna naložitev globe matični družbi in njeni hčerinski družbi – Zgornja meja 10 % celotnega prometa – Izračun zgornje meje zgolj glede na promet hčerinske družbe za kršitveno obdobje, ki je bilo predhodno nakupu te hčerinske družbe s strani matične družbe.#Zadeva T-411/10 RENV.


Sodba Sodišča z dne 2. marca 1983. # Gesellschaft zur Verwertung von Leistungsschutzrechten mbH (GVL) proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva 7/82.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 14. februarja 2001. # Komisija Evropskih skupnosti proti Francoski republiki. # Neizpolnitev obveznosti države. # Zadeva C-219/99.


Sodba Sodišča z dne 17. novembra 1992. # Komisija Evropskih skupnosti proti Helenski republiki. # Zadeva C-105/91.


title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 6. marca 2007.#Wienand Meilicke, Heidi Christa Weyde in Marina Stöffler proti Finanzamt Bonn-Innenstadt.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Finanzgericht Köln - Nemčija.#Davek od dohodka - Odbitek davka za dividende, ki so jih izplačale družbe rezidentke - Člena 56 ES in 58 ES - Omejitev časovnih učinkov sodbe.#Zadeva C-292/04.

text:
      Zadeva C-292/04
      Wienand Meilicke in drugi
      proti
      Finanzamt Bonn-Innenstadt
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Finanzgericht Köln)
      „Davek od dohodka – Odbitek davka za dividende, ki so jih izplačale družbe rezidentke – Člena 56 ES in 58 ES – Omejitev časovnih učinkov sodbe“
      Povzetek sodbe
      1.        Prosti pretok kapitala – Omejitve
      (člena 56 ES in 58 ES)
      2.        Vprašanja za predhodno odločanje – Razlaga – Časovni učinki sodb, v katerih je podana razlaga
      (člen 234 ES)
      1.        Člena 56 ES in 58 ES je treba razlagati tako, da nasprotujeta davčni ureditvi, na podlagi katere ima pri izplačilu dividend
         kapitalske družbe delničar, ki je neomejeno davčno zavezan v državi članici, pravico do davčnega odbitka, izračunanega na
         podlagi stopnje davka od dohodkov pravnih oseb, ki velja za razdeljeni dobiček, le če ima družba, ki izplača dividende, sedež
         v isti državi članici, ne pa, če ima ta družba sedež v drugi državi članici.

      Taka davčna ureditev pomeni omejitev prostega pretoka kapitala, saj lahko osebe, ki so neomejeno zavezane za plačilo dohodnine
         v zadevni državi članici, odvrne od kapitalskih naložb v družbe s sedežem v drugih državah članicah; prav tako lahko učinkuje
         omejevalno proti tem družbam, ker jih ovira pri pridobivanju kapitala v zadevni državi članici.

      Čeprav ta davčna zakonodaja temelji na povezavi med davčno ugodnostjo in dopolnilnim davkom, ob tem, da se odbitek davka,
         odobren delničarju, ki je neomejeno davčno zavezan v zadevni državi članici, izračuna na podlagi davka od dohodkov pravnih
         oseb, ki ga je družba s sedežem v tej državi članici dolžna plačati od razdeljenega dobička, taka ureditev ni nujna za ohranitev
         doslednosti nacionalnega davčnega sistema. Glede na cilj odpraviti dvojno obdavčitev dobička družb, izplačanega v obliki dividend,
         dodelitev davčnega odbitka delničarju, ki je v zadevni državi članici neomejeno zavezan za plačilo dohodnine in ima delnice
         družbe s sedežem v drugi državi članici, pri čemer bi se ta odbitek davka izračunal na podlagi davka od dohodkov pravnih oseb,
         ki ga dolguje ta družba v zadnji državi članici, ne bi postavila pod vprašaj doslednosti nacionalnega davčnega sistema in
         bi pomenila manjšo omejitev za prosti pretok kapitala.

      Zmanjšanja davčnih prihodkov glede dividend, ki jih izplačajo družbe s sedežem v drugih državah članicah ni mogoče šteti za
         nujen razlog v javnem interesu, na katerega se je mogoče sklicevati za utemeljevanje ukrepa, ki načeloma nasprotuje temeljni
         svoboščini.

      (Glej točke 20, 23, 24, 28, 29, 30 in 31 ter izrek.)
      2.        Pri izvrševanju pristojnosti iz člena 234 ES lahko Sodišče na podlagi splošnega načela pravne varnosti, ki je sestavni del
         pravnega reda Skupnosti, zadevnim osebam zgolj izjemoma omeji možnost sklicevanja na določbo, o kateri je Sodišče sprejelo
         razlago, da bi izpodbijale pravna razmerja, nastala v dobri veri. Taka omejitev se lahko dovoli le v isti sodbi, s katero
         se odloči o zahtevani razlagi. Nujno je namreč potreben enotni trenutek določitve časovnih učinkov zahtevane razlage, ki jo
         da Sodišče glede določbe prava Skupnosti. Zato načelo, da se omejitev lahko dovoli le v isti sodbi, s katero odloči o zahtevani
         razlagi, zagotavlja enakost obravnavanja držav članic in drugih zadevnih oseb ter izpolnjuje zahteve, ki izhajajo iz načela
         pravne varnosti.

      (Glej točke od 34 do 37.)
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
      z dne 6. marca 2007(*)

      „Davek od dohodka – Odbitek davka za dividende, ki so jih izplačale družbe rezidentke – Člena 56 ES in 58 ES – Omejitev časovnih učinkov sodbe“
      V zadevi C-292/04,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Finanzgericht Köln (Nemčija)
         z odločbo z dne 24. junija 2004, ki je na Sodišče prispela 9. julija 2004, v postopku

      Wienand Meilicke,

      Heidi Christa Weyde,

      Marina Stöffler
      proti
      Finanzamt Bonn-Innenstadt,

      SODIŠČE (veliki senat),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts, R. Schintgen in J. Klučka, predsedniki
         senatov, J. N. Cunha Rodrigues, sodnik, R. Silva de Lapuerta, sodnica, M. Ilešič, J. Malenovský, U. Lõhmus in E. Levits (poročevalec),
         sodniki,

      generalni pravobranilec: A. Tizzano, nato C. Stix-Hackl, generalna pravobranilka,
      sodna tajnika: B. Fülöp, administrator, in K. Sztranc-Stawiczek, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 8. septembra 2005,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za W. Meilickeja, H. C. Weyde in M. Stöffler W. Meilicke in R. Portner, odvetniki,
      –        za nemško vlado C. Quassowski, A. Tiemann in R. Stotz, zastopniki, skupaj s K.-T. Stoppom, odvetnikom,
      –        za vlado Združenega kraljestva T. Ward, barrister,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti K. Gross in R. Lyal, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca A. Tizzana na obravnavi 10. novembra 2005,
      na podlagi sklepa o ponovnem odprtju ustnega postopka z dne 7. aprila 2006 in obravnave z dne 30. maja 2006,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za W. Meilickeja, H. C. Weyde in M. Stöffler W. Meilicke in D. E. Rabback, odvetniki,
      –        za nemško vlado M. Lumma, R. Stotz in V. Rietmeyer, zastopniki,
      –        za češko vlado T. Boček, zastopnik,
      –        za dansko vlado J. Molde, zastopnik,
      –        za grško vlado K. Georgiadi, zastopnik,
      –        za špansko vlado J. M. Rodríguez Cárcamo, zastopnik,
      –        za francosko vlado J.‑C. Gracia, zastopnik,
      –        za madžarsko vlado R. Somssich in A. Müller, zastopnici,
      –        za nizozemsko vlado M. de Grave, zastopnik,
      –        za avstrijsko vlado H. Dossi, zastopnik,
      –        za švedsko vlado K. Wistrand in A. Falk, zastopnici,
      –        za vlado Združenega kraljestva P. Baker, QC,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti L. Gross in R. Lyal, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke C. Stix-Hackl na obravnavi 5. oktobra 2006
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 56 ES in 58 ES.

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med W. Meilickejem, H. C. Weyde in M. Stöffler, dediči H. Meilickeja, preminulega
         3. maja 1997, in Finanzamt Bonn-Innenstadt (v nadaljevanju: Finanzamt) glede obdavčitve dividend, ki so jih preminulemu v
         letih od 1995 do 1997 izplačale družbe, ki imajo sedež na Danskem in na Nizozemskem.

       Pravni okvir
       Pravo Skupnosti
      3        V poglavju 4, naslovljenem „Kapital in plačila“, iz naslova III – „Prosti pretok oseb, storitev in kapitala“ tretjega dela
         Pogodbe ES, ki govori o politikah Skupnosti, člen 56(1) ES določa:

      „V okviru določb tega poglavja so prepovedane vse omejitve pretoka kapitala med državami članicami ter med državami članicami
         in tretjimi državami.“

      4        Člen 58(1) ES določa:

      „Določbe člena 56 ne posegajo v pravice držav članic, da:
      a)      uporabljajo ustrezne predpise svojega davčnega prava, v katerih so različno obravnavani davčni zavezanci, ki niso v enakem
         položaju glede na prebivališče ali kraj, v katerem je naložen njihov kapital;

      […]“
      5        Člen 58(3) ES določa:

      „Ukrepi in postopki iz odstavkov 1 in 2 ne smejo biti sredstvo samovoljne diskriminacije ali prikritega omejevanja prostega
         pretoka kapitala in plačil iz člena 56.“

       Nemško pravo, ki se je uporabljalo v letih od 1995 do 1997
      6        V skladu s členi 1, 2 in 20 zakona o dohodnini (Einkommensteuergesetz) z dne 7. septembra 1990 (BGBl. 1990 I, str. 1898),
         kot je bil spremenjen z zakonom z dne 13. septembra 1993 (BGBl. 1993 I, str. 1569, v nadaljevanju: EStG), so dividende, do
         katerih je upravičena oseba, ki ima stalno prebivališče in je torej neomejeno davčno zavezana v Nemčiji, v tej državi obdavčljive
         kot dobiček iz kapitala.

