title: Sodba Sodišča (osmi senat) z dne 14. novembra 2013.#Armin Maletic in Marianne Maletic proti lastminute.com Gmbh in TUI Österreich GmbH.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Landesgericht Feldkirch.#Pristojnost v civilnih in gospodarskih zadevah – Uredba (ES) št. 44/2001 – Člen 16(1) – Pogodba o potovanju, sklenjena med potrošnikom s stalnim prebivališčem v državi članici in potovalno agencijo s sedežem v drugi državi članici – Izvajalec storitev, izbran s strani te potovalne agencije, ki ima sedež v državi članici stalnega prebivališča potrošnika – Pravica potrošnika, da pred sodiščem v kraju, kjer ima stalno prebivališče, vloži tožbo proti obema podjetjema.#Zadeva C‑478/12.

text:
         SODBA SODIŠČA (osmi senat)
      z dne 14. novembra 2013 (
            *1
         )
      „Pristojnost v civilnih in gospodarskih zadevah — Uredba (ES) št. 44/2001 — Člen 16(1) — Pogodba o potovanju, sklenjena med potrošnikom s stalnim prebivališčem v državi članici in potovalno agencijo s sedežem v drugi državi članici — Izvajalec storitev, izbran s strani te potovalne agencije, ki ima sedež v državi članici stalnega prebivališča potrošnika — Pravica potrošnika, da pred sodiščem v kraju, kjer ima stalno prebivališče, vloži tožbo proti obema podjetjema“
      V zadevi C‑478/12,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Landesgericht Feldkirch (Avstrija) z odločbo z dne 20. septembra 2012, ki je prispela na Sodišče 24. oktobra 2012, v postopku

         Armin Maletic,

         Marianne Maletic

      proti

         lastminute.com GmbH,

         TUI Österreich GmbH,

      SODIŠČE (osmi senat),
      v sestavi C. G. Fernlund, predsednik senata, C. Toader (poročevalka) in E. Jarašiūnas, sodnik,
      generalni pravobranilec: P. Cruz Villalón,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za TUI Österreich GmbH E. Reinitzer, odvetnik,

               —

               za portugalsko vlado L. Inez Fernandes in S. Nunes de Almeida, agenta,

               —

               za Evropsko komisijo W. Bogensberger in A.‑M. Rouchaud-Joët, agenta,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 16(1) Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 42).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med A. Maletic in M. Maletic (v nadaljevanju: zakonca Maletic) na eni strani ter družbama lastminute.com GmbH (v nadaljevanju: lastminute.com) in TUI Österreich GmbH (v nadaljevanju: TUI) na drugi glede plačila zneska 1201,38 EUR in obresti ter ostalih stroškov, povezanih z rezervacijo, ki sta jo tožeči stranki v postopku v glavni stvari opravili pri družbi lastminute.com, za paketno potovanje, ki ga je organizirala družba TUI.

         Pravni okvir

               3

               V uvodnih izjavah 2, od 11 do 13 in 15 Uredbe št. 44/2001 je navedeno:

                        „(2)

                        Določene razlike med nacionalnimi predpisi, ki urejajo pristojnost in priznanje sodnih odločb, ovirajo nemoteno delovanje notranjega trga. Nujno je potrebno sprejetje določb za poenotenje kolizijskih pravil glede pristojnosti v civilnih in gospodarskih zadevah ter za poenostavitev formalnosti, s ciljem hitrega in enostavnega priznanja ter izvršitve sodnih odločb držav članic, ki jih zavezuje ta uredba.

                  […]

                        (11)

                        Pravila o pristojnosti morajo biti čimbolj predvidljiva in morajo temeljiti na načelu, da se pristojnost praviloma določa po stalnem prebivališču toženca, pri čemer mora taka pristojnost vedno obstajati, razen v nekaterih točno opredeljenih primerih, v katerih je zaradi predmeta pravde ali avtonomije strank upravičena druga navezna okoliščina. Da bi postala skupna pravila preglednejša in da ne pride do kolizije pristojnosti je treba stalno prebivališče pravne osebe opredeliti kot avtonomen koncept.

                        (12)

                        Poleg stalnega prebivališča toženca mora obstajati tudi alternativna podlaga pristojnosti, ki temelji na tesni povezavi med sodiščem in sporom, ali ki je v interesu ustreznosti sodnega varstva.

                        (13)

                        Šibkejša stranka mora biti v zvezi z zavarovanjem, potrošniškimi pogodbami in zaposlitvijo zaščitena s pravili o pristojnosti, ki so za varstvo njenih pravic ugodnejša od splošnih pravil.

                  […]

                        (15)

                        V interesu ustreznega sodnega varstva je treba čimbolj zmanjšati možnost sočasnih postopkov in zagotoviti, da v dveh državah članicah niso izdane nezdružljive sodne odločbe. Obstajati mora jasen in učinkovit mehanizem za reševanje primerov litispendence in sorodnih pravd ter za preprečevanje problemov, ki izhajajo iz razlik med državami članicami v zvezi z določitvijo trenutka, ko se zadeva šteje za visečo. Za namene te uredbe je treba ta trenutek opredeliti kot avtonomen koncept.“

               4

               Člen 2(1) te uredbe določa, da so: „[o]b upoštevanju določb te uredbe […] osebe s stalnim prebivališčem v državi članici ne glede na njihovo državljanstvo tožene pred sodišči te države članice.“

               5

               Člen 3(1) te uredbe določa, da so „[o]sebe s stalnim prebivališčem v državi članici […] lahko tožene pred sodišči druge države članice samo na podlagi pravil, opredeljenih v oddelkih od 2 do 7 tega poglavja“.

