title: Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 3. septembra 2015.#Etablissement national des produits de l'agriculture et de la mer (FranceAgriMer) proti Société Sodiaal International.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Conseil d'État (Franicja).#Predhodno odločanje – Zaščita finančnih interesov Unije – Uredba (ES, Euratom) št. 2988/95 – Člen 3 – Izterjava pomoči Skupnosti – Upravna kazen – Upravni ukrep – Zastaralni rok.#Zadeva C-383/14.

text:
               Stranke
               Razlogi za odločitev
               Izrek

            Stranke
            V zadevi C‑383/14,
            katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Conseil d'État (Francija) z odločbo z dne 28. maja 2014, ki je prispela na Sodišče 11. avgusta 2014, v postopku
            Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer)
            proti
            Sodiaal International SA ,
            SODIŠČE (šesti senat),
            v sestavi S. Rodin, predsednik senata, E. Levits (poročevalec), sodnik, in M. Berger, sodnica,
            generalna pravobranilka: E. Sharpston,
            sodni tajnik: A. Calot Escobar,
            na podlagi pisnega postopka,
            ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
            – za Sodiaal International SA F. Plottin in J.‑ C. Cavaillé, odvetnika,
            – za francosko vlado D. Colas in S. Ghiandoni, agenta,
            – za grško vlado I. Chalkias in A. Vasilopoulou, agenta,
            – za Evropsko komisijo A. Sauka in D. Triantafyllou, agenta,
            na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalne pravobranilke, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
            izreka naslednjo
            Sodbo

            Razlogi za odločitev
            1. Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 3(1) Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 2988/95 z dne 18. decembra 1995 o zaščiti finančnih interesov Evropskih skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 1, str. 340).
            2. To vprašanje je bilo predloženo v okviru spora med Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer) in Sodiaal International SA (v nadaljevanju: Sodiaal International), ker naj bi slednja neupravičeno prejela pomoč Skupnosti za proizvodnjo kazeinatov.
            Pravni okvir
            Pravo Unije
            3. V tretji uvodni izjavi Uredbe št. 2988/95 je navedeno:
            „ker so podrobna pravila za razpršeno upravljanje in nadzor porabe odvisna od raznih podrobnih predpisov glede na zadevno politiko Skupnosti; ker je treba na vseh področjih preprečevati dejanja, ki škodujejo finančnim interesom Skupnosti“.
            4. Člen 1 Uredbe št. 2988/95 določa:
            „1. Za zaščito finančnih interesov Evropskih skupnosti se sprejmejo splošna pravila za enotne preglede ter upravne ukrepe in kazni v zvezi z nepravilnostmi, ki se nanašajo na zakonodajo Skupnosti.
            2. ‚Nepravilnost‘ pomeni vsako kršenje določb zakonodaje Skupnosti, ki je posledica dejanja ali opustitve s strani gospodarskega subjekta, ki je ali bi lahko škodljivo vplivalo na proračun Skupnosti ali proračunska sredstva, ki jih upravljajo, bodisi z zmanjšanjem ali izgubo prihodkov iz lastnih sredstev, ki se zbirajo neposredno v imenu Skupnosti, bodisi z neupravičenimi izdatki.“
            5. Člen 3 Uredbe št. 2988/95 določa:
            „1. Pregon zastara v štirih letih od storitve nepravilnosti iz člena 1(1). Sektorski predpisi pa lahko določijo krajši zastaralni rok, ki ne sme biti krajši od treh let.
            V primeru nadaljevanja ali ponavljanja nepravilnosti teče zastaranje od dneva, ko so nepravilnosti prenehale. Pri večletnih programih zastaralni rok v vsakem primeru teče do zaključka programa.
            Katero koli dejanje pristojnega organa v zvezi s preiskavo ali sodnim postopkom, ki se nanaša na nepravilnost in o katerem je organ obvestil zadevno osebo, pretrga zastaranje. Po vsakem dejanju, ki pomeni pretrganje zastaranja, začne zastaralni rok teči znova.
            Če pristojni organ ni izrekel kazni, zadeva zastara najpozneje na dan, ko poteče rok, ki je dvakrat daljši od zastaralnega roka, razen če je bil upravni postopek prekinjen v skladu s členom 6(1).
            […]
            3. Države članice lahko določijo daljši zastaralni rok od tistega iz odstavkov 1 in 2.“
            6. Člen 4 te uredbe določa:
            „1. Praviloma se za vsako nepravilnost odredi odvzem neupravičeno pridobljene koristi:
            – z obveznostjo plačila ali vračila dolgovanega ali neupravičeno prejetega zneska,
            […]
            2. Uporaba ukrepov iz odstavka 1 je omejena na odvzem pridobljene koristi in, če je tako predvideno, obresti, katerih višina se lahko določi pavšalno.
            […]
            4. Ukrepi iz tega člena se ne štejejo za kazen.“
            7. Člen 5(1) Uredbe (ES) št. 2988/95 določa:
            „1. Za namerno nepravilnost ali nepravilnost iz malomarnosti so predvidene naslednje upravne kazni:
            a) plačilo upravne denarne kazni;
            b) plačilo večjega zneska od neupravičeno prejetega ali utajenega zneska in, kjer je primerno, obresti; […]
            c) odvzem celotne ali dela koristi, prejete po predpisih Skupnosti, […]
            d) izključitev iz ali odvzem koristi za obdobje, ki sledi obdobju, v katerem je nepravilnost nastala;
            e) začasni odvzem dovoljenja ali priznanja, ki je potrebno za udeležbo v programu pomoči Skupnosti;
            f)  izguba garancije ali pologa, predloženega za izpolnitev pogojev določenih s predpisi, ali povračilo zneska izplačanega za neupravičeno sproščeno garancijo;
            g)  druge kazni, ki so po vrsti in obsegu enakovredne ter izključno gospodarske narave, predvidene v sektorskih predpisih, ki jih je sprejel Svet […]“
            Francosko pravo
            8. Člen 2262 civilnega zakonika določa:
            „Vsi zahtevki, stvarnopravni ali obligacijskopravni, zastarajo v 30 letih.“
            Dejansko stanje iz spora o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
            9. Družba Sodiaal Industrie SA je leta 1998 v skladu z določbami Uredbe Sveta (EGS) št. 2921/90 z dne 10. oktobra 1990 o pomoči za proizvodnjo kazeina in kazeinatov iz posnetega mleka (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 10, str. 387) prejela pomoč Skupnosti.
            10. Leta 2001 so uslužbenci Agence centrale des organismes d’intervention dans le secteur agricole (ACOFA) opravili nadzor. V tem nadzoru je bilo ugotovljeno, da je bila količina kazeinatov, ki jih je družba Sodiaal Industrie SA proizvedla poleti 1998, nižja od količine, za katero ji je bila podeljena pomoč.
            11. Office national interprofessionnel de l’élevage et de ses productions je z odločbo z dne 11. julija 2007 od družbe Sodiaal Industrie SA zahteval vračilo zneska 288.051,14 EUR, ki ustreza znesku neupravičeno prejete pomoči.
            12. Družba Sodiaal Industrie SA je bila 30. junija 2008 pripojena k družbi Sodiaal International.
            13. Upravno sodišče v Parizu je s sodbo z dne 11. februarja 2010 ugodilo tožbi družbe Sodiaal International, pravni naslednici Sodiaal Industrie SA, v kateri je predlagala razglasitev ničnosti navedene odločbe.
            14. Pritožbeno upravno sodišče v Parizu je s sodbo z dne 29. maja 2012 zavrnilo pritožbo FranceAgriMer, ki je pravni naslednik Office national interprofessionnel de l’élevage et de ses productions, zoper navedeno sodbo.
            15. FranceAgriMer je pri Conseil d’État vložil kasacijsko pritožbo.
            16. FranceAgriMer je v utemeljitev pritožbe med drugim navedel, da zastaralnega roka iz člena 3(1), četrti pododstavek, Uredbe št. 2988/95 ni mogoče uporabiti za sporno odločbo, ker v njej ni bila določena upravna kazen, ampak upravni ukrep.
            17. Določbe člena 3(1), četrti pododstavek, Uredbe št. 2988/95 naj bi se namreč uporabile zgolj v primeru, ko pristojni organ po poteku roka, ki je dvakrat daljši od zastaralnega roka, ni izrekel nobene upravne kazni v smislu člena 5 te uredbe. V primeru, da v tem roku niso bili sprejeti nobeni upravni ukrepi v smislu člena 4 navedene uredbe, naj se navedene določbe ne bi uporabile. FranceAgriMer meni, da bi se tako moral uporabiti 30‑letni – vendar s sodno prakso skrajšan – rok iz člena 2262 civilnega zakonika.
            18. V teh okoliščinah je Conseil d’Etat prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
            „Ali se določbe četrtega pododstavka člena 3(1) Uredbe št. 2988/95, v skladu s katerimi zastaranje nastopi najpozneje na dan, ko se izteče rok, ki je enak zastaralnemu roku oziroma dvakratniku tega roka, ne da bi pristojni organ izrekel kazen, če je upravni postopek prekinjen v skladu s členom 6(1) te uredbe, uporabijo izključno v primeru, ko pristojni organ ob izteku roka, ki je enak zastaralnemu roku oziroma dvakratniku tega roka, ni izrekel nobene kazni v smislu člena 5 te uredbe, ali pa se uporabijo tudi v primeru, če v tem roku ni sprejet upravni ukrep v smislu člena 4 te uredbe?“
            Vprašanje za predhodno odločanje
            19. Predložitveno sodišče z vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 3(1), četrti pododstavek, Uredbe št. 2988/95 razlagati tako, da se v njem določeno zastaranje ne uporablja samo za pregon nepravilnosti, ki privede do naložitve upravnih kazni v smislu člena 5 te uredbe, ampak tudi za pregon, ki privede do sprejetja upravnih ukrepov v smislu člena 4 navedene uredbe.
            20. V skladu z ustaljeno sodno prakso se pri razlagi določbe prava Unije ne upošteva le njeno besedilo, ampak je treba upoštevati tudi njeno sobesedilo in cilje, ki jih uresničuje ureditev, v katero je umeščena (glej sodbe Yaesu Europe, C‑433/08, EU:C:2009:750, točka 13; ebookers.com Deutschland, C‑112/11, EU:C:2012:487, točka 12; Brain Products, C‑219/11, EU:C:2012:742, točka 13, in Utopia, C‑40/14, EU:C:2014:2389, točka 27).
            21. Najprej je torej treba spomniti, da člen 1(1) Uredbe št. 2988/95 „splošna pravila za enotne preglede ter upravne ukrepe in kazni v zvezi z nepravilnostmi, ki se nanašajo na zakonodajo [Unije,]“ uvaja zato, kakor izhaja iz tretje uvodne izjave te uredbe, da se „na vseh področjih prepreč[ijo] dejanja, ki škodujejo finančnim interesom [Unije]“.
            22. Dodatno člen 3(1), prvi pododstavek, Uredbe št. 2988/95 za pregon določa zastaralni rok, ki teče od storitve nepravilnosti, ki v skladu s členom 1(2) te uredbe pomeni „vsako kršenje določb zakonodaje [Unije], ki je posledica dejanja ali opustitve s strani gospodarskega subjekta, ki je ali bi lahko škodljivo vplivalo na proračun [Unije]“.
            23. V zvezi s tem je treba ugotoviti, da se besedilo četrtega pododstavka navedenega člena 3(1) sklicuje na izrek „kazni“, kar bi lahko pomenilo, da se ta pododstavek uporablja le za pregon nepravilnosti, ki privede do naložitve upravne kazni v smislu člena 5 te uredbe.
            24. Vendar ta jezikovna razlaga ni odločilna. Opraviti je namreč treba tudi sistematično razlago člena 3(1) navedene uredbe.
            25. Tako je treba najprej ugotoviti, da je pri sistematični razlagi člena 3(1) Uredbe št. 2988/95 treba šteti, da tvorijo pododstavki, iz katerih je sestavljen, celoto, katere določb ni mogoče obravnavati ločeno od preostalih. Četrti pododstavek te določbe namreč določa „končni“ zastaralni rok za zastaralni rok štirih let, ki teče od storitve nepravilnosti in ki je določen v prvem pododstavku navedene določbe. Če bi se tem pododstavkom pripisalo drugačno področje uporabe, bi bilo to v nasprotju s splošno sistematiko režima zastaranja, določenega s tem členom. Tak pristop bi bil tudi v nasprotju s ciljem, ki ga uresničuje Uredba št. 2988/95, to je zagotoviti enovit okvir za ta režim.
            26. V skladu s sistematično in teleološko razlago člena 3(1) navedene uredbe je torej treba šteti, da se „končni“ rok iz člena 3(1), četrti pododstavek, te uredbe uporablja za upravne ukrepe.
            27. Dalje je treba poudariti, da je ta pristop v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča, ki je bila potrjena s sodbo v zadevi Pfeifer & Langen (C‑52/14, EU:C:2015:381). V skladu s to sodno prakso pri uporabi člena 3(1) Uredbe št. 2988/95 ni treba razlikovati med upravno kaznijo in upravnim ukrepom. Sodišče je v tem smislu jasno odločilo, da se ta določba uporablja tako za nepravilnosti, ki privedejo do naložitve upravne kazni v smislu člena 5 te uredbe, kot za nepravilnosti, ki so predmet upravnega ukrepa v smislu člena 4 te uredbe, pri čemer gre za ukrep, katerega cilj je odvzeti neupravičeno pridobljeno korist, ki pa nima kazenske narave (glej v tem smislu sodbe Handlbauer, C‑278/02, EU:C:2004:388, točki 33 in 34; Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb in drugi, od C‑278/07 do C‑280/07, EU:C:2009:38, točka 22; Cruz & Companhia, C‑341/13, EU:C:2014:2230, točka 45; in Pfeifer & Langen, C‑52/14, EU:C:2015:381, točka 23).
            28. Sodišče je namreč že poudarilo, da je treba za nepravilnosti, zaradi katerih se sprejmejo upravni ukrepi v smislu člena 4 Uredbe št. 2988/95 in kakršne so te iz postopka v glavni stvari, šteti, da zastarajo v roku štirih let od datuma, ko so bile storjene, pri čemer je treba upoštevati dejanja, ki prekinejo zastaranje in ki so določena v členu 3(1), tretji pododstavek, navedene uredbe, ter spoštovati zgornjo mejo, določeno v četrtem pododstavku člena 3(1) (sodba Cruz & Companhia, C‑341/13, EU:C:2014:2230, točka 64).
            29. Prav tako iz nedavne sodne prakse Sodišča jasno izhaja, da razlaga člena 3(1), tretji pododstavek, Uredbe št. 2988/95 zajema tako primere, ko se izreče kazen, kot primere, ko se določi upravni ukrep (sodba Pfeifer & Langen, C‑52/14, EU:C:2015:381, točke 40, 43 in 47).
            30. Nazadnje je treba poudariti cilje, ki se uresničujejo s členom 3(1) Uredbe št. 2988/95. V zvezi s tem je treba ugotoviti, da se želi z rokom iz te določbe zagotoviti pravna varnost gospodarskih subjektov (glej v tem smislu sodbi Handlbauer, C‑278/02, EU:C:2004:388, točka 40, ter SGS Belgium in drugi, C‑367/09, EU:C:2010:648, točka 68). Tudi tem mora biti namreč omogočeno, da določijo, katere transakcije so dokončne in katere so še vedno lahko predmet pregona (sodba Pfeifer & Langen, C‑52/14, EU:C:2015:381, točki 24 in 64).
            31. Iz tega sledi, da sodne prakse, navedene v prejšnji točki te sodbe, ni mogoče razumeti niti tako, da je omejena na razlago člena 3(1), prvi pododstavek Uredbe št. 2988/95, niti tako, da se četrti pododstavek tega člena 3(1) nanaša zgolj in samo na upravne kazni iz člena 5 te uredbe.
            32. Da se zagotovi izčrpen odgovor, je treba poudariti, da ta razlaga ne vpliva na člen 3(3) Uredbe št. 2988/95, v skladu s katerim lahko države članice določijo daljši zastaralni rok od tistega iz odstavkov 1 in 2 navedenega člena 3 (glej v tem smislu sodbi Cruz & Companhia, C‑341/13, EU:C:2014:2230, točka 54, in Ze Fu Fleischhandel in Vion Trading, C‑201/10 in C‑202/10, EU:C:2011:282, točka 25).
            33. Na podlagi navedenega je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 3(1), četrti pododstavek, Uredbe št. 2988/95 razlagati tako, da se v njem določeno zastaranje ne uporablja le za pregon nepravilnosti, ki privede do naložitve upravnih kazni v smislu člena 5 te uredbe, ampak tudi za pregon, ki privede do sprejetja upravnih ukrepov v smislu člena 4 navedene uredbe.
            Stroški
            34. Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