      7        V skladu s členom 27(1) zakona o davku na dohodek pravnih oseb (Körperschaftsteuergesetz) z dne 11. marca 1991 (BGBl. 1991
         I, str. 638), kot je bil spremenjen z zakonom z dne 13. septembra 1993 (BGBl. 1993 I, str. 1569), so dividende, ki so jih
         izplačale kapitalske družbe, ki so neomejeno davčno zavezane v Nemčiji, iz naslova tega davka obdavčene v višini 30 %. To
         dejstvo se izkaže z izplačilom 70 % dobička pred obdavčitvijo in davčnim odbitkom 30/70, kar je 3/7 prejetih dividend.

      8        Na podlagi člena 36(2), točka 3, EStG se ta davčni odbitek uporablja le za dividende, ki jih izplačajo kapitalske družbe,
         ki so neomejeno davčno zavezane v Nemčiji. Zato imajo neomejeni davčni zavezanci za davek od dohodka v Nemčiji pravico do
         tega davčnega odbitka, če jim dividende izplačajo nemške družbe, ne pa, če jim jih izplačajo tuje družbe.

       Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      9        Pokojni H. Meilicke, ki je imel stalno prebivališče v Nemčiji, je bil lastnik delnic družb, ki imajo sedež na Nizozemskem
         in na Danskem. V letih od 1995 do 1997 je iz tega naslova prejel dividende v višini 39.631,32 DEM, kar je 20.263,17 EUR.

      10      Tožeče stranke v postopku v glavni stvari so z dopisom z dne 30. oktobra 2000 od Finanzamta zahtevale davčni odbitek v višini
         3/7 teh dividend, ki ga je treba odbiti od dohodnine, odmerjene pokojnemu H. Meilickeju.

      11      Finanzamt je ta predlog zavrnil, češ da se le davek od dohodka pravnih oseb, ki je naložen družbi, ki je neomejeno davčno
         zavezana v Nemčiji, lahko odbije od dohodnine.

      12      Tožeče stranke v postopku v glavni stvari so zoper to odločbo vložile tožbo na Finanzgericht Köln.

      13      Finanzgericht Köln je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:

      „Ali je člen 36(2), točka 3, [EStG], v skladu s katerim se od dohodnine v višini 3/7 dohodka v smislu člena 20(1), točka 1
         ali 2, EstG odbije le davek od dohodka pravnih oseb neomejeno davčno zavezane gospodarske družbe ali združenja, združljiv
         s členoma 56(1) ter 58(1)(a) in (3) ES?“

       Vprašanje za predhodno odločanje
       Utemeljenost
      14      Kot so poudarile tožeče stranke v postopku v glavni stvari, je Finanzgericht Köln vložilo predlog za sprejetje predhodne odločbe,
         preden je bila izdana sodba z dne 7. septembra 2004 v zadevi Manninen (C‑319/02, ZOdl., str. I‑7477).

      15      Sodišče je v točki 54 te sodbe sklenilo, da je treba pri izračunu odbitka davka za delničarja, neomejeno zavezanega na Finskem,
         ki je prejel dividende od družbe s sedežem na Švedskem, upoštevati davek, ki ga je dejansko plačala družba s sedežem v drugi
         državi članici, kot izhaja iz splošnih pravil o izračunu osnove za odmero davka in iz davčne stopnje od dohodkov pravnih oseb
         v zadnji državi članici.

      16      Iz spisa, predloženega Sodišču, izhaja, da je bila med zadevnimi leti davčna stopnja od dohodkov pravnih oseb na Danskem 34 %
         in na Nizozemskem 35 %. V stališčih, predloženih Sodišču, so tožeče stranke v postopku v glavni stvari trdile, da bi bilo
         treba zahtevo, ki je bila vložena na nemški davčni urad, razumeti kot zahtevo za davčni odbitek, ki ni 3/7 dohodka v smislu
         člena 20(1), točki 1 ali 2, EStG, ampak 34/66 tega dohodka za danske dividende in 35/65 za nizozemske dividende.

      17      Nemška vlada ob tem, da trdi, da zgoraj navedene sodbe Manninen v postopku v glavni stvari ni mogoče uporabiti, podrobno navaja,
         da v okviru celotnega sistema vračunanja, ki ga nemška zakonodaja določa za izplačilo nacionalnih dividend, pri delu 3/7 dividend,
         ki jih predpisuje ta zakonodaja, ne gre za pavšalno vračunanje, ampak je vezan na davčno stopnjo iz naslova davka od dohodkov
         pravnih oseb v višini 30 % v primeru izplačila dividend. V primeru izplačila tujih dividend torej ne bi mogli predpisati davčnega
         odbitka v višini 3/7 prejetih dividend, ki naj ne bi bil vezan na davčno stopnjo, ki se uporablja za dobiček, izplačan v skladu
         z zakonodajo o davku od dohodkov pravnih oseb države članice na ozemlju, kjer ima pravna oseba, ki je izplačala te dividende,
         sedež.

      18      V teh okoliščinah je treba šteti, da želi predložitveno sodišče s predhodnim vprašanjem dejansko vedeti, ali je treba člena
         56 ES in 58 ES razlagati tako, da nasprotujeta davčni ureditvi, na podlagi katere ima pri izplačilu dividend kapitalske družbe
         delničar, ki je neomejeno davčno zavezan v državi članici, pravico do davčnega odbitka, izračunanega na podlagi stopnje davka
         od dohodkov pravnih oseb, ki velja za razdeljeni dobiček, le če ima družba, ki izplača dividende, sedež v tej državi članici,
         ne pa, če ima ta družba sedež v drugi državi članici.

      19      Čeprav v skladu z ustaljeno sodno prakso neposredni davki spadajo v pristojnost držav članic, morajo te svojo pristojnost
         izvrševati ob spoštovanju prava Skupnosti (sodba z dne 29. aprila 1999 v zadevi Royal Bank of Scotland, C‑311/97, Recueil,
         str. I‑2651, točka 19, in zgoraj navedena sodba Manninen, točka 19).

      20      Vendar pa taka davčna ureditev, kot je ta v postopku v glavni stvari, pomeni omejitev v smislu člena 56 ES.

      21      Dejansko je treba ugotoviti, da je namen odbitka davka, predvidenega v nemški zakonodaji iz postopka v glavni stvari, enak
         kot tisti, ki je predviden v finski zakonodaji, opisan v zgoraj navedeni sodbi Manninen, in sicer preprečevanje dvojne obdavčitve
         dobička nemških družb, izplačanih delničarjem, s tem, da se davek od dohodkov pravnih oseb, ki ga dolguje družba, ki je izplačala
         dividende, odbije od davka na dobiček iz kapitala, ki ga dolguje delničar. Končna posledica takega sistema je, da so dividende
         obdavčene pri delničarju le, če niso bile že iz naslova dobička, ki ga je izplačala družba (glej v tem smislu zgoraj navedeno
         sodbo Manninen, točka 20).

      22      Ker odbitek davka velja zgolj za dividende, ki so jih izplačale družbe s sedežem v Nemčiji, omenjena zakonodaja postavlja
         osebe, ki so neomejeno zavezane za plačilo dohodnine v tej državi članici, ki prejemajo dividende od družb s sedežem v drugih
         državah članicah, v slabši položaj. Dejansko so te osebe obdavčene, ne da bi imele ugodnost, da se jim davek od dohodka pravnih
         oseb, ki je tem družbam naložen v državi, kjer imajo sedež, odbije od davka na dobiček iz kapitala (glej v tem smislu zgoraj
         navedeno sodbo Manninen, točka 20).

      23      Iz tega izhaja, da lahko zadevna davčna ureditev iz postopka v glavni stvari osebe, ki so v Nemčiji neomejeno zavezane za
         plačilo dohodnine, odvrne od kapitalskih naložb v družbe s sedežem v drugih državah članicah.

      24      Obratno ta zakonodaja učinkuje omejevalno proti tem družbam, ker jih ovira pri pridobivanju kapitala v Nemčiji. Ker so dividende,
         ki niso nemškega porekla, davčno manj ugodno obravnavane od dividend, ki jih izplačajo družbe, ustanovljene v Nemčiji, so
         delnice družb, ustanovljenih v drugih državah članicah, za investitorje, ki prebivajo v Nemčiji, manj privlačne od delnic
         družb, ki imajo sedež v tej državi članici (glej sodbo z dne 6. junija 2000 v zadevi Verkooijen, C‑35/98, Recueil, str. I‑4071,
         točka 35; zgoraj navedeno sodbo Manninen, točka 23, in sodbo z dne 12. decembra 2006 v zadevi Test Claimants in the FII Group
         Litigation, C-446/04, ZOdl., str. I-11753, točka 64).