               6

               V zadevah v zvezi s pogodbenimi razmerji je lahko v skladu s členom 5, točka 1, iste uredbe oseba s stalnim prebivališčem v državi članici tožena v drugi državi članici pred sodiščem v kraju izpolnitve zadevne obveznosti.

               7

               Člen 6, točka 1, Uredbe št. 44/2001 določa, da je lahko oseba, če je ena od več toženih oseb, tožena tudi pred sodiščem kraja, kjer ima ena od njih stalno prebivališče, če so tožbeni zahtevki med seboj tako tesno povezani, da jih je smotrno obravnavati in o njih odločati skupaj, da bi se s tem izognili tveganju nezdružljivosti sodnih odločb, ki bi lahko bile posledica ločenih postopkov.

               8

               Člen 15(l)(c) in (3) te uredbe določa:
               „1.   V zadevah v zvezi s pogodbami, ki jih sklene oseba – potrošnik – za namen, za katerega se šteje, da je izven njegove poklicne ali pridobitne dejavnosti, se pristojnost določi v skladu s tem oddelkom brez poseganja v člen 4 in v peto točko člena 5:
               […]

                        (c)

                        v vseh drugih primerih, če je bila pogodba sklenjena z osebo, ki opravlja gospodarsko ali poklicno dejavnost v državi članici, v kateri ima potrošnik stalno prebivališče, ali če na kakršen koli način usmerja to svojo dejavnost v to državo članico ali v več držav, vključno s to državo članico, pogodba pa spada v okvir te dejavnosti.

                  […]
               3.   Ta oddelek se ne uporablja za pogodbe o prevozu, razen za pogodbe, po katerih cena vključuje kombinacijo prevoza in namestitve.“

               9

               Člen 16(1) navedene uredbe določa:
               „1. Potrošnik lahko sproži postopek zoper drugo pogodbeno stranko bodisi pred sodišči v državi članici, v kateri ima ta stranka stalno prebivališče, ali pred sodišči kraja, kjer ima potrošnik stalno prebivališče.“

               10

               Člen 28(3) Uredbe št. 44/2001 določa:
               „Za namene tega člena se šteje, da so pravde sorodne, če so tako tesno povezane med seboj, da se zdita njihova skupna obravnava in odločanje o njih smiselni, da bi se s tem izognili nevarnosti nezdružljivih sodnih odločb, ki bi izhajale iz ločenih postopkov.“

         Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

               11

               Zakonca Maletic prebivata v kraju Bludesch (Avstrija), ki spada v krajevno pristojnost Bezirksgericht Bludenz (okrajno sodišče v Bludenzu). Na spletnem mestu družbe lastminute.com sta 30. decembra 2011 kot posameznika rezervirala paketno potovanje v Egipt po ceni 1.858 EUR, ki naj bi potekalo od 10. do 24. januarja 2012. Družba lastminute.com, ki ima sedež v Münchnu (Nemčija), je na svojem spletnem mestu navedla, da nastopa kot potovalna agencija in da potovanje organizira družba TUI, ki ima sedež na Dunaju (Avstrija).

               12

               Rezervacija tožečih strank v glavni stvari se je nanašala na hotel Jaz Makadi Golf & Spa v Hurgadi (Egipt). Družba lastminute.com je to rezervacijo potrdila in jo posredovala družbi TUI. Nato sta zakonca Maletic od družbe TUI prejela „potrdilo/račun“ z dne 5. januarja 2012, v katerem so bili povzeti podatki o potovanju, rezerviranem pri lastminute.com, vendar je bilo tam navedeno ime drugega hotela, in sicer Jaz Makadi Star Resort Spa v Hurgadi.

               13

               Tožeči stranki v glavni stvari sta šele ob prihodu v Hurgado opazili napako v zvezi s hotelom in plačali doplačilo 1.036 EUR, da sta se lahko nastanili v hotelu, ki sta ga prvotno rezervirali na spletnem mestu družbe lastminute.com.

               14

               Tožeči stranki v glavni stvari sta, da bi dosegli povračilo plačanega doplačila in plačilo odškodnine za nevšečnosti med njunimi počitnicami, 13. aprila 2012 vložili tožbo pri Bezirksgericht Bludenz, s katero sta predlagali, naj se družbama lastminute.com in TUI solidarno naloži plačilo zneska 1201,38 EUR z obrestmi in stroški.

               15

               Bezirksgericht Bludenz je postopek omejilo na preizkus pristojnosti za odločanje o tožbi in to tožbo glede družbe TUI zavrglo s sklepom z dne 4. julija 2011 zaradi krajevne nepristojnosti. To sodišče je menilo, da se Uredba št. 44/2001 za spor med tožečima strankama v glavni stvari in družbo TUI ne uporablja, ker gre za povsem notranji položaj. Razsodilo je, da je v skladu z določbami nacionalnega prava, ki se uporablja, pristojno sodišče stalnega prebivališča toženca, torej pristojno sodišče na Dunaju in ne v Bludenzu.

               16

               Nasprotno pa je to sodišče glede družbe lastminute.com, ki ima sedež v Nemčiji, menilo, da je pogoj iz člena 15(1)(c) Uredbe št. 44/2001 o dejavnosti, usmerjeni v Avstrijo, izpolnjen. Tako se je štelo za pristojno za vsebinsko presojo spora. Sklep je v tem pogledu postal pravnomočen, saj družba lastminute.com ni vložila pravnega sredstva.