            Izrek
            Iz teh razlogov je Sodišče (šesti senat) razsodilo:
            Člen 3(1), četrti pododstavek, Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 2988/95 z dne 18. decembra 1995 o zaščiti finančnih interesov Evropskih skupnosti je treba razlagati tako, da se v njem določeno zastaranje ne uporablja le za pregon nepravilnosti, ki privede do naložitve upravnih kazni v smislu člena 5 te uredbe, ampak tudi za pregon, ki privede do sprejetja upravnih ukrepov v smislu člena 4 navedene uredbe.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 24. oktobra 1996. # Komisija Evropskih skupnosti proti Royale belge SA. # Uradniki. # Zadeva C-76/95.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 25. februarja 1999. # Komisija Evropskih skupnosti proti Velikemu vojvodstvu Luksemburg. # Neizpolnitev obveznosti države. # Zadeva C-59/98.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 5. oktobra 2006. # Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Belgiji. # Neizpolnitev obveznosti države - Zunanji skupnostni tranzitni postopek - Uredbi (EGS) št. 2913/92 in 2454/93 - Lastna sredstva Skupnosti - Dajanje na razpolago - Roki - Zamudne obresti - Neohranitev in neposredovanje dokazil, ki se nanašajo na določitev in na dajanje na razpolago lastnih sredstev. # Zadeva C-275/04.

text:
      Zadeva C-275/04
      Komisija Evropskih skupnosti
      proti
      Kraljevini Belgiji
      „Neizpolnitev obveznosti države – Zunanji tranzitni postopek Skupnosti – Uredbi (EGS) št. 2913/92 in 2454/93 – Lastna sredstva Skupnosti – Dajanje na razpolago – Roki – Zamudne obresti – Neohranitev in nepredložitev dokazil, ki se nanašajo na določitev in dajanje na razpolago lastnih sredstev“
      Povzetek sodbe
      1.        Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Predmet spora – Določitev v predhodnem postopku
      (člen 226 ES)
      2.        Lastni viri Evropskih skupnosti – Določitev in dajanje na razpolago lastnih sredstev
      (uredbi Sveta št. 2913/92, člen 243(1) in (2), ter št. 1150/2000, členi 6(3)(a) in (b), 9, 10 in 11)
      3.        Države članice – Obveznosti – Naloga nadzora, ki jo ima Komisija – Dolžnost držav članic – Sodelovanje v preiskavah na področju
            neizpolnitve obveznosti države
      (člena 10 ES in 226 ES; Uredba Sveta št. 1552/89, člen 18)
      1.        Čeprav predlogov v okviru postopka zaradi neizpolnitve obveznosti, ki jih vsebuje tožba, načeloma ni mogoče razširiti prek
         zatrjevane neizpolnitve obveznosti v izreku obrazloženega sklepa in v pisnem opominu, pa kljub temu velja, da je dopustno,
         da Komisija predlaga ugotovitev neizpolnitve obveznosti, ki izhajajo iz prvotne različice akta Skupnosti, ki je bil pozneje
         spremenjen ali razveljavljen, in ki so bile ohranjene v novih določbah. Po drugi strani pa predmeta spora ni mogoče razširiti
         na obveznosti, ki izhajajo iz novih določb, ki nimajo ustreznika v prvotni različici zadevnega akta, kar bi sicer pomenilo
         bistveno kršitev pravilnosti postopka za ugotovitev neizpolnitve obveznosti.

      (Glej točko 35.)
      2.        Zato morajo države članice določiti pravico Skupnosti do lastnih sredstev takoj, ko lahko njihovi carinski organi izračunajo
         znesek pravic, ki izhaja iz carinskega dolga, in določiti dolžnika, in zato te pravice knjižiti na račun v skladu s členom
         6 Uredbe št. 1150/2000 o izvajanju Sklepa št. 94/728 o sistemu virov lastnih sredstev Skupnosti.

      Glede možnosti držav članic, da pravice, ki so določene, knjižijo na ločen račun iz člena 6(3)(b) te uredbe (račun B), zgolj
         neobstoja plačila zneskov ni mogoče šteti za enakovrednega izpodbijanju pravic za namene te določbe. V smislu člena 243(1),
         tretji pododstavek, Uredbe št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti mora biti namreč tako izpodbijanje predmet pritožbe,
         vložene v državi članici, v kateri je bila odločba sprejeta ali zanjo vložen zahtevek pri carinskem organu in nato pri neodvisnem
         organu. Zahteva po formalni pritožbi, ki je tako oblikovana, je nujna iz razlogov pravne varnosti in omogoča zagotavljanje
         skrbne in enotne uporabe določb s področja carin, v interesu hitrega in učinkovitega dajanja na razpolago lastnih sredstev
         Skupnosti.

      Nepravilno knjiženje pravic na račun B lahko povzroči prepozno knjiženje ustreznih lastnih sredstev na račun Komisije, ki
         mora biti v skladu s členoma 9 in 10 Uredbe št. 1150/2000 izvedeno v enakem roku, kot je določen za knjiženje teh pravic na
         račun A ob uporabi člena 6(3)(a) iste uredbe. Na podlagi člena 11 iste uredbe zadevna država članica za vsako zamudo pri knjiženju
         na račun iz člena 9(1) iste uredbe plača zamudne obresti za celotno obdobje zamude. Te obresti se zahtevajo ne glede na razlog
         za zamudo, s katero so bila ta sredstva nakazana na račun Komisije.

      (Glej točke 63, 68, 73 in 74.)
      3.        Iz člena 10 ES je razvidno, da morajo države članice v dobri veri sodelovati pri vseh poizvedbah Komisije na podlagi člena
         226 ES in ji v ta namen sporočiti vse zahtevane informacije.

      Iz obveznosti držav članic, po kateri te zaradi lojalnega sodelovanja s Komisijo sprejemajo ukrepe, ki omogočajo zagotavljanje
         uporabe določb Skupnosti o ugotavljanju morebitnih lastnih sredstev, ki je na področju preverjanja natančneje določena v členu
         18 Uredbe št. 1552/89 o izvajanju Sklepa št. 88/376 o sistemu virov lastnih sredstev Skupnosti, zlasti izhaja, da mora zadevna
         država članica, če je Komisija močno odvisna od elementov, ki jih ji ta predloži, Komisiji na primeren način dati na razpolago
         dokazila in druge potrebne dokumente, tako da slednja lahko preveri, ali in eventualno koliko so zadevni zneski povezani z
         lastnimi sredstvi Skupnosti.

      (Glej točki 82 in 83.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 5. oktobra 2006(*)

      „Neizpolnitev obveznosti države – Zunanji tranzitni postopek Skupnosti – Uredbi (EGS) št. 2913/92 in 2454/93 – Lastna sredstva Skupnosti – Dajanje na razpolago – Roki – Zamudne obresti – Neohranitev in neposredovanje dokazil, ki se nanašajo na določitev in na dajanje na razpolago lastnih sredstev“
      V zadevi C-275/04,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, vložene 29. junija 2004,
      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopata C. Giolito in G. Wilms, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Kraljevini Belgiji, ki jo zastopata E. Dominkovits in M. Wimmer, zastopnika,

      tožena stranka,
      ob intervenciji
      Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna Irska, ki ga zastopa C. Jackson, zastopnica, skupaj z M. Angiolinijem in R. Andersonom, barristers,

      intervenient,
      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi P. Jann, predsednik senata, J. N. Cunha Rodrigues (poročevalec), K. Lenaerts, E. Juhász in M. Ilešič, sodniki,
      generalna pravobranilka: C. Stix-Hackl,
      sodna tajnica: K. Sztranc-Sławiczek, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 6. aprila 2006,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalne pravobranilke, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Komisija Evropskih skupnosti s tožbo Sodišču predlaga, naj ugotovi, da Kraljevina Belgija s tem, da:

      –        na račun, določen v členu 6(3)(a) Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 1150/2000 z dne 22. maja 2000 o izvajanju Sklepa št. 94/728/ES,
         Euratom o sistemu virov lastnih sredstev Skupnosti (UL L 130, str. 1), v predpisanih rokih ni vknjižila določenih pravic;

      –        ni preverila, ali je od 1. januarja 1995 zaradi prepozne vknjižbe na račun, določen v členu 6(3)(a) Uredbe št. 1150/2000,
         prišlo do drugih zamud pri dajanju na razpolago lastnih sredstev, s tem da je uničila arhive, ki zadevajo to obdobje, in o
         navedenih zamudah ni obvestila Komisije, da bi ta lahko izračunala zamudne obresti, ki so v skladu s členom 11 omenjene uredbe
         dolgovane zaradi prepoznega dajanja na voljo lastnih sredstev;

      ni izpolnila obveznosti iz členov 3, 6, 9, 10 in 11 Uredbe št. 1150/2000, ki je z 31. majem 2000 razveljavila in nadomestila
         Uredbo Sveta (EGS, Euratom) št. 1552/89 z dne 29. maja 1989 o izvajanju Sklepa št. 88/376/EGS, Euratom o sistemu virov lastnih
         sredstev Skupnosti (UL L 155, str. l), katere cilj je enak, in iz člena 10 ES.