      25      Nemška vlada, sklicujoč se na sodbi z dne 28. januarja 1992 v zadevi Bachmann (C‑204/90, Recueil, str. I‑249) in v zadevi
         Komisija proti Belgiji (C‑300/90, Recueil, str. I‑305), trdi, da zadevno zakonodajo v postopku v glavni stvari utemeljuje
         nujnost zagotavljanja doslednosti nacionalnega davčnega sistema.

      26      V zvezi s tem je treba spomniti, da se lahko v skladu s sodno prakso po eni strani trditev, ki se opira na tako utemeljitev,
         sprejme samo, če je izkazana neposredna povezava med zadevno davčno ugodnostjo in izravnavo te ugodnosti z določenim davkom
         (zgoraj navedena sodba Manninen, točka 42).

      27      Po drugi strani je treba trditev, ki se opira na nujnost zagotavljanja doslednosti davčne zakonodaje, preučiti ob upoštevanju
         cilja, ki ga zasleduje sporna davčna zakonodaja (zgoraj navedena sodba Manninen, točka 43).

      28      Čeprav nemška davčna zakonodaja temelji na povezavi med davčno ugodnostjo in dopolnilnim davkom, ob tem, da se odbitek davka,
         odobren delničarju, ki je neomejeno davčno zavezan v Nemčiji, izračuna na podlagi davka od dohodkov pravnih oseb, ki ga je
         družba s sedežem v tej državi članici dolžna plačati od razdeljenega dobička, taka ureditev ni nujna za ohranitev doslednosti
         nemškega davčnega sistema (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Manninen, točka 45).

      29      Dejansko je cilj, ki ga zasleduje nemška davčna zakonodaja, odpraviti dvojno obdavčitev dobička družb, izplačanega v obliki
         dividend. Glede na ta cilj ostane doslednost davčnega sistema zagotovljena, dokler obstaja povezava med davčno ugodnostjo,
         odobreno delničarju, in davkom od dohodkov pravnih oseb, ki ga je dolžna plačati družba. Torej v takem primeru, kot je ta
         v postopku v glavni stvari, dodelitev davčnega odbitka delničarju, ki je v Nemčiji neomejeno zavezan za plačilo dohodnine
         in ima delnice družbe s sedežem v drugi državi članici, pri čemer bi se ta odbitek davka izračunal na podlagi davka od dohodkov
         pravnih oseb, ki ga dolguje ta družba v zadnji državi članici, ne bi postavila pod vprašaj doslednosti nemškega davčnega sistema
         in bi pomenila manjšo omejitev za prosti pretok kapitala od ukrepov, predvidenih v nemški davčni zakonodaji (glej po analogiji
         zgoraj navedeno sodbo Manninen, točka 46).

      30      Res je, da dodelitev odbitka davka za davek od dohodkov pravnih oseb, naložen v drugi državi članici, lahko privede do tega,
         da bi se davčni prihodki Zvezne republike Nemčije glede dividend, ki jih izplačajo družbe s sedežem v drugih državah članicah,
         zmanjšali. V skladu z ustaljeno sodno prakso pa zmanjšanja davčnih prihodkov ni mogoče šteti za nujen razlog v javnem interesu,
         na katerega se je mogoče sklicevati za utemeljevanje ukrepa, ki načeloma nasprotuje temeljni svoboščini (zgoraj navedeni sodbi
         Verkooijen, točka 59, in Manninen, točka 49).

      31      Glede na zgoraj navedene okoliščine je treba na zastavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člena 56 ES in 58 ES razlagati
         tako, da nasprotujeta davčni ureditvi, na podlagi katere ima pri izplačilu dividend kapitalske družbe delničar, ki je neomejeno
         davčno zavezan v državi članici, pravico do davčnega odbitka, izračunanega na podlagi stopnje davka od dohodkov pravnih oseb,
         ki velja za razdeljeni dobiček, le če ima družba, ki izplača dividende, sedež v isti državi članici, ne pa, če ima ta družba
         sedež v drugi državi članici.

       Časovno omejeni učinki te sodbe
      32      Nemška vlada se v svojih stališčih sklicuje na možnost, da Sodišče, če bi ugotovilo, da nacionalna ureditev, kot je ta v postopku
         v glavni stvari, ni v skladu s členoma 56 ES in 58 ES, učinke te sodbe časovno omeji.

      33      Ta vlada je v podporo svoje zahteve po eni strani pritegnila pozornost Sodišča glede hudih finančnih posledic, ki bi jih imela
         sodba s tako ugotovitvijo. Po drugi strani je navedla, da je lahko Zvezna republika Nemčija, preden je bila izdana zgoraj
         navedena sodba Verkooijen, sklepala, da je bila sporna ureditev v skladu s pravom Skupnosti.

      34      V zvezi s tem je treba opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso razlaga posameznega pravila prava Skupnosti, ki jo
         Sodišče poda pri izvrševanju pristojnosti iz člena 234 ES, pojasnjuje in natančneje določa pomen in obseg tega pravila, kot
         bi se moralo razumeti in uporabljati vse od začetka njegove veljave. Iz tega izhaja, da sodišče pravilo, ki je bilo predmet
         take razlage, lahko in mora uporabiti tudi za pravna razmerja, nastala in oblikovana, preden je Sodišče odločilo o predlogu
         za sprejetje predhodne odločbe, če so sicer izpolnjeni pogoji za predložitev spora o uporabi omenjenega pravila pristojnemu
         sodišču (glej zlasti sodbi z dne 3. oktobra 2002 v zadevi Barreira Pérez, C‑347/00, Recueil, str. I‑8191, točka 44, in z dne
         17. februarja 2005 v združenih zadevah Linneweber in Akritidis, C‑453/02 in C‑462/02, ZOdl., str. I‑1131, točka 41).

      35      Sodišče lahko na podlagi splošnega načela pravne varnosti, ki je sestavni del pravnega reda Skupnosti, zadevnim osebam zgolj
         izjemoma omeji možnost sklicevanja na določbo, o kateri je Sodišče sprejelo razlago, da bi izpodbijale pravna razmerja, nastala
         v dobri veri (glej zlasti sodbo z dne 23. maja 2000 v zadevi Buchner in drugi, C‑104/98, Recueil, str. I‑3625, točka 39, ter
         zgoraj navedeno sodbo Linneweber in Akritidis, točka 42).

      36      Poleg tega se lahko taka omejitev v skladu s sodno prakso Sodišča dovoli le v isti sodbi, s katero se odloči o zahtevani razlagi
         (sodbi z dne 2. februarja 1988 v zadevi Barra, 309/85, Recueil, str. 355, točka 13, in v zadevi Blaizot, 24/86, Recueil, str.
         379, točka 28; sodbe z dne 16. julija 1992 v zadevi Legros in drugi, C-163/90, Recueil, str. I-4625, točka 30; z dne 15. decembra
         1995 v zadevi Bosman in drugi, C-415/93, Recueil, str. I-4921, točka 142, in z dne 9. marca 2000 v zadevi EKW in Wein & Co.,
         C-437/97, Recueil, str. I-1157, točka 57).

      37      Nujno je namreč potreben enotni trenutek določitve časovnih učinkov zahtevane razlage, ki jo da Sodišče glede določbe prava
         Skupnosti. Zato načelo, da se omejitev lahko dovoli le v isti sodbi, s katero odloči o zahtevani razlagi, zagotavlja enakost
         obravnavanja držav članic in drugih zadevnih oseb ter izpolnjuje zahteve, ki izhajajo iz načela pravne varnosti.

      38      Razlaga, ki se zahteva s tem predlogom za sprejetje predhodne odločbe, se nanaša na davčno obravnavanje, ki ga mora zagotoviti
         država članica v okviru nacionalne ureditve, ki želi preprečiti ali zmanjšati dvojno gospodarsko obdavčevanje dividend, ki
         jih je izplačala družba s sedežem v drugi državi članici. Glede tega iz točke 62 zgoraj navedene sodbe Verkooijen izhaja,
         da pravo Skupnosti nasprotuje zakonski določbi države članice, ki odobritev oprostitve davka na dohodek, kateremu so podvržene
         dividende, izplačane delničarjem, ki so fizične osebe, pogojuje s tem, da te dividende izplačajo družbe s sedežem v tej državi
         članici.

      39      Treba pa je ugotoviti, da Sodišče učinkov te sodbe ni časovno omejilo.

      40      Poleg tega so bila načela iz zgoraj navedene sodbe Verkooijen, ki so torej razjasnila zahteve, ki izhajajo iz načela prostega
         pretoka kapitala glede dividend, ki jih družbe nerezidentke izplačajo rezidentom, potrjena v sodbi z dne 15. julija 2004 v
         zadevi Lenz (C-315/02, ZOdl, str. I-7063) in v zgoraj navedeni sodbi Manninen (glej tudi zgoraj navedeno sodbo Test Claimants
         in the FII Group Litigation, točka 215).