               17

               Tožeči stranki v glavni stvari sta vložili pritožbo („Rekurs“) zoper ta sklep pri predložitvenem sodišču, v kateri zatrjujeta, da je bila rezervacija, ki sta jo opravili, kot enotni pravni posel od vsega začetka neločljivo povezana z družbo lastminute.com kot potovalno agencijo in družbo TUI kot organizatorjem potovanja. V primeru paketnega potovanja naj bi člen 15(3) v povezavi s členom 16(1) Uredbe št. 44/2001 pomenil pravno podlago za pristojnost sodišča, pri katerem je bila vložena tožba, in sicer tudi glede družbe TUI.

               18

               Družba TUI je v odgovoru na pritožbo trdila, da je Bezirksgericht für Handelssachen Wien izključno pristojno za odločanje o tožbi, vloženi zoper njo, in da je prvostopenjsko sodišče pravilno izključilo obstoj enotnega pravnega posla v obravnavanem primeru. Zato bi bilo treba izhajati iz dveh teoretično ločenih pogodb in vprašanje sodne pristojnosti presojati na tej podlagi.

               19

               Predložitveno sodišče želi izvedeti, ali je položaj, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, „povsem notranji položaj“, in kako je treba v zvezi s tem razlagati pojem „druga pogodbena stranka“ iz člena 16(1) Uredbe št. 44/2001, če gospodarski subjekt iz države članice, ki ni država članica stalnega prebivališča potrošnika, trži storitve drugega gospodarskega subjekta, ki ima sedež v tej državi, in potrošnik svoj zahtevek uveljavlja proti tej „drugi stranki“, pri čemer mu ta določba omogoča, da svojo pravico uveljavlja pred sodiščem kraja, kjer ima stalno prebivališče.

               20

               Navedeno sodišče meni, da glede na to, da je cilj posebnih pravil o pristojnosti iz člena 15 in naslednjih Uredbe št. 44/2001 za potrošniške pogodbe varovanje šibkejše pogodbene stranke s priznanjem možnosti izbire sodne pristojnosti in z omejitvijo dopustnosti dogovorov o pristojnosti, bi to varstvo izgubilo svoj namen, če potrošnik zahtevkov iz enega postopka rezervacije ne bi mogel uveljavljati proti obema pogodbenima strankama pri pristojnem sodišču, v skladu s členom 16(1) Uredbe št. 44/2001.

               21

               V teh okoliščinah je Landesgericht Feldkirch prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „Ali je treba člen 16(1) Uredbe [št. 44/2001] v zvezi z določitvijo pristojnosti sodišča v kraju, kjer ima potrošnik stalno prebivališče, razlagati tako, da kadar druga stranka (v obravnavanem primeru potovalna agencija s sedežem v tujini) sodeluje s svojo pogodbeno stranko (v obravnavanem primeru organizatorjem potovanja s sedežem na nacionalnem ozemlju), se za tožbe, s katerimi sta toženi obe, navedeni člen uporablja tudi za pogodbeno stranko s sedežem na nacionalnem ozemlju?“

         Vprašanje za predhodno odločanje

               22

               Predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba pojem „druga pogodbena stranka“ iz člena 16(1) Uredbe št. 44/2001 razlagati tako, da v okoliščinah, kakršne so v postopku v glavni stvari, označuje tudi pogodbeno stranko subjekta, s katerim je potrošnik sklenil pogodbo in ki ima sedež na ozemlju države članice stalnega prebivališča tega potrošnika.

               23

               Družba TUI nasprotuje uporabi Uredbe št. 44/2001 zanjo in meni, da imajo okoliščine zadeve v glavni stvari značilnosti povsem notranjega položaja, tako da se uporabljajo samo določbe nacionalnega prava o krajevni sodni pristojnosti.

               24

               Ni pa sporno, da se Uredba št. 44/2001 uporablja za družbo lastminute.com in da je sodišče v kraju stalnega prebivališča zakoncev Maletic pristojno za vsebinsko presojo spora kar zadeva to družbo.

               25

               Zato je treba preučiti, ali se v okoliščinah zadeve v glavni stvari Uredba št. 44/2001 uporablja za pogodbeno stranko, kot je družba TUI, in ali obstaja tuj element, ki bi lahko upravičeval to uporabo.

               26

               V zvezi s tem je Sodišče glede Bruseljske konvencije z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 1972, L 299, str. 32), kakor je bila spremenjena s poznejšimi konvencijami o pristopu (v nadaljevanju: Bruseljska konvencija), že razsodilo, da uporaba pravil o pristojnosti iz te konvencije zahteva tuj element in da ni nujno, da mednarodni značaj zadevnega pravnega razmerja, za katero se lahko uporabi člen 2 Bruseljske konvencije (ki je postal člen 2 Uredbe št. 44/2001), izhaja iz vpletenosti več držav podpisnic glede na temelj spora ali stalno prebivališče strank v sporu (glej v tem smislu sodbo z dne 1. marca 2005 v zadevi Owusu, C-281/02, ZOdl., str. I-1383, točki 25 in 26).

               27

               Opozoriti je treba, ker Uredba št. 44/2001 nadomešča Bruseljsko konvencijo, da razlaga, ki jo je Sodišče podalo glede določb te konvencije, velja tudi za določbe navedene uredbe, kadar je mogoče določbe teh instrumentov šteti za enakovredne (sodba z dne 4. maja 2010 v zadevi TNT Express Nederland, C-533/08, ZOdl., str. I-4107, točka 36 in navedena sodna praksa).

               28

               Čeprav ni nujno, kot je bilo navedeno v točki 26 te sodbe, da mednarodni značaj zadevnega pravnega razmerja izhaja iz vpletenosti več držav članic glede na temelj spora ali stalno prebivališče strank v sporu, je treba ugotoviti, kot sta že ugotovili Komisija in portugalska vlada, da se Uredba št. 44/2001 še toliko bolj uporablja v okoliščinah zadeve v glavni stvari, saj tuj element ni podan samo glede družbe lastminute.com, kar ni sporno, temveč tudi v zvezi z družbo TUI.