       Pravni okvir
       Sistem lastnih sredstev Skupnosti
      2        Člen 2 Uredbe št. 1552/89, ki spada pod naslov I: „Splošne določbe“, določa:

      „1. Za uporabo te uredbe se pravica Skupnosti do lastnih sredstev iz člena 2(1)(a) in (b) Sklepa št. 88/376/EGS, Euratom določi
         takoj, ko pristojna služba države članice dolžnika obvesti o dolgovanem znesku. To obvestilo se opravi takoj, ko je dolžnik
         znan in ko pristojni upravni organi ob upoštevanju vseh predpisov Skupnosti s tega področja lahko izračunajo znesek pravice.

      […]“
      3        Ta določba je bila z veljavnostjo od 14. julija 1996 spremenjena z Uredbo Sveta (Euratom, ES) št. 1355/96 z dne 8. julija
         1996 (UL L 175, str. 3), katere vsebino je prevzel člen 2 Uredbe št. 1150/2000, ki določa:

      „1.      Za uporabo te uredbe se pravica Skupnosti do lastnih sredstev iz člena 2(1)(a) in (b) Sklepa št. 94/728/ES, Euratom določi
         takoj, ko so izpolnjeni pogoji za knjiženje pravice na račune in za obvestilo dolžnika, določeni v carinskih predpisih.

      2. Datum določitve pravice iz odstavka 1 je datum knjiženja v računovodske knjige, ki so določene v carinskih predpisih.
      […]“
      4        Člen 3, prvi odstavek, uredb št. 1552/89 in 1150/2000, ki ravno tako spada pod naslov I, določa:

      „Države članice sprejmejo vse ustrezne ukrepe, s katerimi zagotovijo, da se dokazila o določitvi pravice in dajanju lastnih
         sredstev na razpolago hranijo najmanj tri koledarska leta, šteto od konca leta, na katerega se dokazila nanašajo.“

      5        Člen 3, drugi odstavek, Uredbe št. 1552/89 določa:

      „Če se pri potrjevanju dokazil o določitvi pravice, ki ga izvrši državni organ sam ali v sodelovanju s Komisijo, izkaže, da
         je potreben popravek, se dokazila hranijo še dovolj dolgo po roku iz prvega odstavka, da se lahko popravek izvede in nadzoruje.“

      6        Člen 3, tretji odstavek, Uredbe št. 1150/2000 določa:

      „Če se pri potrjevanju dokazil iz prvega in drugega odstavka v skladu s členoma 18 in 19 te uredbe ali členom 11 Uredbe (EGS,
         Euratom) št. 1553/89 izkaže, da je potreben popravek, se dokazila hranijo še dovolj dolgo po roku iz prvega odstavka, da se
         lahko popravek izvede in nadzoruje.“

      7        Člen 6(1) ter (2)(a) in (b) Uredbe št. 1552/89, ki spada pod naslov II: „Računi virov lastnih sredstev“ [postal člen 6(1)
         in (3)(a) in (b) Uredbe št. 1150/2000], določa:

      „1.      Račune lastnih sredstev, ki so razčlenjeni po vrstah sredstev, vodi ministrstvo za finance vsake države članice ali organ,
         ki ga imenuje posamezna država članica.

      2.      (a)   Pravice, določene v skladu s členom 2, pod pogoji iz točke (b) tega odstavka, se knjižijo na računih [splošno označeni kot
         ‚računi A‘] najkasneje prvi delovni dan po 19. dnevu drugega meseca, ki sledi mesecu, v katerem je bila pravica določena.

               (b)   Pravice, ki niso knjižene na računih iz točke (a), ker še niso izterjane in zanje še ni bilo predloženo jamstvo, se v obdobju
         iz točke (a) prikazujejo na posebnih računih [splošno označeni kot ‚računi B‘]. Države članice lahko uporabijo isti postopek,
         kadar se višina pravic, za katere je bilo predloženo jamstvo, izpodbija, in bi se po rešitvi nastalega spora lahko spremenila.“

      8        Člen 9 uredb št. 1552/89 in 1150/2000, ki spada pod naslov III: „Dajanje lastnih sredstev na razpolago“, določa:

      „1.      Po postopku iz člena 10 vsaka država članica lastna sredstva knjiži v dobro računa, ki je v imenu Komisije odprt pri ministrstvu
         za finance ali organu, ki ga je ta določila.

      Račun se vodi brezplačno.
      2.      Komisija zneske v dobro preračuna in knjiži na svoje račune […]“
      9        V skladu z besedilom člena 10(1) Uredbe št. 1552/89 oziroma Uredbe št. 1150/2000, ki ravno tako spada pod naslov III, določa:

      „Ko se odšteje 10 % za stroške zbiranja na podlagi člena 2(3) [Sklepa 88/376 oziroma Sklepa 94/728], se lastna sredstva iz
         člena 2(1)(a) in (b) [teh sklepov] vknjižijo najkasneje prvi delovni dan po 19. dnevu drugega meseca, ki sledi mesecu, v katerem
         je bila določena pravica v skladu s členom 2.

      Pravice, ki se prikazujejo na računih [B] na podlagi [člena 6(2)(b) oziroma člena 6(3)(b)], pa se knjižijo najkasneje prvi
         delovni dan po 19. dnevu drugega meseca, ki sledi mesecu, v katerem so bile pravice izterjane.“

      10      Člen 11 uredb št. 1552/89 in 1150/2000, ki ravno tako spada pod navedeni naslov III, določa:

      „Za vsako zamudo pri knjiženju na račun iz člena 9(1) država članica plača obresti po obrestni meri, ki velja na denarnem
         trgu te države članice za kratkoročne javnofinančne operacije na predpisani datum knjiženja, povečani za dve odstotni točki.
         Ta obrestna mera se poveča za 0,25 odstotne točke za vsak mesec zamude. Povečana obrestna mera velja za celotno obdobje zamude.“

      11      Člen 18 Uredbe št. 1552/89 [postal člen 18 Uredbe št. 1550/2000], ki spada pod naslov VII: „Določbe o inšpekcijskih ukrepih“,
         določa:

      „1.      Države članice izvajajo preverjanja in preiskave v zvezi z določanjem pravic in dajanjem lastnih sredstev iz člena 2(1)(a)
         in (b) [Sklepa 88/376 oziroma Sklepa 94/728] na razpolago. Komisija izvaja svoja pooblastila, kakor je določeno v tem členu.

      2.      V skladu z odstavkom 1 države članice:
      (a)      na zahtevo Komisije izvedejo dodatne inšpekcijske preglede. V svoji zahtevi Komisija navede razloge za dodatne inšpekcijske
         preglede;

      (b)      na zahtevo lahko Komisija sodeluje pri inšpekcijskih pregledih, ki jih izvajajo.
      Države članice ukrenejo vse potrebno, da omogočijo te inšpekcijske preglede. Če pri inšpekcijskih pregledih sodeluje Komisija,
         ji države članice dajo na voljo dokazila iz člena 3.

      […]“
       Carinski predpisi Skupnosti
      12      Člen 217(1) Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL L 302, str. 1, v nadaljevanju:
         carinski zakonik) določa:

      „Vsak znesek uvoznih ali izvoznih dajatev, ki je posledica carinskega dolga – v nadaljevanju ‚znesek dajatev‘ – morajo carinski
         organi, takoj po tem, ko so jim na voljo potrebni podatki, izračunati in vnesti v računovodske evidence ali kakšne druge ustrezne
         nosilce podatkov (vknjižba).

      […]“
      13      Člen 218(3) istega zakonika določa:

      „Če carinski dolg nastane pod drugimi pogoji, kot so navedeni v odstavku 1, se mora vknjižba ustreznega zneska dajatev opraviti
         v roku dveh dni, kar se šteje od dneva, ko imajo carinski organi možnost, da:

      (a)      izračunajo znesek zadevnih dajatev
      in
      (b)      določijo dolžnika.“
      14      Člen 219 tega zakonika določa:

      „1.      Roki za vknjižbo iz člena 218 se lahko podaljšajo:
      (a)      iz razlogov, ki se nanašajo na upravno ureditev držav članic, in predvsem v primerih centralnega knjigovodstva,
      (b)      zaradi posebnih okoliščin, ki carinske organe ovirajo pri upoštevanju omenjenih rokov.
      Tako podaljšani roki ne smejo biti daljši od 14 dni.
      2.      Roki iz odstavka 1 se ne uporabljajo v primeru nepredvidljivih dogodkov ali višje sile.“
      15      Člen 220(1) carinskega zakonika določa:

      „Če znesek dajatev, ki izhaja iz carinskega dolga, ni bil vknjižen v skladu s členoma 218 in 219 ali je bil vknjižen nižji
         znesek od zakonsko dolgovanega, se mora vknjižba zneska izterjevanih dajatev, ali preostalega izterjevanega zneska dajatev,
         opraviti v roku dveh dni, ki se šteje od dneva, ko carinski organi to ugotovijo in lahko izračunajo zakonsko dolgovani znesek
         ter določijo dolžnika (naknadna vknjižba). Ta rok se lahko podaljša v skladu s členom 219.“

      16      Člen 221(1) tega zakonika določa:

      „Znesek dajatev se mora dolžniku takoj po vknjižbi v skladu z ustreznimi postopki sporočiti.“
      17      Člen 243 istega zakonika določa:

      „1.      Vsaka oseba se lahko pritoži na odločbe carinskih organov, ki se nanašajo na uporabo carinske zakonodaje in to osebo neposredno
         in osebno zadevajo.

      Pritoži se lahko tudi oseba, ki je carinske organe zaprosila za sprejetje odločbe v zvezi z uporabo carinske zakonodaje, vendar
         ti v roku iz člena 6(2) o zahtevku niso odločili.

      Pritožbo je treba vložiti v državi članici, v kateri je bila odločba sprejeta ali vložen zahtevek zanjo.
      2.      Pritožba se lahko vloži:
      (a)      v začetni fazi pri carinskem organu, ki ga za ta namen določijo države članice;
      (b)      v poznejši fazi pri neodvisnem organu, ki je lahko pravosodni organ ali enakovredno specializiran organ v skladu z veljavnimi
         predpisi v državah članicah.“

      18      Člen 245 carinskega zakonika določa:

      „Določbe v zvezi z izvajanjem pritožb sprejmejo države članice.“
      19      Člen 246 tega zakonika določa:

      „Ta naslov se ne uporablja za pritožbe, vložene zaradi odprave ali spremembe odločbe, ki so jo carinski organi sprejeli na
         podlagi kazenskega prava.“

      20      Člen 378(1) in (2) Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93 z dne 2. julija 1993 o določbah za izvajanje Uredbe št. 2913/92 (UL L 253,
         str. 1, v nadaljevanju: izvedbena uredba) določa:

      „1.      Kadar pošiljka ni bila predložena namembnemu uradu in kadar ni mogoče določiti kraja kršitve ali nepravilnosti, se brez poseganja
         v člen 215 [carinskega] zakonika šteje, da je kršitev ali nepravilnost nastala:

      –        v državi članici, ki ji pripada urad odhoda,
      ali
      –        v državi članici, ki ji pripada urad tranzita na vstopu v Skupnost, ki je prejel potrdilo o prehodu,
      če v roku, ki ga je treba določiti v skladu s členom 379(2), dokazilo o pravilnosti tranzitne operacije ali o kraju, kjer
         je kršitev ali nepravilnost dejansko nastala, ni predloženo v skladu z zahtevami carinskih organov.

      2.      Kadar tako dokazilo ni predloženo in se s tem šteje, da je navedena kršitev ali nepravilnost nastala v državi članici odhoda
         ali v vstopni državi članici iz druge alinee prvega odstavka, ta država članica za tako blago obračuna carino in druge dajatve
         v skladu s predpisi Skupnosti ali nacionalnimi predpisi.“

      21      Člen 379 izvedbene uredbe določa:

      „1.      Če pošiljka ni bila predložena namembnemu uradu in kraja kršitve ali nepravilnosti ni mogoče določiti, urad odhoda o tem čim
         prej obvesti glavnega zavezanca, najpozneje pa pred iztekom enajstega meseca po vpisu deklaracije za tranzit Skupnosti.