      41      Zato učinkov te sodbe ni treba časovno omejiti.

        Stroški
      42      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
      Člena 56 ES in 58 ES je treba razlagati tako, da nasprotujeta davčni ureditvi, na podlagi katere ima pri izplačilu dividend
            kapitalske družbe delničar, ki je neomejeno davčno zavezan v državi članici, pravico do davčnega odbitka, izračunanega na
            podlagi stopnje davka od dohodkov pravnih oseb, ki velja za razdeljeni dobiček, le če ima družba, ki izplača dividende, sedež
            v isti državi članici, ne pa, če ima ta družba sedež v drugi državi članici.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 23. februarja 2006. # Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Španiji. # Neizpolnitev obveznosti države - Lastna sredstva Skupnosti - Carinski zakonik Skupnosti - Postopki za obračunavanje dajatev pri uvozu ali izvozu - Zamudno plačilo lastnih sredstev, namenjenih za te dajatve, in neplačilo zamudnih obresti. # Zadeva C-546/03.

text:
      Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 23. februarja 2006 – Komisija proti Španiji
      (Zadeva C-546/03)
      „Neizpolnitev obveznosti države – Lastna sredstva Skupnosti – Carinski zakonik Skupnosti – Postopki za obračunavanje dajatev pri uvozu ali izvozu – Prepozno nakazilo lastnih sredstev, namenjenih za te dajatve, in neplačilo zamudnih obresti“
      Lastna sredstva Skupnosti – Ugotovitev in razpolaganje s strani držav članic (uredbe Sveta št. 1552/89, člen 11, št. 1854/89, člen 5, št. 1150/2000,
         člen 11, in št. 2913/92, člen 220(1)) (Glej točke 28, 32, 35 in izrek.)

      Predmet

               Neizpolnitev obveznosti države – Člen 220 Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti
                  (UL L 302, str. 1) in člen 5 Uredbe Sveta (EGS) št. 1854/89 z dne 14. junija 1989 o vknjižbi in pogojih za plačilo zneskov
                  uvoznih ali izvoznih dajatev v primeru carinskega dolga (UL L 186, str. 1) – Prepozno nakazilo dela lastnih sredstev Evropskih
                  skupnosti v primeru naknadne izterjave carine – Odklonitev plačila zamudnih obresti, nastalih kot posledica zamude pri vknjižbi
                  v dobro na računu Komisije.

            Izrek

                  1)

                  	Kraljevina Španija

                  a)

                  	s tem, da ni spoštovala roka naknadne vknjižbe zneska dajatev, ki izhajajo iz carinskega dolga in so predvidene v členu 5
                     Uredbe Sveta (EGS) št. 1854/89 z dne 14. junija 1989 o vknjižbi in pogojih za plačilo zneskov uvoznih ali izvoznih dajatev
                     v primeru carinskega dolga in od 1. januarja 1994 v členu 220(1) Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem
                     zakoniku Skupnosti, kar je povzročilo zamudo pri razpolaganju z lastnimi sredstvi, ter

            b)     s tem, da Komisiji Evropskih skupnosti ni plačala pripadajočih zamudnih obresti v skladu s členom 11 Uredbe Sveta (EGS, Euratom)
         št. 1552/89 z dne 29. maja 1989 o izvajanju Sklepa št. 88/376/EGS, Euratom o sistemu virov lastnih sredstev Skupnosti in od
         31. maja 2000 s členom 11 Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 1150/2000 z dne 22. maja 2000 o izvajanju Sklepa št. 94/728/ES, Euratom
         o sistemu virov lastnih sredstev Skupnosti,

      ni izpolnila obveznosti iz vseh teh določb.

                  2)

                  	Kraljevini Španiji se naloži plačilo stroškov.

                  3)

                  	Kraljevina Danska, Republika Finska in Kraljevina Švedska nosijo svoje stroške.


title: Sodba Sodišča (četrti senat) z dne 17. decembra 2015.#Gergely Szemerey proti Miniszterelnökséget vezető miniszter.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Gyulai Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság.#Predhodno odločanje – Skupna kmetijska politika – Ukrepi podpore za razvoj podeželja – Kmetijsko okoljska plačila – Uredba (ES) št. 1122/2009 – Člena 23 in 58 – Uredba (ES) št. 1698/2005 – Uredba (ES) št. 1975/2006 – Pomoč za gojenje redke rastlinske vrste – Zahtevek za plačilo – Vsebina – Zahteva po potrdilu – Kazni v primerih nepredložitve.#Zadeva C-330/14.

text:
         SODBA SODIŠČA (četrti senat)
      z dne 17. decembra 2015 (
            *
         )
      „Predhodno odločanje — Skupna kmetijska politika — Ukrepi podpore za razvoj podeželja — Kmetijsko okoljska plačila — Uredba (ES) št. 1122/2009 — Člena 23 in 58 — Uredba (ES) št. 1698/2005 — Uredba (ES) št. 1975/2006 — Pomoč za gojenje redke rastlinske vrste — Zahtevek za plačilo — Vsebina — Zahteva po potrdilu — Kazni v primerih nepredložitve“
      V zadevi C‑330/14,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Gyulai közigazgatási és munkaügyi bíróság (upravno in delovno sodišče v Gyuli, Madžarska) z odločbo z dne 28. maja 2014, ki je prispela na Sodišče 8. julija 2014, v postopku

         Gergely Szemerey

      proti

         Miniszterelnökséget vezető miniszter, pravni naslednik Mezőgazdasági és Vidékfejlesztési Hivatal Központi Szerve,
      SODIŠČE (četrti senat),
      v sestavi L. Bay Larsen, predsednik tretjega senata v funkciji predsednika četrtega senata, J. Malenovský, M. Safjan, sodnika, ter A. Prechal in K. Jürimäe (poročevalka), sodnici,
      generalni pravobranilec: N. Wahl,
      sodni tajnik: V. Tourrès, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 24. junija 2015,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za G. Szemerey I. Boross in M. Honoré, odvetnik,

               —

               za Miniszterelnökséget vezető miniszter A. Ivanovits in P. Káldy, odvetnika,

               —

               za madžarsko vlado M. Fehér in G. Koós, agenta,

               —

               za grško vlado I. Chalkias, O. Tsirkinidou in A. Vasilopoulou, agenti,

               —

               za Evropsko komisijo G. von Rintelen in A. Sipos, agenta,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 16. septembra 2015
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Uredbe Komisije (ES) št. 1122/2009 z dne 30. novembra 2009 o podrobnih pravilih za izvajanje Uredbe Sveta (ES) št. 73/2009 v zvezi z navzkrižno skladnostjo, modulacijo ter integriranim administrativnim in kontrolnim sistemom v okviru shem neposrednih podpor za kmete, določenih za navedeno uredbo, ter za izvajanje Uredbe Sveta (ES) št. 1234/2007 v zvezi z navzkrižno skladnostjo v okviru sheme podpore, določene za sektor vina (UL L 316, str. 65) v povezavi z Uredbo Sveta (ES) št. 1698/2005 z dne 20. septembra 2005 o podpori za razvoj podeželja iz Evropskega kmetijskega sklada za razvoj podeželja (EKSRP) (UL L 277, str. 1), kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 473/2009 z dne 25. maja 2009 (UL L 144, str. 3, v nadaljevanju: Uredba št. 1698/2005), in Uredbo Komisije (ES) št. 1975/2006 z dne 7. decembra 2006 o določitvi podrobnih pravil za izvajanje Uredbe Sveta (ES) št. 1698/2005 glede izvajanja kontrolnih postopkov in navzkrižne skladnosti v zvezi z ukrepi podpore za razvoj podeželja (UL L 368, str. 74), kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 484/2009 z dne 9. junija 2009 (UL L 145, str. 25, v nadaljevanju: Uredba št. 1975/2006).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med G. Szemereyem in Miniszterelnökséget vezető miniszter, pravnim naslednikom Mezőgazdasági és Vidékfejlesztési Hivatal Központi Szerve (urad predsednika vlade, pravni naslednik centralnega urada za kmetijstvo in razvoj podeželja, v nadaljevanju: urad) glede odločbe zadnjenavedenega, s katero je bil zavrnjen zahtevek za pomoč, ki ga je G. Szemerey vložil iz naslova pomoči na površino, in s katero mu je bila zaradi nespoštovanja pogojev za predložitev tega zahtevka naložena denarna kazen.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

      Uredba št. 1698/2005

               3

               Uredba št. 1698/2005 določa splošna pravila, ki urejajo podporo Skupnosti za razvoj podeželja, ki jo financira Evropski kmetijski sklad za razvoj podeželja (EKSRP).

               4

               Podpora razvoju podeželja, določena s to uredbo, se izvaja prek štirih osi, ki so predmet prav toliko oddelkov, umeščenih pod naslov IV navedene uredbe. Oddelek 2 je tako naslovljen „Os 2 – Izboljšanje okolja in podeželja“. Člen 36(a)(iv) te uredbe, ki je v tem oddelku 2, določa, da se podpora iz tega oddelka med drugim nanaša na ukrepe, ki so namenjeni trajnostni rabi kmetijskih zemljišč in vključujejo kmetijsko okoljska plačila.

               5

               Člen 74(3) Uredbe št. 1698/2005 določa:
               „Države članice za vsak program razvoja podeželja zagotovijo uvedbo ustreznega sistema upravljanja in nadzora, ki zagotavlja jasno dodelitev in ločitev nalog med organom upravljanja in ostalimi organi. […]“

         Uredba št. 1975/2006

               6

               Uredba št. 1975/2006 vsebuje posebne določbe s področja kontrole in navzkrižne skladnosti v zvezi z ukrepi podpore, uvedenimi na podlagi Uredbe št. 1698/2005.