               29

               Tudi če bi bilo namreč treba šteti, da je mogoče enotni posel kot ta, s katerim sta zakonca Maletic rezervirala in plačala njuno paketno potovanje na spletnem mestu družbe lastminute.com, razdeliti na dve ločeni pogodbeni razmerji s spletno potovalno agencijo lastminute.com na eni strani in organizatorjem potovanj družbo TUI na drugi, tega drugega pogodbenega razmerja ne bi bilo mogoče opredeliti kot „povsem notranjega“, saj je neločljivo povezano s prvim pogodbenim razmerjem, ker je sklenjeno prek navedene potovalne agencije, ki je v drugi državi članici.

               30

               Poleg tega je treba upoštevati cilja, navedena v uvodnih izjavah 13 in 15 Uredbe št. 44/2001, ki zadevata varstvo potrošnika kot „šibkejše stranke“ pogodbe in „čim [večje] zmanjša[nje] možnost[i] sočasnih postopkov[, da se] zagotovi […], da v dveh državah članicah niso izdane nezdružljive sodne odločbe.“

               31

               Ta cilja nasprotujeta rešitvi, ki bi dopuščala vzporedna postopka zakoncev Maletic, tako v Bludenzu kot na Dunaju, proti subjektoma, vpletenima v rezervacijo in potek paketnega potovanja v zadevi v glavni stvari, na podlagi medsebojno povezanih tožb.

               32

               Ob upoštevanju zgoraj navedenega je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba pojem „druga pogodbena stranka“ iz člena 16(1) Uredbe št. 44/2001 razlagati tako, da v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, označuje tudi pogodbeno stranko subjekta, s katerim je potrošnik sklenil to pogodbo in ki ima sedež na ozemlju države članice stalnega prebivališča tega potrošnika.

         Stroški

               33

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (osmi senat) razsodilo:

                     Pojem „druga pogodbena stranka“ iz člena 16(1) Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah je treba razlagati tako, da v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, označuje tudi pogodbeno stranko subjekta, s katerim je potrošnik sklenil to pogodbo in ki ima sedež na ozemlju države članice stalnega prebivališča tega potrošnika.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča z dne 25. julija 1991. # Komisija Evropskih skupnosti proti Kraljevini Nizozemski. # Neizpolnitve obveznosti - Prosto opravljanje storitev. # Zadeva C-353/89.


Sodba Sodišča prve stopnje (prvi senat) z dne 8. marca 2006. # Dimitra Lantzoni proti Sodišču Evropskih skupnosti. # Uradniki - Napredovanje. # Zadeva T-289/04.


Sodba Sodišča prve stopnje (četrti senat) z dne 9. julija 2003. # Laboratorios RTB, SL proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti. # Zadeva T-156/01.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 29. aprila 2010.#Evropska komisija proti Zvezni republiki Nemčiji.#Neizpolnitev obveznosti države - Javna naročila storitev - Člena 43 ES in 49 ES - Direktivi 92/50/EGS in 2004/18/ES - Javna reševalna služba - Nujni reševalni prevoz in kvalificirani prevoz bolnikov - Zahteva po preglednosti - Člen 45 ES - Dejavnosti, ki so povezane z izvajanjem javne oblasti - Člen 86(2) ES - Storitve splošnega gospodarskega pomena.#Zadeva C-160/08.

text:
      Zadeva C-160/08
      Evropska komisija
      proti
      Zvezni republiki Nemčiji
      „Neizpolnitev obveznosti države – Javna naročila storitev – Člena 43 ES in 49 ES – Direktivi 92/50/EGS in 2004/18/ES – Javna reševalna služba – Nujni reševalni prevoz in kvalificirani prevoz bolnikov – Zahteva po preglednosti – Člen 45 ES – Dejavnosti, ki so povezane z izvajanjem javne oblasti – Člen 86(2) ES – Storitve splošnega gospodarskega pomena“
      Povzetek sodbe
      1.        Prosto gibanje oseb – Svoboda ustanavljanja – Svoboda opravljanja storitev – Odstopanja – Obseg
      (člena 45 ES in 55 ES; Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2004/18; Direktiva Sveta 92/50)
      2.        Prosto gibanje oseb – Svoboda ustanavljanja – Svoboda opravljanja storitev – Odstopanja – Dejavnosti, ki so povezane z izvajanjem
            javne oblasti
      (člena 45 ES in 55 ES)
      3.        Približevanje zakonodaj – Postopki oddaje javnih naročil za storitve – Direktivi 92/50 in 2004/18 – Mešana naročila storitev
            prevoza in prevoza bolnikov
      (člen 86(2) ES; Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2004/18, člena 22 in 35(4) ter prilogi II A in II B; Direktiva Sveta
            92/50, člena 10 in 16 ter prilogi I A in I B)
      1.        V skladu s členom 45, prvi odstavek, ES v povezavi s členom 55 ES se določbe o pravici do ustanavljanja in o svobodi opravljanja
         storitev ne razširijo na dejavnosti, ki so v tej državi članici povezane, čeprav občasno, z izvajanjem javne oblasti.

      Take dejavnosti prav tako ne spadajo na področje uporabe direktiv, kot sta direktivi 92/50 in 2004/18, katerih namen je izvajanje
         določb Pogodbe o pravici do ustanavljanja in svobodi opravljanja storitev.

      (Glej točki 73 in 74.)
      2.        Odstopanje, določeno s členoma 45 ES in 55 ES, mora biti omejeno na dejavnosti, ki same po sebi niso neposredno in posebno
         povezane z izvajanjem javne oblasti. To pa ni tako v primeru dejavnosti na področju storitev nujnega reševalnega prevoza in
         kvalificiranega prevoza bolnikov.