      2.      V obvestilu iz odstavka 1 navede predvsem rok, v katerem je treba uradu odhoda predložiti dokazilo o pravilnosti tranzitne
         operacije ali o kraju, v katerem je kršitev ali nepravilnost dejansko nastala, tako da ustreza zahtevam carinskih organov.
         Ta rok znaša tri mesece od dneva obvestila iz odstavka 1. Če navedeno dokazilo ni predloženo v roku, pristojna država članica
         ukrepa tako, da pridobi plačilo pripadajočih carin in drugih dajatev. Kadar ta država članica ni tista, v kateri je urad odhoda,
         jo ta o tem takoj obvesti.“

       Predhodni postopek
      22      V okviru inšpekcijskega pregleda tradicionalnih lastnih sredstev, izvedenega od 1. do 5. decembra 1997, so zastopniki Komisije
         v carinskem uradu Anversja med drugim ugotovili, da je v treh primerih nezaključenih deklaracij zunanjega tranzitnega postopka
         Skupnosti (deklaraciji T1 z dne 10. junija 1996, z dne 20. decembra 1995 oziroma z dne 17. januarja 1996) prisilna izterjava
         ustreznih lastnih sredstev zadevala zneske, za katere je bilo po mnenju Komisije predloženo jamstvo, niso pa bili izpodbijani,
         čeprav so bili ob določitvi vknjiženi na račun B, na račun A pa šele ob dejanski izterjavi. Zneski zadevnih carin so bili
         v višini 1800 BEF (44,62 EUR), 8292 BEF (205,55 EUR) in 4509 BEF (111,78 EUR).

      23      Z dopisom z dne 28. aprila 1998 je Komisija belgijskim organom poslala poročilo št. 97-0-1 v zvezi z inšpekcijskim nadzorom
         meseca decembra 1997 in jih pozvala, naj sprejmejo ukrepe, potrebne za zagotovitev spoštovanja določb Skupnosti na področju
         računovodskega knjiženja, in naj zneske dajatev, ki so bili določeni ter za katere je bilo predloženo jamstvo in se jih ne
         izpodbija, ex officio vknjižijo na račun A , saj je bilo v predpisanih rokih ugotovljeno, da niso bili zaključeni. Komisija je od navedenih organov
         tudi zahtevala, naj preverijo, ali je od 1. januarja 1995 na podlagi prepoznega knjiženja na račun A prišlo do drugih zamud
         pri dajanju na razpolago lastnih sredstev. Na koncu je Komisija te organe opozorila na določbe člena 11 Uredbe št. 1552/89,
         ki se nanašajo na plačilo zamudnih obresti.

      24      Belgijski organi so v odgovoru z dne 8. oktobra 1998 zatrdili, da ravnajo v skladu s pravili Skupnosti in da je zato zahteva
         za preiskavo, ki bi pokrila vse belgijske carinske urade od 1. januarja 1995, postala brezpredmetna.

      25      V dopisu z dne 2. februarja 2000 je Komisija poudarila, da morajo države članice učinkovito izterjati lastna sredstva in zlasti
         zneske, ki so kriti z jamstvom, ki je bilo predloženo v okviru zunanjega tranzitnega postopka (deklaracija T1, zvezek TIR,
         zvezek ATA, itd.). Tako bi bilo mogoče te zneske na račun B vknjižiti le, če bi bili pravilno izpodbijani, kar bi zlasti pomenilo
         spoštovanje za to predvidenih rokov in vložitev pritožbe v pisni obliki. Posledično je Komisija ponovila svojo zahtevo, naj
         belgijski organi na tem področju svoje ravnanje uskladijo s predpisi Skupnosti.

      26      Navedeni organi so z dopisom z dne 31. maja 2000 ponovno zatrdili, da je njihov položaj v zvezi z obravnavanjem deklaracij
         T1 in nezaključenih zvezkov TIR v skladu s predpisi Skupnosti.

      27      Komisija je ponovno ugovarjala tej trditvi in je 13. novembra 2001 na Kraljevino Belgijo naslovila pisni opomin, v katerem
         je spet navedla svoje očitke in zavrnila trditve, ki so jih podali organi te države članice, ter jih ponovno pozvala, naj
         predložijo seznam vseh deklaracij zunanjega tranzitnega postopka Skupnosti, ki od 1. januarja 1995 niso bile zaključene v
         rokih, skupaj z natančno navedbo njihove računovodske obravnave. Poleg tega je omenjene organe opozorila na obveznost plačila
         zamudnih obresti v skladu s členom 11 Uredbe št. 1552/89.

      28      Ker je Kraljevina Belgija v odgovoru z dne 12. marca 2002 obdržala svoje stališče, je Komisija 28. oktobra 2002 na to državo
         članico naslovila obrazloženo mnenje, s katerim je to državo članico pozvala, naj sprejme ukrepe, potrebne za uskladitev s
         tem mnenjem, in sicer v roku dveh mesecev od njegovega prejema.

      29      Belgijski organi so 19. decembra 2002 Komisijo zaprosili za podaljšanje roka za odgovor na obrazloženo mnenje, in sicer do
         28. januarja 2003. V dopisu z dne 30. januarja 2003 so navedli, da je treba zaradi obstoja podobnega primera, ki zadeva Zvezno
         republiko Nemčijo in v katerem teče postopek pred Sodiščem (zadeva C‑105/02), počakati na njegovo odločitev, preden bi se
         izrekli o tem primeru.

      30      V teh okoliščinah se je Komisija odločila vložiti to tožbo.

      31      S sklepom predsednika Sodišča z dne 30. novembra 2004 je bila Združenemu kraljestvu Velika Britanija in Severna Irska dovoljena
         intervencija v podporo predlogov Kraljevine Belgije.

       Tožba
       Dopustnost tožbe
      32      Belgijska vlada navaja, da se je v času, ko so nastale pravice v zvezi z lastnimi sredstvi Skupnosti, ki so predmet obravnave
         v tem postopku, uporabljala ureditev Uredbe št. 1552/89.

      33      Komisija glede tega zatrjuje, da so bili pogoji za vzpostavitev pravice Skupnosti do carinskega dolga, enaki pred kodifikacijo
         iz Uredbe št. 1150/2000 in po njej.

      34      V zvezi s tem je treba omeniti, da se mora v skladu s sodno prakso obstoj neizpolnitve obveznosti v okviru tožbe na podlagi
         člena 226 ES presojati glede na ureditev Skupnosti, ki je veljala ob koncu roka, ki ga je Komisija določila zadevni državi
         članici za uskladitev z obrazloženim mnenjem (glej zlasti sodbi z dne 10. septembra 1996 v zadevi Komisija proti Nemčiji,
         C-61/94, Recueil, str. I‑3989, točka 42, in z dne 9. novembra 1999 v zadevi Komisija proti Italiji, C‑365/97, Recueil, str.
         I-7773, točka 32).

      35      Čeprav predlogov, ki jih vsebuje tožba, načeloma ni mogoče razširiti prek zatrjevane neizpolnitve obveznosti v izreku obrazloženega
         sklepa in v pisnem opominu, pa kljub temu velja, da je dopustno, da Komisija predlaga ugotovitev neizpolnitve obveznosti,
         ki izhajajo iz prvotne različice akta Skupnosti, ki je bil pozneje spremenjen ali razveljavljen, in ki so bile ohranjene v
         novih določbah. Nasprotno pa predmeta spora ni mogoče razširiti na obveznosti, ki izhajajo iz novih določb, ki nimajo ustreznika
         v prvotni različici zadevnega akta, kar bi sicer pomenilo bistveno kršitev pravilnosti postopka za ugotovitev neizpolnitve
         obveznosti (glej v tem smislu sodbo z dne 12. junija 2003, Komisija proti Italiji, C-363/00, Recueil, str. I-5767, točka 22).

      36      Ni sporno, da so obveznosti, ki izhajajo iz členov 3, 6(1) ter (3)(a) in (b), 9(1), 10(1) in 11 Uredbe št. 1150/2000 veljale
         že na podlagi členov 3, 6(1) ter (2)(a) in (b), 9(1), 10(1) in 11 Uredbe št. 1552/89 (glej v zvezi z navedenimi členi 9(1)
         in 11 zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Italiji z dne 12. junija 2003, točka 23).

      37      Glede člena 2(1) Uredbe št. 1552/89 je Sodišče razsodilo, da se pravico Skupnosti do lastnih sredstev v smislu te določbe
         določi „takoj“, ko pristojni organi dolžnika obvestijo o dolgovanem znesku, to obvestilo pa se opravi takoj, ko je dolžnik
         znan in ko pristojni upravni organi ob upoštevanju vseh predpisov Skupnosti s tega področja lahko izračunajo znesek pravice
         (glej zlasti sodbo z dne 14. aprila 2005 v zadevi Komisija proti Nizozemski, C-460/01, ZOdl., str. I-2613, točka 85). Obenem
         je Sodišče razsodilo, da je treba člen 2 Uredbe št. 1552/89, kot je bil spremenjen z Uredbo 1355/96 in prevzet v členu 2 Uredbe
         št. 1150/2000, razlagati tako, da morajo države članice določiti pravico Skupnosti do lastnih sredstev takoj, ko lahko njihovi
         carinski organi izračunajo znesek pravic, ki izhaja iz carinskega dolga, in določijo dolžnika (sodba z dne 15. novembra 2005
         v zadevi Komisija proti Danski, C-392/02, ZOdl., str. I-9811, točka 61).

      38      Kot sicer navaja tudi belgijska vlada, so v teh okoliščinah obveznosti, ki izhajajo iz člena 2 Uredbe št. 1150/2000, glede
         določitve pravice Skupnosti do lastnih sredstev veljale že na podlagi člena 2 Uredbe št. 1552/89.

      39      Posledično je predlog Komisije, naj se ugotovi, da Kraljevina Belgija ni izpolnila obveznosti iz členov 3, 6, 9, 10 in 11
         Uredbe št. 1150/2000, dopusten.

       Temelj
       Prvi očitek: prepozna vknjižba določenih pravic na račun A
      –       Trditve strank
      40      Komisija navaja, da je v skladu s členom 6(3)(b) Uredbe št. 1150/2000 določene, vendar neizterjane pravice, za katere ni bilo
         predloženo nobeno jamstvo, mogoče knjižiti na račun B. Enako naj bi veljalo za določene, vendar neizterjane pravice, za katere
         je bilo jamstvo predloženo, če so bile izpodbijane v za to predvidenem roku in če so bile izpodbijane v pisni obliki. Določene
         zneske, za katere je bilo predloženo jamstvo in ki niso bili izpodbijani, pa naj bi bilo treba knjižiti na račun A, in sicer
         v predpisanih rokih, ne da bi bilo treba čakati na njihovo dejansko izterjavo.

      41      Poleg tega naj v skladu z ustaljeno sodno prakso (sodba z dne 16. maja 1991 v zadevi Komisija proti Nizozemski, C-96/89, Recueil,
         str. I-2461, točka 38) obveznost knjiženja zneskov na račun A ne bi bila vezana na to, ali so države članice dajatve izterjale.
         V nasprotju s tem, kar trdi tudi vlada Združenega kraljestva, naj bi ta obveznost obstajala, če je bila pravica določena,
         je bilo zanjo predloženo jamstvo in ni bila izpodbijana, čeprav zadevna sredstva niso bila izterjana.

      42      Da zavezujoči rok za knjiženje in dajanje na razpolago lastnih sredstev iz členov 6(3)(a) in 10 Uredbe št. 1150/2000 ne bi
         izgubil svojega polnega učinka, naj bi bile države članice ta rok dolžne spoštovati pri knjiženju in dajanju na razpolago
         zadevnih zneskov, kljub obstoju nacionalnega pravila, po katerem lahko dolžnik carinski dolg izpodbija po izteku tega roka.
         Ta obveznost naj dolžniku ne bi onemogočala vložitve pritožbe zunaj tega roka, pritožba pa bi lahko povzročila storno ali
         pa popravek dolga (člena 2(4) in 8 Uredbe št. 1150/2000).

      43      Po mnenju Komisije se pojem „izpodbijanje“ nanaša najprej na postopek pritožbe, ki ga določata člena 243 in 245 carinskega
         zakonika, in šele nato na nacionalno zakonodajo, ki mora biti v skladu s predpisi Skupnosti. Če ta ne vsebuje popolne ureditve
         pritožb na področju carin, bi moralo biti izpodbijanje v vsakem primeru, kot pravi člen 243 carinskega zakonika, „vloženo“,
         kar naj bi v nasprotju s tem, kar zatrjuje tudi vlada Združenega kraljestva, pomenilo izrecno in vidno delovanje dolžnika
         proti določitvi dolga, torej izpodbijanje v pisni obliki. Samo neplačilo naj v tem pogledu ne bi zadostovalo. Tako naj bi
         bili zagotovljeni oblikovna usklajenost, saj se tudi določitev dolga opravi pisno, možnost predložitve dokaza o pomanjkanju
         soglasja glede določitve dolga, kot tudi zahteva hitrega in enotnega dajanja na razpolago (glej zlasti sodbo z dne 14. novembra
         2002 v zadevi SPKR, C-112/01, Recueil, str. I-10655, točka 34 in naslednje).