               7

               Člen 4 Uredbe št. 1975/2006, naslovljen „Zahtevki za podporo in plačila“, določa:
               „1.   Države članice ne glede na posebne določbe v tej uredbi zagotovijo ustrezne postopke za vložitev zahtevkov za podporo.
               […]
               3.   Zahtevke za podporo in plačilo je v primerih, ko pristojni organ ugotovi očitne napake, mogoče kadar koli po vložitvi popraviti.“

               8

               Člen 5 te uredbe, naslovljen „Splošna načela kontrole“, določa:
               „1.   Države članice ne glede na posebne določbe v tej uredbi zagotovijo, da je mogoče vsa merila o izpolnjevanju pogojev, določena z zakonodajo Skupnosti ali nacionalno zakonodajo ali s programi razvoja podeželja, nadzorovati s skupino preverljivih kazalnikov, ki jih določijo države.
               […]
               3.   Ne glede na kakršne koli posebne določbe se plačilo ne izplača upravičencem, za katere se ugotovi, da so ustvarili lažne pogoje, potrebne za pridobitev takih plačil, da bi pridobili korist v nasprotju s cilji sheme podpore.“

               9

               Del II navedene uredbe pod naslovom „Administrativna in kontrolna pravila“ vsebuje naslov I „Podpora za razvoj podeželja za nekatere ukrepe iz osi 2 in osi 4“. Poglavje II te uredbe, ki je pod tem naslovom in je naslovljeno „Kontrole, znižanja in izključitve“, vsebuje člen 10 te uredbe. Ta člen, naslovljen „Splošna načela“, določa:
               „1.   Zahtevki za podpore in naknadni zahtevki za plačilo se preverijo na način, ki omogoča učinkovito preverjanje skladnosti s pogoji za dodelitev podpore.
               2.   Države članice opredelijo ustrezne metode in sredstva, namenjena preverjanju pogojev za dodelitev podpore za vsak ukrep podpore.
               […]
               4.   Preverjanje meril o izpolnjevanju pogojev je sestavljeno iz administrativnih pregledov in pregledov na kraju samem.
               5.   Spoštovanje navzkrižne skladnosti se preveri s pregledi na kraju samem, in kadar je to primerno, z administrativnimi pregledi.
               […]“

               10

               Oddelek I poglavja II Uredbe št. 1975/2006 je naslovljen „Spoštovanje meril o izpolnjevanju pogojev“. Ta oddelek med drugim vsebuje pododdelek I z naslovom „Kontrole“, v katerem je člen 11, ki je naslovljen „Administrativni pregledi“ in v odstavku 1 določa:
               „Opravijo se administrativni pregledi vseh zahtevkov za podporo in plačilo; zajemajo vse sestavne dele, ki jih je mogoče in primerno nadzorovati na administrativen način. S postopki se zagotovi evidentiranje opravljenega nadzornega dela, rezultatov preverjanja in sprejetih ukrepov v zvezi z neskladji.“

               11

               Pododdelek II navedenega oddelka I je naslovljen „Znižanja in izključitve“. Ta pododdelek vsebuje člen 18, ki pod naslovom „Znižanja in izključitve ob nespoštovanju meril o izpolnjevanju pogojev“ določa:
               „1.   Pri nespoštovanju kakršnih koli obveznosti, povezanih z dodelitvijo pomoči, razen obveznosti v zvezi z velikostjo prijavljene površine ali prijavljenim številom živali, se zahtevana pomoč zniža ali zavrne.
               2.   Država članica določi znesek znižanja pomoči zlasti na podlagi resnosti, obsega in stalnosti ugotovljenega nespoštovanja.
               Resnost nespoštovanja je odvisna zlasti od pomena posledic nespoštovanja, ob upoštevanju ciljev meril, ki niso bila spoštovana.
               Obseg nespoštovanja je odvisen zlasti od učinka nespoštovanja na ukrep kot celoto.
               Ali je neskladnost stalna, je odvisno zlasti od trajanja učinka ali možnosti za odpravo teh učinkov na primeren način.
               3.   Če je nespoštovanje posledica namernih nepravilnosti, se upravičenec izključi iz zadevnega ukrepa za zadevno in tudi za naslednje koledarsko leto.“

         Uredba št. 1122/2009

               12

               Uredba št. 1122/2009 je razveljavila Uredbo Komisije (ES) št. 796/2004 z dne 21. aprila 2004 o podrobnih pravilih za izvajanje navzkrižne skladnosti, modulacije in integriranega administrativnega in kontrolnega sistema, predvidenih z Uredbo Sveta (ES) št. 1782/2003 o skupnih pravilih za sheme neposrednih podpor v okviru skupne kmetijske politike ter o uvedbi nekaterih shem podpor za kmete (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 44, str. 243). V skladu z njenim členom 87 se Uredba št. 1122/2009 uporablja za zahtevke za pomoč, ki se nanašajo na tržna leta ali premijska obdobja z začetkom 1. januarja 2010.

               13

               V uvodnih izjavah 19, 28 in 29 Uredbe št. 1122/2009 je navedeno:

                        „(19)

                        Za učinkovito administracijo je bistvena pravočasna vložitev zahtevka za povečanje vrednosti ali dodelitev pravic do plačila v okviru sheme enotnega plačila. Države članice morajo torej določiti rok za vložitev zahtevka, ki ne sme biti poznejši od 15. maja. Da bi poenostavili postopke, je treba državam članicam omogočiti odločitev, da se zahtevek lahko predloži hkrati z enotnim zahtevkom. […]

                  […]

                        (28)

                        Upoštevanje rokov za predložitev zahtevkov za pomoč, za spremembo zahtevkov za pomoč na površino in za vse spremne dokumente, pogodbe ali izjave je nepogrešljivo, da se nacionalnim upravam omogoči načrtovanje in posledično izvajanje učinkovite kontrole pravilnosti zahtevkov za pomoč. Zato je treba določiti roke, v katerih se še sprejmejo zapozneli zahtevki. Da bi spodbudili kmete k upoštevanju rokov, je treba uporabiti znižanje.

                        (29)

                        Za države članice je bistveno, da kmetje pravočasno predložijo zahtevke za pravice do plačila, kar omogoča pravočasno določitev pravic do plačila. Za zapoznelo predložitev teh zahtevkov je treba zato dovoliti le enak podaljšan rok kot za zapoznelo predložitev katerih koli zahtevkov za pomoč. Treba je uporabiti tudi odvračilno stopnjo znižanja, razen če zamuda ni posledica višje sile ali izrednih okoliščin.“

               14

               Člen 23 te uredbe, naslovljen „Pozna predložitev“, v odstavku 1 določa:
               „Razen v primerih višje sile in izjemnih okoliščinah, navedenih v členu 75, ima predložitev zahtevka za pomoč na podlagi te uredbe po ustreznem roku za posledico 1 % znižanje zneskov na delovni dan, do katerih bi bil kmet upravičen, če bi predložil zahtevek v roku.
               Brez poseganja v katere koli posebne ukrepe, ki jih sprejmejo države članice glede na potrebo po pravočasni predložitvi spremnih dokumentov zaradi načrtovanja in izvajanja učinkovitih kontrol, se prvi pododstavek uporablja tudi za dokumente, pogodbe ali izjave, ki se predložijo pristojnemu organu v skladu s členoma 12 in 13, kadar so taki dokumenti, pogodbe ali izjave bistveni za upravičenost do zadevne pomoči. V tem primeru se znižanje uporablja za znesek, ki se izplača za zadevno pomoč.
               Če je zamuda daljša od 25 koledarskih dni, se šteje, da je zahtevek nesprejemljiv [nedopusten].“

               15

               V skladu s členom 7 Uredbe št. 1975/2006 v povezavi s korelacijsko tabelo v Prilogi II k Uredbi št. 1122/2009 se člen 23 zadnjenavedene uredbe smiselno uporablja za položaje, ki jih ureja Uredba št. 1975/2006.

               16

               Člen 58 Uredbe št. 1122/2009, naslovljen „Znižanja in izključitve pri čezmernih prijavah“, določa:
               „Če je v zvezi s skupino posevkov površina, prijavljena za namene shem pomoči na površino, razen tistih za škrobni krompir in semena, kakor je določeno v oddelkih 2 in 5 poglavja 1 naslova IV Uredbe [Sveta] (ES) št. 73/2009 [z dne 19. januarja 2009 o skupnih pravilih za sheme neposrednih podpor za kmete v okviru skupne kmetijske politike in o uvedbi nekaterih shem podpor za kmete, spremembi uredb (ES) št. 1290/2005, (ES) št. 247/2006, (ES) št. 378/2007 in razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1782/2003 (UL L 30, p. 16)], večja od površine, ugotovljene v skladu s členom 57 te uredbe, se pomoč izračuna na podlagi ugotovljene površine, znižane za dvakratno ugotovljeno razliko, če je ta razlika več kakor 3 % ali dva hektarja, vendar ne več kakor 20 % ugotovljene površine.
               Če je razlika več kakor 20 % ugotovljene površine, se ne dodeli nobena pomoč na površino za zadevno skupino posevkov.
               Če je razlika več kakor 50 %, se kmet ponovno izključi iz prejemanja pomoči do višine zneska, enakega znesku, ki ustreza razliki med prijavljeno površino in ugotovljeno površino v skladu s členom 57 te uredbe. Navedeni znesek se izravna v skladu s členom 5b Uredbe Komisije (ES) št. 885/2006 [z dne 21. junija 2006 o določitvi podrobnih pravil za uporabo Uredbe Sveta (ES) št. 1290/2005 glede akreditacije plačilnih agencij in drugih organov ter potrditve obračunov Evropskega kmetijskega jamstvenega sklada (EKJS) in Evropskega kmetijskega sklada za razvoj podeželja (EKSRP) (UL L 171, str. 90)]. Če zneska v skladu z navedenim členom v treh koledarskih letih po koledarskem letu ugotovitve ni mogoče izravnati v celoti, se neporavnani saldo odpiše.“