      Prispevanje k varovanju javnega zdravja, h kateremu je lahko pozvan vsak posameznik predvsem tako, da pomaga osebi, ki je
         v položaju, ki ogroža njeno življenje ali zdravje, namreč ne zadostuje za to, da bi obstajala povezava z izvajanjem javne
         oblasti. Tudi pravice izvajalcev storitev prevoza bolnikov, da uporabijo naprave, kot sta modra luč ali sirena, in prednost
         v prometu, ki jim je priznana s prometnim zakonikom, in dejavnikov v zvezi s posebnimi organizacijskimi pristojnostmi na področju
         opravljenih storitev, v zvezi s pooblastilom zahtevati informacije od tretjih oseb ali posredovanjem drugih specializiranih
         služb ali celo v zvezi z udeležbo pri imenovanju uradnikov v povezavi z zadevnimi storitvami in s sodelovanjem z javnimi oblastmi
         in pripadniki poklicnih skupin, ki imajo uradna pooblastila, ni mogoče obravnavati tako, kot da odražajo dovolj kvalificirano
         izvrševanje uradnih pooblastil ali pooblastil s področja zunaj splošnega prava.

      (Glej točke 78 in od 80 do 84.)
      3.        Država članica s tem, da v okviru oddaje naročil javnih storitev nujnega reševalnega prevoza in kvalificiranega prevoza bolnikov
         v skladu s submisijskim modelom, na podlagi katerega te storitve plačajo neposredno naročniki, ne objavi obvestila o izidu
         postopka oddaje naročil, ne izpolni obveznosti iz člena 10 Direktive 92/50 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil
         storitev v povezavi s členom 16 te direktive ali, od 1. februarja 2006, člena 22 Direktive 2004/18 o usklajevanju postopkov
         za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev v povezavi s členom 35(4) te direktive.

      Storitve nujnega reševalnega prevoza ali kvalificiranega prevoza bolnikov namreč spadajo hkrati v kategorijo 2 ali 3 Priloge
         I A k Direktivi 92/50 ali Priloge II A k Direktivi 2004/18 in v kategorijo 25 Priloge I B k Direktivi 92/50 ali Priloge II
         B k Direktivi 2004/18, tako da za naročila, katerih predmet so te storitve, veljata člen 10 Direktive 92/50 ali člen 22 Direktive
         2004/18. Iz teh določb izhaja, da mora med drugim naročnik v primeru oddaje naročil javnih storitev prevoza bolnikov, pri
         katerih je vrednost storitev prevoza večja od vrednosti storitev zdravstva, za namene oddaje zadevnega naročila objaviti javni
         razpis na ravni Unije in zagotoviti objavo izidov dodelitve tega naročila. V primeru oddaje naročil javnih storitev prevoza
         bolnikov, pri katerih je vrednost storitev zdravstva večja od vrednosti storitev prevoza, pa mora naročnik zagotoviti objavo
         izidov dodelitve tega naročila.

      Če ni mogoče izključiti, da v nobenem od naročil vrednost storitev prevoza ni večja od vrednosti storitev zdravstva, je treba
         omejiti ugotovitev neizpolnitve obveznosti iz direktiv 92/50 in 2004/18 na kršitev člena 10 Direktive 92/50 v povezavi s členom
         16 te direktive ali, od 1. februarja 2006, člena 22 Direktive 2004/18 v povezavi s členom 35(4) te direktive, saj je navedene
         člene vsekakor mogoče uporabiti za naročila, ki se nanašajo hkrati na storitve prevoza in storitve zdravstva, ne glede na
         razmerje med zadevno vrednostjo teh storitev v okviru zadevnega naročila.

      Neobjave izidov dodelitve naročila ni mogoče upravičiti s tem, da so storitve nujnega prevoza „storitve splošnega gospodarskega
         pomena“ v smislu člena 86(2) ES. Pomisleki, kot je potreba, da se na področju storitev prevoza bolnikov zagotovi navzkrižno
         subvencioniranje med donosnimi in manj donosnimi območji glede na gostoto prebivalstva ali bližino teh storitev, ne pojasnijo,
         zakaj naj bi bila obveznost zagotoviti objavo izidov dodelitve zadevnega naročila taka, da bi lahko preprečila izpolnitev
         te naloge splošnega gospodarskega pomena.

      (Glej točke 92, 113, 114, 122, 125, od 127 do 129 in 131 ter izrek.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 29. aprila 2010(*)

      „Neizpolnitev obveznosti države – Javna naročila storitev – Člena 43 ES in 49 ES – Direktivi 92/50/EGS in 2004/18/ES – Javna reševalna služba – Nujni reševalni prevoz in kvalificirani prevoz bolnikov – Zahteva po preglednosti – Člen 45 ES – Dejavnosti, ki so povezane z izvajanjem javne oblasti – Člen 86(2) ES – Storitve splošnega gospodarskega pomena“
      V zadevi C‑160/08,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, vložene 16. aprila 2008,
      Evropska komisija, ki jo zastopata M. Kellerbauer in D. Kukovec, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      proti
      Zvezni republiki Nemčiji, ki jo zastopata M. Lumma in J. Möller, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožena stranka,
      ob intervenciji
      Kraljevine Nizozemske, ki jo zastopata C. M. Wissels in Y. de Vries, zastopnika,