      44      Poleg tega naj zavrnitev poroka za kritje carinskega dolga dolžnika načeloma ne bi pomenila, da ta izpodbija utemeljenost
         osnovnega dolga, temveč bolj, da izpodbija obveznost plačila tega dolga po tem, ko se je prisilno izterjevanje že začelo.
         Tudi ob predpostavki, da se izpodbijanje poroka šteje za izpodbijanje v smislu člena 6(3)(b) Uredbe št. 1150/2000, naj to
         v vsakem primeru ne bi imelo nobenega učinka na obveznost vknjižbe iz te določbe, saj so belgijski organi sami priznali, da
         je bilo v obravnavanem primeru izpodbijanje odgovornega poroka podano po izteku zavezujočega in končnega roka za vknjižbo
         lastnih sredstev.

      45      K temu je treba dodati, da naj Kraljevina Nizozemska ne bi zatrjevala ali predložila dokaza, da je porok zadevne pravice izpodbijal.

      46      Belgijski organi naj se tudi ne bi mogli sklicevati na okoliščino, da naj bi jim skupna narava jamstva onemogočala vedeti,
         ali to dejansko pokriva deklaracijo T1, saj člen 6(3)(b) Uredbe št. 1150/2000 ne vsebuje razlikovanja glede kritja jamstev.
         Odgovornost poroka naj bi bila poleg tega stranska. Države članice naj bi svobodno določale, kakšno vrsto jamstva zahtevajo
         za kritje carinskega dolga, pri čemer je edini pogoj ta, da je to jamstvo učinkovito in zadostno, v nasprotnem primeru pa
         bi te države morale nositi posledice. Nasprotna razlaga, h kateri pristopa tudi vlada Združenega kraljestva, naj ne bi imela
         nobene podlage v besedilu člena 6 Uredbe št. 1150/2000.

      47      Iz člena 195 carinskega zakonika naj bi jasno izhajalo, da lahko carinski organi zavrnejo jamstvo, če menijo, da to ne zagotavlja
         na zanesljiv način plačila carinskega dolga. Za skupno jamstvo naj bi člen 192(1), zadnji pododstavek, istega zakonika določal,
         da je treba znesek tega jamstva določiti v višini, ki omogoča v vsakem trenutku pokritje zneska zadevnih carinskih dolgov.
         Te določbe naj bi jasno kazale, da dejstvo, da jamstvo ne ustreza carinskemu dolgu, ne vpliva na obstoj obveznosti zagotavljanja,
         da je za navedeni dolg predloženo jamstvo. Trditev belgijskih organov – po kateri vknjižba zneska na račun A ne more nikoli
         presegati vrednosti, za katero je bilo predloženo jamstvo – naj ne bi imela nobene podlage v Uredbi št. 1150/2000 in je torej
         ni mogoče sprejeti.

      48      Belgijska vlada navaja, da v primeru nezaključka ali goljufivega zaključka deklaracije T1 člen 2 Uredbe št. 1552/89 določa
         štiri pogoje, zato da pride do določitve pravice Skupnosti do zneska carinskega dolga, in sicer da morajo carinski organi
         ugotoviti nezaključek, da lahko izračunajo zakonito dolgovani znesek, da lahko določijo dolžnika in ga obvestijo o carinskem
         dolgu.

      49      Ta vlada tudi opozarja, da mora – če deklaracija ni bila zaključena in če glavni dolžnik dokaza o pravilnosti tranzitnega
         postopka ali o kraju, na katerem je nastala kršitev ali nepravilnost, ne predloži v treh mesecih od obvestila o nezaključku,
         ki mora biti opravljeno v enajstih mesecih, ki sledijo vpisu deklaracije – država članica odhoda izterjati carine, dolgovane
         na podlagi členov 378 in 379 izvedbene uredbe.

      50      Po določitvi bi morale biti pravice knjižene na račun lastnih sredstev (šlo naj bi za enako knjiženje, kot je tisto iz členov
         217 in 220 carinskega zakonika), ki ga vodi vsaka država članica na podlagi člena 6(1) in (2) Uredbe št. 1552/89. Če je za
         znesek, ki še ni bil izterjan, predloženo jamstvo, naj bi bil ta knjižen na račun A, vendar tako, da vknjižba ne presega zneska,
         za katerega je bilo predloženo jamstvo. Kadar so določene pravice, za katere je predloženo jamstvo, izpodbijane in bi se po
         rešitvi nastalega spora lahko spremenile, naj bi bil znesek, za katerega je bilo predloženo jamstvo, vknjižen na račun B.

      51      Po opravljeni določitvi bi morala biti lastna sredstva tudi dana na razpolago Komisiji (člen 10 Uredbe št. 1552/89), razen
         v primeru višje sile ali nezmožnosti izterjave brez krivde države članice (člen 17 iste uredbe). Za vsako zamudo bi bilo treba
         plačati zamudne obresti (člen 11 te uredbe).

      52      Po mnenju belgijske vlade iz členov 10 in 17 Uredbe št. 1552/89 izhaja, da je bil račun B vzpostavljen zato, da bi bilo državam
         članicam omogočeno, da dajo zneske na razpolago takoj, ko so ti bili izterjani, torej je namenjen izognitvi temu, da bi bili
         zneski, ki jih ne bo mogoče izterjati v roku, določenem v členu 6(2)(a) Uredbe št. 1552/89, v breme države članice.

      53      Belgijska vlada poleg tega zatrjuje, da primer izpodbijanja pravic, določen v členu 6(2)(b) Uredbe št. 1552/89, predpostavlja,
         da je bil dolžnik o določenih pravicah obveščen (torej po obvestilu o teh pravicah oziroma po njihovi vknjižbi), tako da mora
         biti državam članicam v primeru izpodbijanja še neizterjanih dajatev vedno omogočeno, da znesek pravic vknjižijo na račun
         B, saj v tistem trenutku ne morejo vedeti, ali bo dolžnik te pravice pozneje izpodbijal.

      54      Belgijska vlada meni, da Uredba št. 1552/89 ne vzpostavlja nobene povezave med postopkom pritožbe iz členov 243 in 245 carinskega
         zakonika in pojmom „izpodbijanje“ iz člena 6(2)(b) te uredbe ter da ni predvidenih nobenih pravil glede oblike, v kateri mora
         biti to izpodbijanje vloženo. Poleg tega naj zakonodaja Skupnosti ne bi vsebovala nobene določbe o načinu in roku, v katerem
         mora biti dolg izpodbijan. Zato naj bi se bilo glede tega treba opreti na nacionalno zakonodajo ali na upravne običaje, ki
         veljajo v državi članici.

      55      Med letom 1997, v katerem bi po mnenju Komisije moralo priti do formalnih izpodbijanj, za dolžnike v Belgiji naj ne bi bil
         uveden noben upravni postopek, nezaključek ali goljufivi zaključek dokumentov zunanjega tranzitnega postopka Skupnosti pa
         naj bi bil poleg tega predmet kazenskih sankcij. Belgijska vlada meni, da to dolžniku ni onemogočalo neformalnega izpodbijanja
         (brez kakršnega koli pogoja glede oblike ali rokov). V tem pogledu naj bi dejstvo, da glavni dolžnik ni ugodil zahtevku za
         plačilo, upravni organi na podlagi domnev in svojih obsežnih izkušenj na področju nepravilnosti sistema tranzitnega postopka
         Skupnosti razlagali kot izpodbijanje pravic per se.

      56      Ta vlada poleg tega trdi, da je jamstvo v večini primerov skupno in predloženo za več deklaracij. Čeprav lahko carinski urad
         odhoda pri potrjevanju deklaracije T1 preverja obstoj in veljavnost jamstva, in sicer s pomočjo potrdila in navedene deklaracije,
         pa kljub temu ni pristojen za preverjanje, ali je skupno jamstvo že služilo v drugih uradih za kritje drugih deklaracij T1
         ali če je skupno jamstvo že popolnoma izčrpano oziroma ali je dokument ponarejen. Zato po izteku roka iz člena 379(2) izvedbene
         uredbe urad odhoda ne more biti prepričan o učinkovitosti tega jamstva, kar naj bi utemeljevalo vknjižbo zadevnih zneskov
         na račun B. Dodati naj bi bilo treba tudi dejstvo, da ima tudi porok pravico izpodbijati odločbo carinskih organov, saj ima
         ta zanj negativne posledice. Zato naj Komisija ne bi dokazala, da je Kraljevina Belgija v obravnavanih primerih, ki so predmet
         tega postopka, kršila zakonodajo Skupnosti.

      57      Združeno kraljestvo navaja, da kadar je za pravico v celoti predloženo posamezno jamstvo (ki jo določa člen 373 izvedbene
         uredbe), kar je primer, v katerem država članica lahko zagotovi, da je to učinkovito in zadostno, in lahko prosto določi vrsto
         jamstva, ki ga zahteva, mora ta država po izteku ustreznega roka [v skladu s členom 6(3)(a) Uredbe št. 1150/2000] ta znesek
         vknjižiti na račun A, razen če je glavni dolžnik, porok ali vsaka druga oseba v skladu z nacionalnim pravom zadevni znesek
         dajatev pred iztekom tega roka izpodbijal, zaradi česar bi se znesek lahko spremenil. Če za pravico ni predloženo jamstvo,
         v celoti ali delno, in če so carinski organi pravilno izvajali svoja pooblastila, ki jih določa pravo Skupnosti za odobritev
         opustitve ali nižje ravni jamstva v skladu s členom 361 izvedbene uredbe, bi bilo treba za namene zakonodaje šteti, da za
         dolg ni bilo predloženo jamstvo in da ga je torej treba vknjižiti na račun B. Podredno, če je za pravico predloženo jamstvo
         le v enem delu, bi morala država članica na račun A vknjižiti le del, za katerega je bilo jamstvo dejansko predloženo. Poleg
         tega in podredno bi bilo, če je za pravico predloženo skupno jamstvo, kljub temu treba šteti, da jamstvo za pravico ni bilo
         predloženo dokler carinski organi ne ugotovijo, ali je kritje zadostno in ali je bilo torej za pravico predloženo učinkovito
         in zadostno jamstvo.

      –       Presoja Sodišča
      58      Treba je poudariti, da v obravnavanem primeru nista bila izpodbijana ne obstoj carinskega dolga ne znesek spornih pravic,
         in sicer 44,62 EUR, 205,55 EUR oziroma 111,78 EUR. Nasprotno pa belgijska vlada izpodbija očitek Komisije, da je sporne zneske
         prepozno vknjižila na račun A, in sicer šele po njihovi dejanski izterjavi konec leta 1997.

      59      Člen 6(1) Uredbe št. 1150/2000 določa, da vodi ministrstvo za finance vsake države članice ali organ, ki ga te imenujejo,
         račune lastnih sredstev. V skladu s odstavkom 3(a) in (b) istega člena so države članice dolžne vknjižiti pravice, „določene
         v skladu s členom 2“ iste uredbe, najkasneje prvi delovni dan po 19. dnevu drugega meseca, ki sledi mesecu, v katerem je bila
         določena pravica, ali na račun A ali na račun B, če so izpolnjeni določeni pogoji.

      60      V skladu z besedilom člena 2(1) in (2) Uredbe št. 1150/2000 se pravica Skupnosti do lastnih sredstev določi „takoj“, ko so
         izpolnjeni pogoji za „knjiženje“ pravice na račune in za „obvestilo“ dolžnika, določeni v carinskih predpisih. Datum določitve
         pravice iz tega odstavka 1 je datum knjiženja v računovodske knjige, ki so določene v carinskih predpisih.

      61      Glede „knjiženja “ in „obvestila“ dolžnika o znesku pravice člen 2 Uredbe št. 1150/2000 napotuje na carinske predpise, torej
         v tem primeru carinski zakonik in izvedbeno uredbo.

      62      Kot je Sodišče poudarilo v točki 59 zgoraj navedene sodbe Komisija proti Danski, iz členov 217, 218 in 221 carinskega zakonika
         izhaja, da so zgoraj omenjeni pogoji izpolnjeni, ko imajo carinski organi na voljo potrebne elemente in torej lahko izračunajo
         znesek dajatev, ki izhaja iz carinskega dolga, ter določijo dolžnika (glej v tem smislu sodbi z dne 14. aprila 2005 v zgoraj
         navedeni zadevi Komisija proti Nizozemski, točka 71, in v zadevi Komisija proti Nemčiji, C‑104/02, ZOdl., točka 80). Države
         članice ne morejo opustiti določitve terjatev, tudi če jih izpodbijajo, ker se lahko finančno ravnovesje Skupnosti zaradi
         ravnanja ene države članice poruši (zgoraj navedena sodba Komisija proti Danski, točka 60).