               17

               Člen 75(1) te uredbe, naslovljen „Višja sila in izjemne okoliščine“, določa:
               „Če kmet ne more izpolnjevati svojih obveznosti zaradi višje sile ali izjemnih okoliščin, kakor je navedeno v členu 31 Uredbe […] št. 73/2009, obdrži pravico do pomoči v zvezi s površino ali živalmi, upravičenimi v času primera višje sile ali izjemnih okoliščin. Kadar poleg tega neskladnost kot posledica višje sile ali izjemnih okoliščin zadeva navzkrižno skladnost, se ustrezno znižanje ne uporabi.“

         Madžarsko pravo

               18

               Člen 29(3) uredbe ministrstva za kmetijstvo in razvoj podeželja št. 61/2009 (V.14.) o določitvi zahtev v zvezi z zahtevkom za kmetijsko-okoljske pomoči iz EKSRP (az Európai Mezőgazdasági Vidékfejlesztési Alapból nyújtott agrárkörnyezetgazdálkodási támogatások igénybevételének részletes feltételeiről szóló 61/2009. (V.14.) FVM rendelet), kakor je bila spremenjena z uredbo št. 31/2010 (v nadaljevanju: uredba št. 61/2009), določa:
               „Glede ciljnih programov, opredeljenih v členu 3(1)(a), točke od (aa) do (ac), velja, da ima upravičenec do pomoči v primeru gojenja redkih ogroženih rastlinskih vrst, ki imajo poseben pomen z genetskega vidika in za ohranitev kultur v smislu priloge 12, ali v primeru gojenja zelenjave na podlagi priloge 13, v zadevnem letu in za zadevne enote rabe ali poljine pravico do zvišanega zneska posebne pomoči, na katero se nanaša poglavje II, če kmetijski organ potrdi, da je zadevna rastlinska sorta rastlina v smislu priloge 12 ali 13.“

               19

               Člen 43(6) te uredbe določa:
               „V primerih gojenja redkih rastlinskih vrst je treba zahtevku za plačilo priložiti potrdilo o redki rastlinski vrsti, sestavljeno na podlagi določb člena 29(3).“

               20

               Člen 55(4) navedene uredbe določa:
               „Če se pri pregledu na kraju samem ugotovi, da upravičenec do pomoči nima potrdila iz člena 29(3), se celotni znesek pomoči v zvezi z zadevno enoto rabe ali poljino za eno tržno leto zavrne.“

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               21

               Tožeča stranka iz postopka v glavni stvari je maja 2010 vložila enotni zahtevek za pomoč na površino. Ta zahtevek se je nanašal na plačilo pomoči za površino 52,9 hektarja v okviru programa ekološkega kmetovanja, pri čemer je moralo biti 29,69 hektarja površine namenjene gojenju redke in ogrožene rastlinske vrste, ki je pomembna z genetskega vidika in za ohranitev kultur.

               22

               Leto 2010 so zaznamovale poplave in drugi naravni pojavi, ki so onemogočili sejanje te rastlinske vrste. Tožeča stranka iz postopka v glavni stvari se je zato sklicevala na primer višje sile za junij 2010 in naknadno za julij 2010. Po priporočilih madžarskih organov je tožeča stranka iz postopka v glavni stvari spremenila šifro rabe površine, na katero se nanaša zahtevek za pomoč, in jo prijavila kot „zemljišče v prahi“.

               23

               Plačilna agencija je marca 2011 zavrnila zahtevek za plačilo pomoči, ki ga je vložila tožeča stranka iz postopka v glavni stvari, in ji naložila denarno kazen v višini 2.483.953 madžarskih forintov (HUF) (približno 7900 EUR), ki naj bi se za naslednja tri leta odtegnila od pomoči na površino, za katero bi sicer lahko v tem obdobju zaprosila. Navedena agencija je s to odločbo prav tako potrdila obstoj višje sile, na katero se je skliceval G. Szemerey.

               24

               G. Szemerey se je zoper to odločbo pritožil pri uradu, ki je z odločbo z dne 13. januarja 2012 to pritožbo zavrnil z utemeljitvijo, da tožeča stranka iz postopka v glavni stvari pri vložitvi zahtevka za pomoč na površino ni predložila potrdila o redki rastlinski vrsti, ki bi ga izdal madžarski kmetijski urad in ki se zahteva za upravičenost do zaprošene pomoči (v nadaljevanju: zadevno potrdilo).

               25

               Iz predložitvene odločbe pa je razvidno, da je madžarski zakonodajalec pravila glede potrdil za redke rastlinske vrste, določena z uredbo št. 61/2009, spremenil od 30. marca 2010. Od uveljavitve te spremembe mora vlagatelj zahtevka za pomoč potrdilo predložiti sočasno z vložitvijo enotnega zahtevka za plačilo na površino, torej v obravnavanem primeru pred 15. majem 2010, medtem ko je bilo treba pred to zakonodajno spremembo potrdilo predložiti le pri pregledu na kraju samem.

               26

               Ker G. Szemerey zadevnega potrdila ni predložil sočasno z zahtevkom za plačilo na površino, je urad menil, da zadevnih enot rabe ali poljin, na katere se nanaša zadevna redka rastlinska vrsta, ni mogoče upoštevati pri določitvi zneska pomoči. Urad je namreč menil, da je zahtevek tožeče stranke iz postopka v glavni stvari izkazoval več kot 50‑odstotno razliko med prijavljeno in ugotovljeno površino. Zato je urad ocenil, da gre pri zahtevku G. Szemereya za „čezmerno prijavo“ v smislu Uredbe št. 1122/2009, in se je odločil uporabiti sankcije iz člena 58 te uredbe. Poleg tega je urad v svoji odločbi navedel, da bi G. Szemerey glede na to, da se ta redka vrsta običajno seje spomladi, ob vložitvi zahtevka za pomoč lahko vedel, da zadevnega potrdila ne more pridobiti do 15. maja 2010, tako da bi lahko od tega datuma svoj zahtevek spremenil glede drugih rastlinskih vrst, ki niso redke.

               27

               Tožeča stranka iz postopka v glavni stvari je pri Gyulai közigazgatási és munkaügyi bíróság (upravno in delovno sodišče v Gyuli) vložila tožbo zoper to odločbo urada, s katero je izpodbijala zakonitost te odločbe.

               28

               V teh okoliščinah je Gyulai közigazgatási és munkaügyi bíróság (upravno in delovno sodišče v Gyuli) prekinilo postopek in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali je treba načeli prožnosti in možnosti spremembe v smislu uvodnih izjav 20 in 27 Uredbe št. 796/2004 ter uvodnih izjav 18, 23 in 26 Uredbe št. 1122/2009 razlagati tako, da nasprotujeta nacionalni ureditvi, v skladu s katero je treba v primeru gojenja redke rastlinske vrste zahtevku za plačilo priložiti potrdilo o redki rastlini, če se upošteva upravna praksa, v skladu s katero je bila vložitev prošnje za izdajo potrdila mogoča le pred vložitvijo zahtevka za plačilo, in sicer v obdobju od 2. do 15. aprila 2010, in se je prošnja za izdajo potrdila lahko priložila le ob vložitvi enotnega zahtevka in na podlagi zakonodaje ni bil dopusten popravek napake v zahtevku, ki temelji na nepredložitvi navedenega potrdila?

                        2.

                        Ali je ta sistem združljiv z obveznostjo države članice, da ne ogroža ciljev skupne kmetijske politike, ali pa je mogoče ugotoviti, da je za kmete, ki gojijo redke vrste rastlin, učinkovito izvajanje pravice do pomoči, ki izhaja iz prava Unije, leta 2010 ob spremembi zakonodaje postalo nemogoče ali pretirano težavno in nepredvidljivo?

                        3.

                        Ali uvodna izjava 57 Uredbe št. 796/2004 ali uvodna izjava 75 Uredbe št. 1122/2009 ter zlasti načelo sorazmernosti nasprotujejo upravni praksi, v skladu s katero se v primeru nepredložitve potrdila o redki rastlini, brez upoštevanja namena, malomarnosti ali okoliščin naloži kazen zaradi čezmerne prijave za celoten zahtevek za plačilo, čeprav ta v preostalem delu za vso poljino izpolnjuje zahteve za dodelitev pomoči in kmet prijavljeno rastlino goji na prijavljeni površini?

                        4.

                        Ali se uporabijo razlogi za oprostitev iz uvodnih izjav 67 ali 71 Uredbe št. 796/2004 ali uvodne izjave 75 Uredbe št. 1122/2009, če kmet trdi, da pomeni oviralna ali neprimerna upravna praksa izjemne okoliščine, in skuša dokazati, da je bila praksa upravnega organa deloma ali v celoti vzrok za njegovo napako?

                        5.

                        Ali se sprejeta izjava o primeru višje sile, ki jo kmet predloži v zvezi z izgubo celotnega posevka (setve), lahko šteje za točen podatek iz uvodne izjave 67 Uredbe št. 796/2004 in uvodne izjave 93 Uredbe št. 1122/2009, na podlagi katerega je kmetovalec oproščen nepredložitve potrdila o redki rastlini in je zato oproščen kazni v zvezi s celotnim zahtevkom?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Dopustnost

               29

               Madžarska vlada se sklicuje na nedopustnost vprašanj za predhodno odločanje, ker naj se ta ne bi nanašala na normativne določbe, vsebovane v upoštevni ureditvi prava Unije, temveč zgolj na uvodne izjave uredb št. 796/2004 in 1122/2009.