      intervenientka,
      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi K. Lenaerts (poročevalec), predsednik senata, E. Juhász, G. Arestis, J. Malenovský in T. von Danwitz, sodniki,
      generalna pravobranilka: V. Trstenjak,
      sodni tajnik: R. Grass,
      na podlagi pisnega postopka,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 11. februarja 2010
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Komisija Evropskih skupnosti s tožbo predlaga Sodišču, naj ugotovi, da Zvezna republika Nemčija s tem, da ni objavila obvestil
         o oddaji naročil in da naročil storitev na področju storitev nujnega reševalnega prevoza in kvalificiranega prevoza bolnikov
         ni javno razpisala oziroma jih ni oddala v preglednem postopku, ni izpolnila obveznosti iz Direktive Sveta 92/50/EGS z dne
         18. junija 1992 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil storitev (UL L 209, str. 1) in Direktive 2004/18/ES Evropskega
         parlamenta in Sveta z dne 31. marca 2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev (UL L 134,
         str. 114) in je kršila načeli svobode ustanavljanja in svobode opravljanja storitev, kot sta določeni v členih 43 ES in 49
         ES.

       Pravni okvir
       Direktiva 92/50
      2        V skladu s členom 1(a) Direktive 92/50 pomenijo „javna naročila storitev“ pogodbe z denarnim interesom, sklenjene pisno med
         ponudnikom storitve in naročnikom.

      3        Člen 3(2) te direktive določa:

      „Naročniki zagotovijo, da ni diskriminacije med različnimi ponudniki storitev.“
      4        Člen 7(1) te direktive določa, da se ta direktiva uporablja za javna naročila storitev, katerih ocenjena neto vrednost, brez
         davka na dodano vrednost, ni nižja kakor 200.000 EUR.

      5        Člen 10 iste direktive določa:

      „Naročila, katerih predmet so storitve, naštete v Prilogah I A in I B, se oddajajo v skladu z določili iz Naslovov III do
         VI, če je vrednost storitev, naštetih v Prilogi A[,] večja od vrednosti storitev, naštetih v Prilogi I B. Če vrednost ni takšna,
         se naročila oddajo v skladu s členoma 14 in 16.“

      6        Naslovi iz člena 10 Direktive 92/50, ki se uporabijo v celoti v primeru iz prvega stavka tega člena, se nanašajo na izbiro
         postopkov oddaje in določbe o natečajih (naslov III; členi od 11 do 13), na skupne tehnične določbe (naslov IV; člen 14),
         na skupne določbe o oglaševanju (naslov V; členi od 15 do 22) in na skupne določbe o udeležbi, merilih za ugotavljanje usposobljenosti
         in merilih za oddajo naročil (naslov VI; členi od 23 do 37).

      7        Člen 14 te direktive se nanaša na tehnične specifikacije, ki morajo biti navedene v razpisni dokumentaciji.

      8        Člen 16 navedene direktive določa:

      „1.      Naročniki, ki so oddali javno naročilo ali izvedli natečaj za načrte, pošljejo obvestilo o rezultatih postopka oddaje Uradu
         za uradne objave Evropskih skupnosti.

      2.      Obvestila se objavijo:
      –        v primeru javnih naročil storitev, naštetih v Prilogi I A, v skladu s členi 17 do 20,
      –        v primeru natečajev za načrte v skladu s členom 17.
      3.      V primeru javnih naročil storitev, naštetih v Prilogi I B, navedejo naročniki v obvestilu, ali se strinjajo z njegovo objavo.
      […]“
      9        Med storitvami, naštetimi v Prilogi I A k Direktivi 92/50, so v kategoriji 2 „[s]toritve prevoza po kopnem […], vključno z
         oklepnimi vozili in kurirsko službo, z izjemo prevoza pošte“ in v kategoriji 3 „[s]toritve letalskega prevoza potnikov in
         tovora, z izjemo prevoza pošte“. Med storitvami, naštetimi v Prilogi I B k Direktivi 92/50, so v kategoriji 25 „[s]toritve
         zdravstva in socialnega skrbstva“.

       Direktiva 2004/18
      10      Člen 1(2)(a) in (d) Direktive 2004/18 vsebuje te opredelitve:

      „(a)      ‚Javna naročila‘ so proti plačilu pisno sklenjene pogodbe med enim ali več gospodarskimi subjekti ter enim ali več naročniki,
         katerih predmet je izvedba gradenj, dobav blaga ali izvajanje storitev v skladu s pomenom iz te direktive.

      […]
      (d)      ‚Javna naročila storitev‘ so javna naročila, katerih predmet je opravljanje storitev iz Priloge II, razen javnih naročil gradenj
         ali naročil blaga.

      […]“
      11      Člen 2 te direktive določa:

      „Naročniki morajo obravnavati gospodarske subjekte enakopravno in nediskriminacijsko ter delovati transparentno.“
      12      V skladu s členom 7(b) te direktive se ta uporablja za javna naročila storitev, katerih vrednost je brez davka na dodano vrednost
         enaka ali večja od 249.000 EUR. Ta znesek je bil postopno znižan na 236.000 EUR z Uredbo Komisije (ES) št. 1874/2004 z dne
         28. oktobra 2004 o spremembah direktiv 2004/17/ES in 2004/18/ES Evropskega parlamenta in Sveta glede njunih mejnih vrednosti
         uporabe za postopke za oddajo naročil (UL L 326, str. 17), nato pa na 211.000 EUR z Uredbo Komisije (ES) št. 2083/2005 z dne
         19. decembra 2005 o spremembah direktiv 2004/17/ES in 2004/18/ES Evropskega parlamenta in Sveta glede njunih pragov uporabe
         za postopke za oddajo naročil (UL L 333, str. 28).