      63      Zato morajo države članice določiti pravico Skupnosti do lastnih sredstev takoj, ko lahko njihovi carinski organi izračunajo
         znesek pravic, ki izhaja iz carinskega dolga, in določijo dolžnika (zgoraj navedena sodba Komisija proti Danski, točka 61),
         in posledično te pravice knjižiti na račun v skladu s členom 6 Uredbe št. 1150/2000.

      64      V obravnavanem primeru se belgijskim organom ne očita, da so prepozno določili pravico do zadevnih lastnih sredstev niti da
         določenih pravic niso knjižili nemudoma po tej določitvi, temveč da so sporne zneske, ki so bili določeni in o katerih je
         bil glavni dolžnik obveščen v skladu z določbami carinskega zakona in izvedbene uredbe, prikazali na računu B, namesto da
         bi jih v roku iz člena 6(3)(a) Uredbe št. 1150/2000 knjižili na račun A.

      65      V zvezi s knjiženjem lastnih sredstev je treba navesti, da člen 6(3)(a) in (b) Uredbe št. 1150/2000 določa, da morajo države
         članice pravice, določene v skladu s členom 2 iste uredbe, knjižiti na račun A najkasneje prvi delovni dan po 19. dnevu drugega
         meseca, ki sledi mesecu, v katerem je bila določena pravica, ne da bi posegale v možnost, da se na račun B v istem roku knjižijo
         določene pravice, ki „še niso izterjane“ in za katere „ni bilo predloženo jamstvo“, kot tudi določene pravice, „za katere
         je bilo predloženo jamstvo“, vendar se njihova višina „izpodbija in bi se po rešitvi nastalega spora lahko spremenila“.

      66      Z namenom dajanja lastnih sredstev na razpolago člen 9(1) Uredbe št. 1150/2000 določa, da vsaka država članica lastna sredstva
         knjiži v dobro računa, ki je v ta namen odprt v imenu Komisije, in sicer po postopku iz člena 10 navedene uredbe. V skladu
         z odstavkom 1 zadnje navedene določbe se lastna sredstva po odštetju stroškov zbiranja vknjižijo najkasneje prvi delovni dan
         po 19. dnevu drugega meseca, ki sledi mesecu, v katerem je bila pravica določena v skladu s členom 2 iste uredbe, z izjemo
         pravic, ki se knjižijo na račun B na podlagi člena 6(3)(b) te uredbe, ki pa se knjižijo najkasneje prvi delovni dan po 19.
         dnevu drugega meseca, ki sledi mesecu, v katerem so bile pravice „izterjane“.

      67      Belgijska vlada po eni strani navaja, da so bile pravice, na katere se nanaša ta postopek, „izpodbijane“ v smislu člena 6(3)(b)
         Uredbe št. 1150/2000, tako da so lahko bili zadevni zneski pravilno knjiženi na računu B do dejanske izterjave. Izpodbijanje
         v smislu te določbe naj bi bilo opravljeno s samo zavrnitvijo plačila in brez kakršne koli formalne pritožbe. Do izpodbijanja
         bi lahko prišlo tako s strani poroka kot s strani glavnega dolžnika.

      68      V tem pogledu je treba poudariti, da neplačila spornih zneskov ni mogoče šteti za enakovredno izpodbijanju pravic za namene
         člena 6(3)(b) Uredbe št. 1150/2000. Člen 243(1), tretji pododstavek, carinskega zakonika izrecno določa, da je pritožbo, omogočeno
         vsaki osebi, na odločbe carinskih organov, ki se nanašajo na uporabo carinske zakonodaje in to osebo neposredno in osebno
         zadevajo, treba „vložiti“ v državi članici, v kateri je bila odločba sprejeta ali vložen zahtevek zanjo, odstavek 2 iste uredbe
         pa določa, da se pritožbo lahko vloži najprej „pri carinskem organu“, nato pa „pri neodvisnem organu“. Zahteva po formalni
         pritožbi, ki je tako oblikovana v navedenem členu 243 je nujna iz razlogov pravne varnosti in omogoča zagotavljanje skrbne
         in enotne uporabe določb s področja carin, v interesu hitrega in učinkovitega dajanja na razpolago lastnih sredstev Skupnosti
         (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Nizozemski z dne 14. aprila 2005, točka 60).

      69      V teh okoliščinah in ob neobstoju dokaza o tem, da je glavni dolžnik v predvidenem roku iz člena 6(3)(b) Uredbe št. 1150/2000
         izpodbijal sporne pravice, je treba ugotoviti, da belgijska vlada ni dokazala, da bi lahko ravnanje glavnega dolžnika upravičilo
         vknjižbo navedenih pravic na račun B.

      70      Glede trditve, da lahko do izpodbijanja v smislu člena 6(3)(b) Uredbe št. 1150/2000 pride s strani poroka, je dovolj ugotoviti,
         da v obravnavanem primeru omenjena vlada ni dokazala niti zatrjevala, da je porok zadevne pravice izpodbijal pred iztekom
         roka, določenega v navedeni določbi, in tudi ne, da bi se sporne pravice po rešitvi nastalega spora lahko spremenile.

      71      Belgijska vlada po drugi strani prereka, da so bile zadevne neizpodbijane pravice lahko pravilno vknjižene na račun B, saj
         dejansko zanje ob izteku roka, določenega za knjiženje spornih pravic, ni bilo predloženo jamstvo v smislu navedenega člena
         6(3)(b).

      72      V tem pogledu zadostuje ugotovitev, da ta vlada, ki priznava, da je bilo za sporne pravice predloženo jamstvo, v vsakem primeru
         ni dokazala, da je bilo navedeno jamstvo nezadostno za zagotavljanje plačila navedenih zneskov ob izteku zgoraj navedenega
         roka.

      73      Nepravilno knjiženje pravic na račun B je povzročilo prepozno knjiženje ustreznih lastnih sredstev na račun Komisije, ki mora
         biti v skladu s členoma 9 in 10 Uredbe št. 1150/2000 izvedeno v enakem roku, kot je določen za knjiženje teh pravic na račun
         A ob uporabi člena 6(3)(a) iste uredbe.

      74      Na podlagi člena 11 Uredbe št. 1150/2000 zadevna država članica za vsako zamudo pri knjiženju na račun iz člena 9(1) iste
         uredbe plača zamudne obresti za celotno obdobje zamude. Te obresti se zahtevajo ne glede na razlog za zamudo, s katero so
         bila ta sredstva nakazana na račun Komisije (glej zlasti zgoraj navedeno zadevo Komisija proti Nizozemski z dne 14. aprila
         2005, točka 91).

      75      Zato ugotovljene zamude pri knjiženju lastnih sredstev na račun Komisije v skladu s členom 11 Uredbe št. 1150/2000 povzročijo
         nastanek pravice do zamudnih obresti, katerih neplačila Kraljevina Belgija ne zanika.

      76      Tako je očitek Komisije glede kršitve členov 6, 9, 10 in 11 Uredbe št. 1150/2000 utemeljen.

       Drugi očitek: zavrnitev posredovanja informacij Komisiji
      –       Trditve strank
      77      Kar zadeva očitek glede zavrnitve belgijskih organov, da bi Komisiji predložili seznam nezaključenih deklaracij tranzitnega
         postopka Skupnosti od leta 1995 naprej in ki se nanašajo na druge operacije, za katere je bila vknjižba na račun te institucije
         prepozna, Komisija navaja, da so bili ti organi popolnoma seznanjeni o tem, da je preverjala, ali je bil popravek potreben
         zunaj nekaterih posameznih primerov, tako da bi morali ohraniti ne samo dokumente, ki so bili preverjeni ob tem inšpekcijskem
         pregledu, temveč tudi vse dokumente, ki so bili predmet identičnega računovodskega obravnavanja po treh koledarskih letih,
         šteto od konca leta, na katerega se dokazila nanašajo. S tem, ko so uničili te dokumente, naj bi omenjeni organi kršili člen
         3 Uredbe št. 1150/2000. Poleg tega naj bi za Kraljevino Belgijo veljala obveznost sodelovanja, ki izhaja iz člena 10 ES, in
         bi torej te informacije morala posredovati Komisiji (glej sodbo z dne 7. marca 2002 v zadevi Komisija proti Italiji, C-10/00,
         Recueil, str. I‑2357, točki 88 in 89). To dejansko stanje naj bi jasno kazalo na to, da v nasprotju s tem, kar trdi belgijska
         vlada, le-ta ni mogla domnevati, da je bila Komisija zadovoljna z odgovori, ki jih je prejela v predhodni fazi postopka.

      78      Belgijska vlada navaja, da so obveznosti držav članic glede inšpekcijskih pregledov lastnih sredstev izrecno in jasno določene
         v členu 18 Uredbe št. 1552/89.

      79      Kraljevina Belgija navaja, da je lahko upravičeno menila, da je pravilno uporabila predpise Skupnosti.

      80      Po mnenju te vlade je bil poziv – ki ga je oblikovala Komisija, za preverjanje vseh deklaracij zunanjega tranzitnega postopka
         Skupnosti, ki jih je potrdil belgijski carinski urad in ki v štirinajstem mesecu po svoji potrditvi niso bile zaključene,
         torej okrog 10 000 deklaracij letno, in za posredovanje računovodskih podatkov za obdobje več kot treh let – premalo natančen
         glede zadevnega primera in ni bil sorazmeren z ugotovitvami zastopnikov Komisije, ki so opravili inšpekcijski pregled (tri
         nezaključene deklaracije Tl glede pravic v znesku 44,62 EUR, 205,55 EUR in 111,78 EUR). Poleg tega je bilo popolnoma nemogoče
         odpreti okrog 30 000 spisov, po eni strani zaradi razpoložljivih sredstev in zaposlenih, po drugi strani pa zato, ker se arhivi
         niso več hranili (po izteku roka treh let). Belgijska vlada naj bi se znašla v položaju, ko v razumnih okoliščinah in ne da
         bi ogrozila delovanje svojih služb in svoje organizacije, ni mogla pridobiti dokumentov ali pa ugoditi zahtevanemu preverjanju
         (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Italiji z dne 7. marca 2002, točka 91).

      81      Samo za leta od 1995 do 1997 naj bi hranjenje dokumentov zadevalo okrog 12 milijonov deklaracij skupaj z njihovimi dokazili,
         če ne štejemo deklaracij za tekoče leto. Sredstva za hranjenje in skladiščenje naj bi pomenila veliko materialno in denarno
         obremenitev. S stališča materialnih in denarnih sredstev naj bi bilo čas hranjenja teh dokazil nemogoče podaljšati za več
         dodatnih let.

      –       Presoja Sodišča
      82      V skladu z ustaljeno sodno prakso izhaja iz člena 10 ES, da morajo države članice v dobri veri sodelovati pri vseh poizvedbah
         Komisije na podlagi člena 226 ES in ji posredovati vse v ta namen zahtevane informacije (glej zlasti sodbo z dne 6. marca
         2003 v zadevi Komisija proti Luksemburgu, C-478/01, Recueil, str. I‑2351, točka 24).

      83      V zvezi z obveznostjo držav članic, po kateri te zaradi lojalnega sodelovanja s Komisijo sprejemajo ukrepe, ki omogočajo zagotavljanje
         uporabe določb Skupnosti o ugotavljanju morebitnih lastnih sredstev, je Sodišče presodilo, da iz te obveznosti, ki je na področju
         preverjanja natančneje določena v členu 18 Uredbe št. 1552/89, zlasti izhaja, da mora, če je Komisija močno odvisna od elementov,
         ki jih predloži zadevna država članica, ta država na primeren način dati Komisiji na razpolago dokazila in druge potrebne
         dokumente, tako da slednja lahko preveri, ali in eventualno koliko so zadevni zneski povezani z lastnimi sredstvi Skupnosti
         (zgoraj navedena sodba Komisija proti Italiji z dne 7. marca 2002, točke od 89 do 91).

      84      Na podlagi inšpekcijskih pregledov zastopnikov Komisije v Belgiji meseca decembra 1997, ki so pokazali določeno število primerov
         dokončno določenih pravic v zvezi z operacijami na podlagi dokumentov T1, ki so bile knjižene na račun B, medtem ko bi po
         mnenju Komisije morale biti knjižene na račun A, je ta institucija od aprila 1998 večkrat od belgijskih organov zahtevala,
         naj preverijo, ali je od 1. januarja 1995 zaradi prepozne vknjižbe na račun A prišlo do drugih zamud pri dajanju na razpolago
         lastnih sredstev, in naj jo o morebitnih navedenih primerih obvestijo, da bo lahko izračunala zamudne obresti, ki se v skladu
         s členom 11 Uredbe št. 1150/2000 dolgujejo zaradi prepoznega dajanja na razpolago lastnih sredstev.