               30

               V zvezi s tem je treba spomniti, da je v okviru postopka sodelovanja med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, uvedenega s členom 267 PDEU, naloga Sodišča nacionalnemu sodišču dati koristen odgovor, ki mu omogoča rešitev spora, o katerem odloča. V ta namen mora Sodišče po potrebi preoblikovati predložena vprašanja. Naloga Sodišča je namreč razložiti vse določbe prava Unije, ki jih nacionalna sodišča potrebujejo za odločanje v sporih, ki so jim predloženi, tudi če te določbe niso izrecno navedene v vprašanjih, ki jih postavijo ta sodišča (sodba Fuß, C‑243/09, EU:C:2010:609, točka 39 in navedena sodna praksa).

               31

               Čeprav je predložitveno sodišče svoja vprašanja formalno omejilo samo na razlago uvodnih izjav uredb št. 796/2004 in 1122/2009, to Sodišča ne ovira, da predložitvenemu sodišču poda vse vidike razlage prava Unije, ki bi mu lahko koristili pri presoji predložene zadeve, in sicer ne glede na to, ali se je nanje sklicevalo v predstavitvi svojih vprašanj ali ne. Sodišče mora iz vseh elementov, ki jih je predložilo nacionalno sodišče, zlasti iz obrazložitve predložitvene odločbe, zbrati elemente navedenega prava, ki jih je treba razložiti ob upoštevanju predmeta spora (glej po analogiji sodbo Fuß, C‑243/09, EU:C:2010:609, točka 40 in navedena sodna praksa).

               32

               V zvezi s tem ni sporno, da je tožeča stranka iz postopka v glavni stvari zahtevek za pomoč, ki je predmet spora o glavni stvari, vložila iz naslova kmetijsko okoljskih plačil, na katera se nanaša člen 36(a)(iv) Uredbe št. 1698/2005, za katere izvajanje določa podrobna pravila Uredba št. 1975/2006, zlasti glede postopkov s področja kontrole in navzkrižne skladnosti. Poleg tega je iz člena 7 Uredbe št. 1975/2006 razvidno, da se nekatere določbe Uredbe št. 796/2004, ki je bila nadomeščena z Uredbo št. 1122/2009, in zlasti člen 23 zadnjenavedene uredbe, mutatis mutandis uporabljajo za zahtevke za pomoči take vrste, kot so te iz postopka v glavni stvari. Poleg tega ni sporno, da se je člen 58, tretji odstavek, Uredbe št. 1122/2009 uporabil v okoliščinah iz postopka v glavni stvari.

               33

               Tako je treba razumeti, da želi predložitveno sodišče s svojimi vprašanji v bistvu ugotoviti, ali pravo Unije in zlasti določbe tega prava glede kmetijsko okoljskih plačil iz prejšnje točke te sodbe, nasprotujejo nacionalni zakonodaji, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki na eni strani z enim od pogojev dopustnosti zahtevka za kmetijsko okoljsko pomoč zahteva, da vlagatelj zahtevka plačilni agenciji najpozneje hkrati z vložitvijo zahtevka za pomoč predloži dokument, kot je zadevno potrdilo, in ki na drugi določa, da se ta vlagatelj zahtevka v primeru nepredložitve tega dokumenta v predpisanem roku sankcionira z zavrnitvijo zahtevka v celoti ter z zmanjšanjem pomoči, ki naj bi se izplačale v naslednjih treh letih.

               34

               Vprašanja za predhodno odločanje so zato dopustna.

         Prvo in drugo vprašanje

               35

               Predložitveno sodišče s prvim in drugim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali člen 23 Uredbe št. 1122/2009 v povezavi z uredbama št. 1698/2005 in 1975/2006 nasprotuje temu, da nacionalna zakonodaja, kot je ta iz postopka v glavni stvari, zahteva, da vlagatelj zahtevka za kmetijsko okoljsko pomoč plačilni agenciji hkrati z vložitvijo zahtevka za pomoč predloži potrdilo o redki rastlinski vrsti, na podlagi katerega postane upravičen do plačila te pomoči.

               36

               Na začetku je treba poudariti, da nobena od uredb iz prejšnje točke te sodbe ne vsebuje izrecne določbe, ki bi nasprotovala taki nacionalni ureditvi.

               37

               Glede programov razvoja podeželja člen 74 Uredbe št. 1698/2005 določa, da države članice za vsak program uvedejo sistem, ki omogoča učinkovit nadzor nad navedenimi programi.

               38

               Natančneje, člen 5(1) Uredbe št. 1975/2006 določa, da države članice zagotovijo, da je mogoče vsa merila o izpolnjevanju pogojev, določena z zakonodajo Skupnosti ali nacionalno zakonodajo ali s programi razvoja podeželja, nadzorovati s skupino preverljivih kazalnikov, ki jih določijo države. Glede na odstavek 3 tega člena morajo ti kazalniki zlasti omogočiti preverjanje, da nihče ne pridobi plačil z zlorabo in tako pridobi korist v nasprotju s cilji sheme podpore.

               39

               V zvezi s tem splošna načela, ki veljajo za kontrole glede zahtevkov za podpore in plačila, na katera se nanaša člen 10 Uredbe št. 1975/2006, državam članicam puščajo svobodo pri opredelitvi ustreznih metod in sredstev, namenjenih preverjanju pogojev za dodelitev podpore za vsak ukrep podpore. Odstavek 4 tega člena določa, da je preverjanje meril o izpolnjevanju pogojev sestavljeno iz administrativnih pregledov in pregledov na kraju samem. Glede administrativnih pregledov člen 11 Uredbe št. 1975/2006 določa, da se ti opravijo glede vseh zahtevkov za podporo in plačilo ter zajemajo vse sestavne dele, ki jih je mogoče in primerno nadzorovati na administrativen način.

               40

               V obravnavani zadevi urad in madžarska vlada navajata – kar mora preveriti predložitveno sodišče – da je predložitev zadevnega potrdila pogoj za upravičenost zahtevka za pomoč, postavljen z nacionalnim pravom, katerega namen je, da pristojnim organom omogoča ex ante preveritev upravičenosti vlagatelja zahtevka v okviru posebne sheme pomoči, z namenom okrepitve učinkovitosti kontrole. V zvezi s tem zahteva, da se tako potrdilo predloži z zahtevkom za pomoč, zagotavlja, da se plačila ne izvedejo pred koncem pregledov in s tem v skladu z namenom zakonodajalca Unije, izraženim v uvodni izjavi 4 Uredbe št. 1975/2006, zagotavlja odvračalni učinek teh pregledov.

               41

               Iz tega sledi, da nacionalna ureditev, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki z enim od pogojev za upravičenost zahtevka za kmetijsko okoljsko pomoč zahteva, da vlagatelj zahtevka za to pomoč plačilnemu organu najpozneje hkrati z vložitvijo tega zahtevka predloži potrdilo, kakršno je zadevno, spada v okvir polja proste presoje, ki ga imajo države članice na podlagi členov 5, 10 in 11 Uredbe št. 1975/2006, in prispeva k uresničevanju cilja, ki mu sledijo te določbe, to je zagotavljanje učinkovitosti kontrole.

               42

               Vendar ukrepi, ki jih države članice sprejmejo v okviru njihovega polja proste presoje, ne smejo ogrožati polnega učinka določb uredb št. 1698/2005, 1975/2006 in 1122/2009 ter splošnih načel prava Unije, zlasti načel sorazmernosti (glej po analogiji sodbo Bonn Fleisch, C‑1/06, EU:C:2007:396, točka 40) in pravne varnosti (glej po analogiji sklep Dél-Zempléni Nektár Leader Nonprofit, C‑24/13, EU:C:2014:40, točki 31 in 32).

               43

               Prvič, tožeča stranka iz postopka v glavni stvari v pisnih stališčih navaja, da ta ureditev ni sorazmerna, ker določa rok, po izteku katerega ni mogoča več nobena dopolnitev zahtevka za pomoč, če zadevno potrdilo ni moglo biti priloženo v tem roku.

               44

               V zvezi s tem je treba poudariti, da kot je navedeno v uvodnih izjavah 19 in 28 Uredbe št. 1122/2009, je to, da države članice določijo roke za predložitev zahtevkov za pomoč in spremnih dokumentov, ki jih utemeljujejo, nujno za uresničitev cilja učinkovite administracije in kontrole, ki mu na področju kmetijskih pomoči sledi pravo Unije.

               45

               Ob tem člen 23 Uredbe št. 1122/2009 izrecno določa, da je treba v okviru postopkov za predložitev teh zahtevkov in spremnih dokumentov poleg roka, ki ga določijo države članice, določiti dodaten 25‑dnevni rok, da bi se dopustila pozna predložitev navedenih zahtevkov in dokumentov, sicer se uporabi sankcija iz te določbe.