      13      Člen 22 Direktive 2004/18, ki spada pod naslov II „Ureditev za javna naročila“, določa:

      „Javna naročila, katerih predmet so storitve s seznama v Prilogi II A in Prilogi II B, se morajo oddati v skladu s členi 23
         do 55, če je vrednost storitev iz seznama v Prilogi II A večja od vrednosti storitev s seznama v Prilogi II B. V drugih primerih
         se naročila morajo oddati v skladu s členom 23 in členom 35(4).“

      14      Členi od 23 do 55 Direktive 2004/18, ki se uporabljajo v celoti v primerih iz prvega stavka člena 22 te direktive, določajo
         posebna pravila, ki urejajo tehnične specifikacije in razpisno dokumentacijo (členi od 23 do 27), pravila v zvezi s postopki
         (členi od 28 do 34), pravila objavljanja in preglednosti (členi od 35 do 43) in pravila v zvezi z vodenjem postopka (členi
         od 44 do 55).

      15      Člen 23 Direktive 2004/18 se nanaša na tehnične specifikacije, ki morajo biti navedene v razpisni dokumentaciji.

      16      Člen 35(4) te direktive določa:

      „Naročniki, ki so oddali javno naročilo ali sklenili okvirni sporazum, morajo poslati obvestilo o izidih postopka oddaje naročil
         najpozneje 48 dni po oddaji naročila ali sklenitvi okvirnega sporazuma.

      […]
      V primeru javnega naročila storitev iz seznama v Prilogi II B, morajo naročniki v razpisu navesti, ali soglašajo z njegovo
         objavo. […]

      […]“
      17      Storitve iz kategorije 2 oziroma 3 iz Priloge II A oziroma iz kategorije 25 Priloge II B k Direktivi 2004/18 so enake storitvam
         iz kategorij iz Priloge I A oziroma Priloge I B k Direktivi 92/50.

       Dejansko stanje tožbe
      18      Komisija je prejela različne pritožbe, med drugim od podjetij s sedežem v drugih državah članicah kot v Zvezni republiki Nemčiji,
         v zvezi z oddajo naročil javnih storitev prevoza bolnikov v tej državi članici.

       Splošni kontekst
      19      V Nemčiji je organizacija reševalnih služb v pristojnosti zveznih dežel.

      20      V večini zveznih dežel se storitve reševalnih služb opravljajo po tako imenovanem „dvodelnem“ sistemu („duales System“), ki
         se imenuje tudi „ločevalni model“ („Trennungsmodell“). Ta temelji na razlikovanju med javnimi reševalnimi službami, ki pokrivajo
         približno 70 % vseh storitev reševanja, in storitvami reševalne službe, ki se opravljajo na podlagi dovoljenj, podeljenih
         v skladu z zakoni zveznih dežel na tem področju, in pokrivajo približno 30 % vseh navedenih storitev.

      21      Storitve javne reševalne službe na splošno zajemajo storitve nujnega reševalnega prevoza in kvalificiranega prevoza bolnikov.
         Nujni reševalni prevoz se nanaša na prevoz poškodovancev ali bolnikov v smrtni nevarnosti pod strokovnim nadzorom v sanitetnem
         ali reševalnem vozilu. Kvalificirani prevoz bolnikov pomeni prevoz bolnih, poškodovanih ali drugih oseb, potrebnih pomoči,
         ki niso v smrtni nevarnosti, pod strokovnim nadzorom v vozilu za prevoz bolnikov. Ti vrsti storitev sta običajno prebivalstvu
         dostopni 24 ur na dan na celotnem zadevnem ozemlju in najpogosteje pomenita organizacijo reševalne postaje z osebjem in intervencijskimi
         vozili v stalni pripravljenosti.

      22      Medicinske storitve so na voljo ob nujnem reševalnem prevozu in v manjši meri ob kvalificiranem prevozu bolnikov. Vendar večina
         intervencij ob nujnem reševalnem prevozu in vse intervencije ob kvalificiranem prevozu bolnikov potekajo brez zdravnika. Ob
         nujnem reševalnem prevozu medicinske storitve v glavnem opravljajo vozniki reševalci. Storitve urgentnih zdravnikov so običajno
         urejene s posebnimi sporazumi, sklenjenimi z bolnišnicami.

      23      Na področju javnih reševalnih služb lokalne skupnosti kot organi, odgovorni za organizacijo teh storitev, sklenejo pogodbe
         z izvajalci za opravljanje teh storitev za vse prebivalstvo na svojem območju. Zadevne storitve plača bodisi neposredno naročnik
         na podlagi „submisijskega“ modela, na katerega se nanaša ta tožba, bodisi bolniki ali zdravstvene zavarovalnice na podlagi
         „koncesijskega“ modela, tako da jim izvajalec zanje zaračuna denarno protivrednost.

      24      Vlagatelji pritožb, naslovljenih na Komisijo, so navedli, da v Nemčiji naročila javnih storitev prevoza bolnikov običajno
         niso predmet javnega razpisa, objavljenega na ravni Evropske unije, in niso dodeljena po preglednem postopku. Nekateri med
         njimi so potrdili, da primeri, ki utemeljujejo vložitev njihove pritožbe, odražajo splošno prakso v tej državi članici.

      25      Raziskave, ki jih je opravila Komisija, so pokazale, da je bilo med letoma 2001 in 2006 v Uradnem listu Evropskih skupnosti ali Uradnem listu Evropske unije objavljenih samo trinajst javnih razpisov v zvezi z opravljanjem storitev nujnega reševalnega prevoza ali kvalificiranega
         prevoza bolnikov enajstih različnih lokalnih skupnosti. V tem istem obdobju je bilo obvestil o izidih oddaje naročila prav
         tako zelo malo, saj sta bili objavljeni le dve taki obvestili.