      85      Kraljevina Belgija je s tem, da te zahteve ni izpolnila, kršila svoje obveznosti iz člena 10 ES.

      86      Kot je bilo poudarjeno v členu 84 te sodbe, je bila namreč zahteva Komisije utemeljena s tem, da je bilo med inšpekcijskim
         pregledom, ki ga je Komisija opravila novembra 1997, ugotovljeno določeno število primerov, ki so po mnenju te institucije
         kazali na kršitev Uredbe št. 1552/89. Komisija je zato lahko od Kraljevine Belgije zahtevala, naj ji predloži informacije
         glede drugih podobnih primerov od 1. januarja 1995, natanko ob tem, da morajo ob uporabi člena 3, prvi odstavek, te uredbe
         države članice sprejeti vse ustrezne ukrepe, s katerimi zagotovijo, da se dokazila o določitvi pravice in dajanju lastnih
         sredstev hranijo na razpolago najmanj tri koledarska leta, šteto od konca leta, na katerega se dokazila nanašajo.

      87      Obsega in zapletenosti nalog, ki bi jih zahtevala carinska uprava, ni mogoče upoštevati, že zato, ker belgijski organi svoje
         stališče utemeljujejo z razlago predpisov Skupnosti, ki je Sodišče ni sprejelo (glej točki 67 in 68 te sodbe).

      88      S tem, ko je uničila arhive, ki se nanašajo na navedeno obdobje, vključno s tistimi, ki zadevajo tri spise, ki so predmet
         obravnavanja v tem postopku, je belgijska vlada očitno kršila svoje obveznosti iz naslova člena 3 Uredbe št. 1150/2000, ki
         v tretjem pododstavku določa, da se, če se pri potrjevanju dokazil o določitvi pravice, ki ga izvrši državni organ sam ali
         v sodelovanju s Komisijo, izkaže, da je potreben popravek, dokazila hranijo še dovolj dolgo po roku iz prvega odstavka tega
         člena, da se lahko popravek izvede in nadzoruje.
      89      V teh okoliščinah je tudi drugi očitek glede kršitve členov 10 ES in 3 Uredbe št. 1150/2000 ravno tako utemeljen.

      90      Glede na zgoraj navedeno je treba ugotoviti, da Kraljevina Belgija:

      –        s tem, da na račun, določen v členu 6(3)(a) Uredbe št. 1150/2000, v predpisanih rokih ni vknjižila določenih pravic
      –        s tem, da ni preverila, ali je od 1. januarja 1995 zaradi prepozne vknjižbe na račun, določen v členu 6(3)(a) Uredbe št. 1150/2000,
         prišlo do drugih zamud pri dajanju na razpolago lastnih sredstev, s tem da je uničila arhive, ki zadevajo to obdobje in o
         navedenih zamudah ni obvestila Komisije, da bi ta lahko izračunala zamudne obresti, ki so v skladu s členom 11 omenjene uredbe
         dolgovane zaradi prepoznega dajanja na voljo lastnih sredstev;

      ni izpolnila obveznosti iz členov 3, 6, 9, 10 in 11 Uredbe št. 1150/2000 – ki je z 31. majem 2000 razveljavila in nadomestila
         Uredbo št. 1552/89, katere cilj je enak – ter iz člena 10 ES.

       Stroški
      91      V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Komisija je predlagala,
         naj se Kraljevini Belgiji naloži plačilo stroškov, in ker ta s predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov. V skladu
         z odstavkom 4 istega člena nosi Združeno kraljestvo svoje stroške.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      1.      S tem, da na račun, določen v členu 6(3)(a) Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 1150/2000 z dne 22. maja 2000 o izvajanju Sklepa
            št. 94/728/ES, Euratom o sistemu virov lastnih sredstev Skupnosti, v predpisanih rokih ni vknjižila določenih pravic,
      2.         s tem, da ni preverila, ali je od 1. januarja 1995 zaradi prepozne vknjižbe na račun, določen v členu 6(3)(a) Uredbe št.
            1150/2000, prišlo do drugih zamud pri dajanju na razpolago lastnih sredstev, s tem da je uničila arhive, ki zadevajo to obdobje,
            in o navedenih zamudah ni obvestila Komisije Evropskih Skupnosti, da bi ta lahko izračunala zamudne obresti, ki so v skladu
            s členom 11 omenjene uredbe dolgovane zaradi prepoznega dajanja na voljo lastnih sredstev,
      3.         Kraljevina Belgija ni izpolnila obveznosti iz členov 3, 6, 9, 10 in 11 Uredbe št. 1150/2000, ki je z 31. majem 2000 razveljavila
            in nadomestila Uredbo Sveta (EGS, Euratom) št. 1552/89 z dne 29. maja 1989 o izvajanju Sklepa št. 88/376/EGS, Euratom o sistemu
            virov lastnih sredstev Skupnosti, katere cilj je enak, in iz člena 10 ES.
      4.      Kraljevini Belgiji se naloži plačilo stroškov.
      5.      Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska nosi svoje stroške.
      Podpisi
      * Jezik postopka: francoščina.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 21. septembra 2000. # European Fertilizer Manufacturers Association (EFMA) proti Svetu Evropske unije in Komisiji Evropskih skupnosti. # Pritožba. # Zadeva C-46/98 P.


Sodba Sodišča z dne 12. julija 1990. # A. Foster in drugi proti British Gas plc. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: House of Lords - Združeno kraljestvo. # Socialna politika. # Zadeva C-188/89.


Sodba Sodišča za uslužbence (tretji senat) z dne 29. februarja 2012. # AM proti Evropskemu parlamentu. # Javni uslužbenci - Uradniki - Socialna varnost. # Zadeva F-100/10.


Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 8. maja 1996. # Adia Interim SA proti Komisiji Evropskih skupnosti. # Zadeva T-19/95.


title: Sodba Sodišča z dne 21. junija 1974. # Jean Reyners proti Belgijski državi. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Conseil d'Etat - Belgija. # Zadeva 2-74.