               46

               Urad pa je na obravnavi pred Sodiščem potrdil, da nacionalna zakonodaja iz postopka v glavni stvari v skladu s členom 23(1) Uredbe št. 1122/2009 določa dodatni rok 25 dni za pozno predložitev zadevnega potrdila, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

               47

               Drugič, glede domnevne kršitve načela pravne varnosti, ki jo zatrjuje tožeča stranka iz postopka v glavni stvari in ki izhaja iz spremembe načina predložitve dokumentov, kot je zadevno potrdilo, iz leta 2010, je treba opozoriti, da to načelo zahteva, da so pravila, ki nimajo ugodnih posledic za posameznike, jasna in natančna in da je njihova uporaba predvidljiva za vse upravičence (sklep Dél-Zempléni Nektár Leader Nonprofit, C‑24/13, EU:C:2014:40, točka 32 in navedena sodna praksa).

               48

               Sodišče je že presodilo, da se posameznik ne more zanašati na popoln neobstoj zakonskih sprememb, ampak lahko le izpodbija podrobna pravila uporabe take spremembe. V zvezi s tem načelo pravne varnosti zahteva, da zakonodajalec upošteva posebne okoliščine gospodarskih subjektov in glede na posebnosti primera predvidi prilagoditev uporabe novih pravnih predpisov (sklep Dél-Zempléni Nektár Leader Nonprofit, C‑24/13, EU:C:2014:40, točka 33 in navedena sodna praksa).

               49

               V obravnavanem primeru mora predložitveno sodišče presoditi, ali je način uveljavitve nove nacionalne zakonodaje iz postopka v glavni stvari zadevnim gospodarskim subjektom omogočil, da v razumnih pogojih izpolnijo zahteve iz te direktive, in zlasti, ali je tožeči stranki iz postopka v glavni stvari omogočil, da za zadevno potrdilo zaprosi, ga pridobi in predloži v roku, določenem s to nacionalno zakonodajo, kakor je bila spremenjena.

               50

               V zvezi s tem mora predložitveno sodišče preveriti, ali – kot navaja urad – zahteva po potrdilu za redke rastlinske vrste ni nova in ali nova ureditev ne določa zavezujočega roka za zaprosilo za potrdilo pri pristojnih organih ter te elemente po potrebi upoštevati pri presoji.

               51

               Glede na zgornje razmisleke je treba na prvo in drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 23 Uredbe št. 1122/2009 v povezavi z uredbama št. 1698/2005 in 1975/2006 razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da nacionalna zakonodaja, kot je ta iz postopka v glavni stvari, zahteva, da vlagatelj zahtevka za kmetijsko okoljsko pomoč plačilni agenciji hkrati z vložitvijo zahtevka za pomoč predloži potrdilo o redki rastlinski vrsti, na podlagi katerega postane upravičen do plačila te pomoči, če je ta zakonodaja zadevnim gospodarskim subjektom omogočila, da v razumnih pogojih izpolnijo zahteve iz te zakonodaje, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

         Tretje, četrto in peto vprašanje

               52

               Predložitveno sodišče s tretjim, četrtim in petim vprašanjem, ki jih je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 58, tretji odstavek, Uredbe št. 1122/2009 razlagati tako, da se sankcija iz te določbe uporabi za vlagatelja zahtevka za kmetijsko okoljsko pomoč, ki svojemu zahtevku za pomoč ne priloži dokumenta, kot je zadevno potrdilo.

               53

               Na začetku je treba poudariti, da se stranki iz postopka v glavni stvari ne strinjata glede razlogov, iz katerih tožeča stranka iz postopka v glavni stvari zadevnega potrdila ni predložila v roku, določenem z nacionalno zakonodajo. Tožeča stranka iz postopka v glavni stvari meni, da je ta položaj nastal zaradi višje sile, ki mu je onemogočila posejanje zadevne rastlinske vrste in s tem pravočasno pridobitev potrdila. Urad pa meni, da bi bilo potrdilo mogoče pridobiti pred posejanjem te vrste in ga torej predložiti v roku.

               54

               Kljub temu ni sporno, da je bila opustitev tožeče stranke iz postopka v glavni stvari sankcionirana na podlagi člena 58, tretji odstavek, Uredbe št. 1122/2009, ki se nanaša na znižanja in izključitve pri „čezmernih prijavah“ v zahtevkih za pomoč iz naslova shem pomoči na površino. Vendar je treba v zvezi s tem ugotoviti, da se neizpolnitev, ki se očita tožeči stranki iz postopka v glavni stvari, ne nanaša na zavezo, povezano z velikostjo površine, prijavljene v zahtevku za pomoč, temveč na obveznost pravočasne predložitve zadevnega potrdila, ki potrjuje izpolnjevanje pogojev za upravičenost do pomoči.

               55

               Zato je treba ugotoviti, da se ta neizpolnitev ne nanaša na člen 58 Uredbe št. 1122/2009, temveč na člen 23(1), drugi in tretji pododstavek, te uredbe, saj – kot je bilo poudarjeno v točki 45 te sodbe – zadnjenavedena določba za take neizpolnitve določa posebne sankcije.

               56

               V skladu z zadnjenavedeno določbo je posledica predložitve takega dokumenta po ustreznem roku, razen v primerih višje sile in izjemnih okoliščinah, navedenih v členu 75 navedene uredbe, 1‑odstotno znižanje zneskov, ki jih je mogoče izplačati iz naslova zaprošene pomoči, na delovni dan. Poleg tega ta določba določa, da če je zamuda daljša od 25 koledarskih dni, se šteje, da zahtevek ni dopusten.

               57

               Iz tega sledi, da v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, v katerem vlagatelj zahtevka za pomoč ni predložil zadevnega potrdila tako v roku, ki je predpisan za predložitev zahtevka za pomoč, kot v dodatnem roku 25 dni, določenem za pozno predložitev takega zahtevka in spremnih dokumentov k temu zahtevku, člen 23(1), tretji pododstavek, Uredbe št. 1122/2009 kot edino sankcijo določa to, da se zahtevek za plačilo razglasi za nedopusten.

               58

               Glede tega, ali je vzrok za neizpolnitev, ki se očita tožeči stranki iz postopka v glavni stvari, višja sila in ali bi se ta zato lahko izognil sankciji, določeni v členu 23(1), tretji pododstavek, Uredbe št. 1122/2009, ker gre za presojo dejstev, mora predložitveno sodišče preveriti, ali so vzrok za to neizpolnitev neobičajne in nepredvidljive okoliščine zunaj nadzora gospodarskega subjekta, ki se jim ta ni mogel izogniti kljub vsej izkazani skrbnosti (glej v tem smislu sodbo Parras Medina, C‑208/01, EU:C:2002:593, točka 19 in navedena sodna praksa).

               59

               Glede na zgornje razmisleke je treba na tretje, četrto in peto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 58, tretji odstavek, Uredbe št. 1122/2009 razlagati tako, da se sankcija iz te določbe ne uporabi za vlagatelj zahtevka za kmetijsko okoljsko pomoč, ki svojemu zahtevku za pomoč ne priloži dokumenta, kot je zadevno potrdilo. Člen 23(1), tretji pododstavek, te uredbe je treba razlagati tako, da taka opustitev načeloma privede do nedopustnosti zahtevka za plačilo kmetijsko okoljske pomoči.

         Stroški

               60

               Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:

                           1.

                           Člen 23 Uredbe Komisije (ES) št. 1122/2009 z dne 30. novembra 2009 o podrobnih pravilih za izvajanje Uredbe Sveta (ES) št. 73/2009 v zvezi z navzkrižno skladnostjo, modulacijo ter integriranim administrativnim in kontrolnim sistemom v okviru shem neposrednih podpor za kmete, določenih za navedeno uredbo, ter za izvajanje Uredbe Sveta (ES) št. 1234/2007 v zvezi z navzkrižno skladnostjo v okviru sheme podpore, določene za sektor vina v povezavi z Uredbo Sveta (ES) št. 1698/2005 z dne 20. septembra 2005 o podpori za razvoj podeželja iz Evropskega kmetijskega sklada za razvoj podeželja (EKSRP), kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 473/2009 z dne 25. maja 2009, in Uredbo Komisije (ES) št. 1975/2006 z dne 7. decembra 2006 o določitvi podrobnih pravil za izvajanje Uredbe Sveta (ES) št. 1698/2005 glede izvajanja kontrolnih postopkov in navzkrižne skladnosti v zvezi z ukrepi podpore za razvoj podeželja, kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 484/2009 z dne 9. junija 2009, je treba razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da nacionalna zakonodaja, kot je ta iz postopka v glavni stvari, zahteva, da vlagatelj zahtevka za kmetijsko okoljsko pomoč plačilni agenciji hkrati z vložitvijo zahtevka za pomoč predloži potrdilo o redki rastlinski vrsti, na podlagi katerega postane upravičen do plačila te pomoči, če je ta zakonodaja zadevnim gospodarskim subjektom omogočila, da v razumnih pogojih izpolnijo zahteve iz te zakonodaje, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

                           2.

                           Člen 58, tretji odstavek, Uredbe št. 1122/2009 je treba razlagati tako, da se sankcija iz te določbe ne uporabi za vlagatelja zahtevka za kmetijsko okoljsko pomoč, ki svojemu zahtevku za pomoč ne priloži dokumenta, kot je potrdilo iz postopka v glavni stvari, na podlagi katerega postane upravičen do plačila te pomoči. Člen 23(1), tretji pododstavek, te uredbe je treba razlagati tako, da taka opustitev načeloma privede do nedopustnosti zahtevka za plačilo kmetijsko okoljske pomoči.

                     Podpisi

            (
            *
         )   Jezik postopka: madžarščina.