text:
SODBA SODIŠČAz dne 21. junija 1974(*)„Pravica do ustanavljanja“V zadevi 2/74,zaradi predloga Conseil d’État (Belgija), naslovljenega na Sodišče, naj na podlagi člena 177 Pogodbe EGS v postopku Jean Reyners, doktor prava, direktor družb, prebivajoč v Woluwe-Saint-Lambertu (Bruselj), protidržavi Belgiji, ki jo zastopa minister za pravosodje,intervenient: Ordre national des advocats de Belgique (odvetniška zbornica Belgije),sprejme
 predhodno odločbo o razlagi členov 52 in 55 Pogodbe EGS v zvezi s
kraljevim odlokom z dne 24. avgusta 1970, ki je določil izjemo od pogoja
 državljanstva iz člena 428 sodnega kodeksa, ki se nanaša na naziv in
opravljanje odvetniškega poklica,SODIŠČE,v
 sestavi: R. Lecourt, predsednik, A. M. Donner in M. Sørensen,
predsednika senatov, R. Monaco, J. Mertens de Wilmars, P. Pescatore
(poročevalec), H. Kutscher, C. Ó. Dálaigh in A. J. Mackenzie Stuart,
sodniki,generalni pravobranilec: H. Mayras,sodni tajnik: A. Van Houtte,izreka naslednjoSodbo Pravno stanje1       Ob
 upoštevanju, da je s sodbo z dne 21. decembra 1973, ki je v sodno
tajništvo Sodišča prispela 9. januarja 1974, je Conseil d’État (Belgija)
 na podlagi člena 177 Pogodbe EGS postavilo vprašanji v zvezi z razlago
členov 52 in 55 Pogodbe EGS, ki se nanašata na pravico do ustanavljanja,
 v zvezi z opravljanjem odvetniškega poklica;2       ker
 ti vprašanji izhajata iz pravdnega postopka, ki ga je začel nizozemski
državljan, imetnik diplome iz prava, ki v Belgiji omogoča opravljanje
odvetniškega poklica, ki pa tega poklica zaradi njegovega državljanstva
na podlagi kraljevega odloka z dne 24. avgusta 1970 o nazivu in
opravljanju odvetniškega poklica ne more opravljati (Moniteur belge,
1970, str. 9060). Razlaga člena 52 Pogodbe EGS3       Ob
 upoštevanju, da Conseil d’État sprašuje, ali je člen 52 Pogodbe EGS po
končanem prehodnem obdobju „neposredno uporabna določba“, in to čeprav
direktive, določene v členih 54(2) in 57(1) Pogodbe, niso bile izdane;4
        ob upoštevanju, da belgijska
in irska vlada navajata, da člen 52 nima neposrednega učinka, pri čemer
navajata razloge, ki se v veliki meri ujemajo;5       ker
 bi bil ta člen, postavljen v kontekst poglavja o pravici do
ustanavljanja, na katerega se izrecno sklicuje, ko navaja „v okviru
določb, navedenih v nadaljevanju“, zaradi obsežnosti področja le izraz
preprostega načela, katerega izvajanje bi bilo nujno pogojeno z
dopolnilnimi določbami, tako Skupnosti kot nacionalnimi, ki jih določata
 člena 54 in 57;6       ker
 naj bi oblika, ki jo je Pogodba izbrala za te izvedbene akte –
oblikovanje „splošnega programa“, ki se uresničuje postopoma z nizom
direktiv – potrjevala ugovor, da člen 52 nima neposrednega učinka;7       ker
 sodišča ne smejo izvrševati diskrecijske pravice, ki je dodeljena
zakonodajnim institucijam Skupnosti in držav članic;8       ker
 to trditev v bistvu podpirata vlada Združenega kraljestva in
luksemburška vlada, pa tudi intervenient v postopku v glavni stvari
Ordre national des avocats de Belgique;9       ob
 upoštevanju, da tožeča stranka v postopku v glavni stvari ugotavlja, da
 je edini vzrok njenega spora diskriminacija glede na državljanstvo na
podlagi dejstva, da je podvržena pogojem za opravljanje odvetniškega
poklica, ki ne veljajo za belgijske državljane;10     ker
 naj bi bil v tem pogledu člen 52 jasna in popolna določba, ki bi lahko
imela neposreden učinek;11     ker
 nemška vlada, ki jo v bistvu podpira nizozemska vlada in ki opozarja na
 sodbo Sodišča z dne 16. junija 1966 v zadevi Luetticke (57/65, Recueil
1966, str. 293), meni, da določbe, ki so državam članicam naložile
obveznost, ki jo morajo izpolniti v določenem obdobju, postanejo
neposredno uporabne, če po izteku takega obdobja obveznost ni bila
izpolnjena;12     ker
 naj države članice po končanem prehodnem obdobju torej ne bi več imele
možnosti obdržati omejitve svobode ustanavljanja, ker ima od tedaj člen
52 značaj določbe, ki je sama po sebi in pravno popolna;13     ker
 bi imeli v takih okoliščinah „splošni program“ in direktive, določene s
 členom 54, učinek le v prehodnem obdobju, saj se po zaključku tega
obdobja doseže popolna svoboda do ustanavljanja;14     ker
 je Komisija kljub dvomom, ki jih ima o razlagi neposrednega učinka
določbe, ki jo je treba razlagati – zaradi napotitve Pogodbe na „splošni
 program“ in izvedbene direktive in zaradi nekaterih že sprejetih
direktiv za liberalizacijo, ki naj ne bi v vsakem pogledu dosegle
popolnega enakega obravnavanja, zajamčenega s Pogodbo – vseeno
prepričana, da ima člen 52 vsaj delno neposreden učinek, kolikor izrecno
 prepoveduje diskriminacijo glede na državljanstvo;15     ker
 člen 7 Pogodbe, ki je del „načel“ Skupnosti, določa, da je v okviru
področja uporabe Pogodbe, in ne da bi to vplivalo na njene posebne
določbe, „prepovedana vsakršna diskriminacija glede na državljanstvo“;16     ker
 je v členu 52 zagotovljeno izvajanje te splošne določbe na posebnem
področju pravice do ustanavljanja;17     ker
 z navedbo „v okviru določb, navedenih v nadaljevanju“ napotuje na
celotno poglavje o pravici do ustanavljanja in ga je zato treba
razlagati v tem splošnem okviru; 18     ker
 člen 52 po navedbi, da se „omejitve […] glede pravice do ustanavljanja
za državljane države članice na ozemlju druge države članice v prehodnem
 obdobju postopno odpravijo“, poda vodilno načelo na tem področju, saj
določa, da pravica do ustanavljanja zajema pravico začeti in opravljati
dejavnost kot samozaposlena oseba „pod pogoji, ki jih […] za svoje
državljane določa zakonodaja države, v kateri se taka ustanovitev
izvede“;19     ker
 člen 54 za postopno uresničevanje omenjenih ciljev v prehodnem obdobju
določa, da Svet oblikuje „splošni program“ in za njegovo izvajanje izda
direktive za doseganje pravice do ustanavljanja za vsako zadevno vrsto
dejavnosti; 20     ker
 člen 57 poleg takih ukrepov za liberalizacijo določa direktive za
zagotavljanje vzajemnega priznavanja diplom, spričeval in drugih dokazil
 o formalnih kvalifikacijah ter na splošno uskladitev določb zakonov ali
 drugih predpisov v državah članicah, ki se nanašajo na začetek in
opravljanje dejavnosti samozaposlenih oseb;21     ker
 iz navedenega sledi, da je v sistemu poglavja o pravici do
ustanavljanja namen „splošnega programa“ in direktiv, ki jih določa
Pogodba, uresničevanje dveh ciljev, pri čemer je prvi odpravljanje ovir,
 ki bi ovirale izvrševanje pravice do ustanavljanja med prehodnim
obdobjem, drugi pa uvajanje niza določb v zakonodajo držav članic za
olajšavo učinkovitega izvrševanja te pravice, in sicer za olajšavo tesne
 medsebojne ekonomske in socialne povezave znotraj Skupnosti na področju
 dejavnosti samozaposlenih oseb;22     ker
 se na drugi cilj nanašajo na eni strani nekatere določbe člena 54(3),
ki zlasti zadevajo sodelovanje med pristojnimi organi v državah članicah
 in prilagajanje upravnih postopkov in praks, na drugi strani pa celota
določb člena 57;23     ker je treba učinek določb člena 52 določiti v okviru tega sistema;24     ob upoštevanju, da je pravilo nacionalne obravnave ena od temeljnih pravnih določb Skupnosti;25     ker
 se na to pravilo, ki napotuje na skupek zakonskih določb, ki se v
državi članici, v kateri se taka ustanovitev izvede, dejansko
uporabljajo za njene državljane, v bistvu lahko neposredno sklicujejo
državljani vseh drugih držav članic;26     ker
 člen 52, s tem da določa, da se svoboda ustanavljanja doseže ob
zaključku prehodnega obdobja, nalaga natančno določeno obveznost
rezultata, katere izpolnitev bi morala biti olajšana, vendar ne pogojena
 z izvedbo programa postopnih ukrepov;27     ker
 ostane zaradi dejstva, da ta postopnost ni bila spoštovana, sama
obveznost po zaključku obdobja, določenega za njeno doseganje,
nedotaknjena;28     ker
 je taka razlaga v skladu s členom 8(7) Pogodbe, ki določa, da je konec
prehodnega obdobja zadnji datum, ko morajo začeti veljati vsi predvideni
 predpisi in biti uveljavljeni vsi ukrepi, nujni za ustanovitev skupnega
 trga;29     ob
 upoštevanju, da se proti takemu učinku ni mogoče sklicevati na
okoliščino, da Svet ni izdal direktiv, ki jih zahtevata člena 54 in 57,
ali na to, da naj določene direktive, ki so bile izdane, ne bi popolnoma
 uresničile ciljev nediskriminacije, kot to zahteva člen 52;30     ker
 so po izteku prehodnega obdobja direktive, katerih izdajo je zahtevalo
poglavje o pravici do ustanavljanja, postale odvečne za izvajanje
pravila nacionalne obravnave, ker le-to odslej določa Pogodba sama, in
sicer z direktnim učinkom;31     ker
 pa te direktive kljub temu niso izgubile vsega pomena, saj ohranjajo
veliko področje uporabe na področju ukrepov za olajšavo dejanskega
izvrševanja pravice do ustanavljanja;32     ob
 upoštevanju, da je torej na postavljeno vprašanje treba odgovoriti, da
je člen 52 Pogodbe, po zaključku prehodnega obdobja, neposredno uporabna
 določba, in to čeprav za določeno področje direktive, določene v členih
 54(2) in 57(1) Pogodbe, morebiti niso bile izdane. Razlaga člena 55(1) Pogodbe EGS33     Ob
 upoštevanju, da je Conseil d’État zaprosilo tudi za opredelitev pomena
navedbe „dejavnosti, ki so v tej državi povezane, čeprav občasno, z
izvajanjem javne oblasti“ iz člena 55(1);34     ker
 gre natančneje za vprašanje, ali se v okviru poklica, kot je
odvetniški, določbe poglavja o pravici do ustanavljanja ne uporabljajo
le za dejavnosti, ki so temu poklicu inherentne in so povezane z
izvajanjem javne oblasti, ali pa se ne uporabljajo za celoten odvetniški
 poklic zato, ker naj bi ta poklic obsegal tudi dejavnosti, povezane z
izvajanjem te oblasti; 35     ob
 upoštevanju, da luksemburška vlada in Ordre National des Avocats de
Belgique menita, da se za celoten odvetniški poklic ne uporabljajo
določbe Pogodbe o pravici do ustanavljanja zaradi dejstva, da je ta
poklic organizacijsko povezan z delovanjem javnih služb pravosodja; 36     ker
 naj bi tak položaj izhajal iz pravne organiziranosti odvetniške
zbornice, ki vsebuje stroge pogoje za včlanitev in disciplino, in iz
nalog, ki jih odvetnik opravlja v okviru sodnega postopka, ki naj bi
bile s tem postopkom v velikem obsegu nujno povezane; 37     ker
 naj bi te dejavnosti, zaradi katerih naj bi bila odvetniška pomoč nujno
 potrebna v sistemu pravosodja, pomenile usklajeno celoto, katere delov
ni mogoče ločevati;38  ob
upoštevanju, da tožeča stranka v postopku v glavni stvari zatrjuje, da
so v najboljšem primeru z izvajanjem javne oblasti povezane le določene
dejavnosti odvetniškega poklica in da se potemtakem izjema od načela
svobode ustanavljanja iz člena 55 uporablja le zanje;39     ker
 je po mnenju nemške, belgijske, irske in nizozemske vlade, vlade
Združenega kraljestva in Komisije izjema iz člena 55 omejena le na
dejavnosti v okviru različnih zadevnih poklicev, ki so dejansko povezane
 z izvajanjem javne oblasti, pod pogojem, da jih je mogoče ločiti od
siceršnjega opravljanja poklica;40     ker
 med navedenimi vladami kljub temu obstajajo razlike glede narave
dejavnosti, za katere se tako ne uporablja načelo svobode ustanavljanja,
 upoštevajoč razlike v organiziranju poklica odvetnika v posameznih
državah članicah;41     ker
 je zlasti nemška vlada zlasti prepričana, da zaradi obvezne povezave
odvetnika z določenimi sodnimi postopki, zlasti na področju kazenskega
in javnega prava, obstaja tako tesna povezava med odvetniškim poklicem
in izvajanjem sodne oblasti, da bi bilo treba iz liberalizacije izvzeti
vsaj široka področja tega poklica;42     ob
 upoštevanju, da se na podlagi določb člena 55(1) določbe poglavja o
pravici do ustanavljanja „v posamezni državi članici ne uporabljajo za
tiste dejavnosti, ki so v tej državi povezane, čeprav občasno, z
izvajanjem javne oblasti“; 43     ker
 upoštevajoč temeljni značaj, ki ga imata načelo pravice do
ustanavljanja in pravilo o nacionalni obravnavi v sistemu Pogodbe,
izjeme iz člena 55(1) ne morejo imeti obsega, ki bi presegal cilj,
zaradi katerega je bila ta izjema določena;44     ker
 mora člen 55(1) državam članicam, če so dejavnosti, ki so povezane z
izvajanjem javne oblasti, povezane z eno od dejavnosti samozaposlene
osebe, iz člena 52, omogočiti, da iz njih izvzamejo državljane iz drugih
 držav članic;45     ker
 je taki zahtevi povsem ugodeno, če je izvzetje državljana iz
opravljanja dejavnosti omejeno na dejavnosti, ki so same po sebi
neposredno in posebej povezane z izvajanjem javne oblasti;46     ker
 bi bila razširitev izjeme iz člena 55 na celoten poklic mogoča le v
primerih povezave zadevnih dejavnosti s poklicem tako, da bi imela
liberalizacija ustanavljanja za posledico nalaganje obveznosti zadevni
državi članici, da nedržavljanom dovoli izvajanje, čeprav le občasno,
dejavnosti, ki so povezane z javno oblastjo;47     ker
 pa nasprotno razširitve ni mogoče dopustiti, če je v okviru neodvisnega
 poklica dejavnosti, ki so morebiti povezane z izvajanjem javne oblasti,
 mogoče ločiti od celotne poklicne dejavnosti, ki je predmet obravnave;48     ob
 upoštevanju, da na podlagi člena 57 ni bila izdana nobena direktiva za
uskladitev nacionalnih določb, še posebej v zvezi s poklicem odvetnika,
je opravljanje takega poklica urejeno z zakonodajo različnih držav
članic;49     ker
 je morebitno uporabo omejitev svobode ustanavljanja, kot so določene v
členu 55(1), potemtakem treba presojati ločeno za vsako državo članico,
ob upoštevanju nacionalne zakonodaje o organizaciji in opravljanju tega
poklica;50     ker
 je treba pri omenjeni obravnavi kljub temu upoštevati skupnostni
značaj, ki ga imajo omejitve iz člena 55 na dovoljene izjeme od načela
pravice do ustanavljanja, zato da enostranske določbe držav članic ne bi
 onemogočile polnega učinka Pogodbe;51     ker
 poklicne dejavnosti, ki vsebujejo stike s sodišči, čeprav redne in
organizacijske, ali celo sodelovanje, tudi obvezno, pri njihovem
delovanju, kljub temu ne vzpostavljajo povezave z izvajanjem javne
oblasti;52     ker
 zlasti ni mogoče šteti kot povezane s to oblastjo dejavnosti, ki so
najbolj značilne za odvetniški poklic, kot so svetovanje in pravna
pomoč, pa tudi zastopanje strank pred sodišči, čeprav je posredovanje
ali pomoč odvetnika obvezna ali predmet zakonskega monopola; 53     ker
 namreč izvajanje takih dejavnosti pušča nedotaknjena presojo sodne
oblasti in svobodno izvajanje sodnih pooblastil;54     ob
 upoštevanju, da je torej treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da
mora biti izjema od svobode ustanavljanja iz člena 55(1) omejena na
tiste dejavnosti iz člena 52, ki so same po sebi neposredno in posebej
povezane z izvajanjem javne oblasti;55     ker
 v okviru samostojnega poklica, kot je odvetništvo, v nobenem primeru za
 take ni mogoče opredeliti dejavnosti, kot so svetovanje in pravna pomoč
 ali zastopanje strank pred sodišči, čeprav je opravljanje teh
dejavnosti obvezno ali predmet zakonskega monopola.  Stroški56     Ob
 upoštevanju, da se stroški, ki so jih priglasile vlade Kraljevine
Belgije, Zvezne republike Nemčije, Irske, Velikega vojvodstva
Luksemburg, Kraljevine Nizozemske, Združenega kraljestva Velika
Britanija in Severna Irska ter Komisija Evropskih skupnosti, ki so
Sodišču predložile stališča, ne povrnejo; 57     ker
 je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v
postopku pred Conseil d’État (Belgija), to odloči o stroških.Iz
 teh razlogov je Sodišče v odgovor na vprašanji, ki mu ju je predložilo
Conseil d’État (Belgija) s sodbo z dne 21. decembra 1973, razsodilo:1)      Člen
 52 Pogodbe EGS je po zaključku prehodnega obdobja neposredno uporabna
določba, in to čeprav za določeno področje direktive, določene v členih
54(2) in 57(1) Pogodbe, morebiti niso bile izdane.2)      Izjema
 od svobode ustanavljanja iz člena 55(1) Pogodbe EGS mora biti omejena
na tiste dejavnosti iz člena 52, ki so same po sebi neposredno in
posebej povezane z izvajanjem javne oblasti; v okviru samostojnega
poklica, kot je odvetništvo, v nobenem primeru za take ni mogoče
opredeliti dejavnosti, kot so svetovanje in pravna pomoč ali zastopanje
strank pred sodišči, čeprav je opravljanje teh dejavnosti obvezno ali
predmet zakonskega monopola.LecourtDonner      SørensenMonacoMertens de Wilmars       PescatoreKutscherÓ DálaighMackenzie StuartRazglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 21. junija 1974.Sodni tajnik Predsednik A. Van Houtte R. Lecourt* Jezik postopka: francoščina.