       Primeri, na katerih temelji tožba
      26      Primeri, ki so bili prijavljeni Komisiji in ki jih je ta predstavila kot primere prakse, ki jo zadeva ta tožba, se nanašajo
         na zvezne dežele Saška‑Anhalt, Severno Porenje‑Vestfalija, Spodnja Saška in Saška.

       Zvezna dežela Saška-Anhalt
      27      Po podatkih Komisije se v mestu Magdeburg od oktobra 2005 uporablja postopek odobritve („Genehmigungsverfahren“) za oddajo
         naročil odplačnih javnih storitev prevoza bolnikov. Predmet storitev je dajanje na voljo osebja in vozil za nujni reševalni
         prevoz ali kvalificirani prevoz bolnikov za obdobje od 2007 do 2011. Vrednost naročila znaša skupaj 7,84 milijona EUR na leto.
         Javni razpis ni bil objavljen na ravni Unije.

       Zvezna dežela Severno Porenje‑Vestfalija
      28      Po podatkih Komisije je mesto Bonn leta 2004 oddalo naročilo javnih storitev prevoza bolnikov za obdobje od 1. januarja 2005
         do 31. decembra 2008. Predmet zadevnega naročila je bilo, med drugim, obratovanje štirih reševalnih postaj. Skupni znesek
         tega naročila je bil vsaj 5,28 milijona EUR. To naročilo je bilo predmet javnega razpisa, objavljenega na nacionalni ravni,
         vendar ne na ravni Unije. Vsaj en ponudnik je bil izključen po tem, ko je izrazil interes, postopek oddaje javnega naročila
         pa je bil nazadnje ustavljen, ker ni bilo ekonomskega rezultata. Zadevno naročilo je bilo navsezadnje dodeljeno dosedanjemu
         izvajalcu storitev.

      29      Prav tako je iz podatkov Komisije razvidno, da je neko podjetje leta 1998 pri mestu Witten izrazilo interes za prevzem obratovanja
         reševalne postaje Witten‑Herbede. Obratovanje te reševalne postaje, ki je predmet naročila v vrednosti 945.753 EUR na leto,
         pa je bilo dodeljeno organizaciji Deutsche Rote Kreuz (nemški Rdeči križ, v nadaljevanju: DRK). Javni razpis ni bil objavljen
         na ravni Unije.

       Zvezna dežela Spodnja Saška
      30      Po podatkih Komisije je regija Hannover leta 2004 prvič organizirala postopek oddaje javnega naročila za opravljanje javnih
         storitev prevoza bolnikov na svojem ozemlju. Samo izvajalci, ki so bili takrat že odgovorni za opravljanje teh storitev, in
         sicer organizacije Arbeiter-Samariter-Bund (v nadaljevanju: ASB), DRK in Johanniter-Unfall-Hilfe (v nadaljevanju: JUH) ter
         družba RKT GmbH, so se smeli udeležiti tega postopka. Vrednost naročila, ki se nanaša na obdobje od 1. januarja 2005 do 31. decembra
         2009, se je približala 65 milijonom EUR.

      31      Prav tako po podatkih Komisije je okrožje Hameln-Pyrmont leta 1993 za opravljanje javnih storitev prevoza bolnikov na svojem
         območju odgovorno okrožno organizacijo DRK. Pogodba s prvotno veljavnostjo desetih let ni bila odpovedana. Leta 2003 je bila
         brez objave javnega razpisa podaljšana za deset let. Poleg tega je bila leta 1999 v občini Emmerthal ustanovljena nova reševalna
         postaja, za obratovanje katere je bil prav tako odgovoren DRK brez predhodne objave javnega razpisa. Skupna vrednost teh naročil
         je bila 7,2 milijona EUR na leto.

      32      Komisija je prav tako prejela podatke, v skladu s katerimi okrožna organizacija DRK od leta 1992 opravlja javne storitve prevoza
         bolnikov na ozemlju okrožja Uelzen. Predmet pogodbe, sklenjene med tem okrožjem in okrožno organizacijo DRK, je bil leta 2002
         razširjen na obratovanje reševalne postaje Bad Bevensen, pri čemer javni razpis ni bil objavljen. Gre za skupni znesek 4,45
         milijona EUR na leto.

       Zvezna dežela Saška
      33      Po podatkih, ki jih je prejela Komisija, se pogodbe med Rettungszweckverband Westsachsen in organizacijami ASB, DRK in JUH
         ter poklicno gasilsko enoto Zwickau, ki so prvotno veljale štiri leta, nanašajo na okrožja Chemnitzer Land, Aue-Schwarzenberg
         in Zwickauer Land ter mesto Zwickau. Leta 2003 so bile te pogodbe, katerih skupna vrednost je 7,9 milijona EUR na leto, podaljšane
         za štiri leta brez objave javnega razpisa. Ob izteku so bile podaljšane do 31. decembra 2008.

      34      Pogodbe med Rettungszweckverband Chemnitz/Stollberg in organizacijami ASB, DRK in JUH ter poklicno gasilsko enoto Chemnitz,
         ki so prvotno veljale štiri leta, se nanašajo na okrožje Stollberg in mesto Chemnitz. Te pogodbe, katerih skupna vrednost
         je 3,3 milijona EUR na leto, so bile 1. septembra 2002 podaljšane za dodatna štiri leta brez objave javnega razpisa. Ob izteku
         so bile podaljšane do 31. decembra 2008.

      35      Pogodbe med Rettungszweckverband Vogtland in organizacijami ASB, DRK in JUH ter zasebno reševalno službo Plauen, ki so veljale
         štiri leta, se nanašajo na okrožje Vogtland in mesto Plauen. Te pogodbe, katerih skupna vrednost je 3,9 milijona EUR na leto,
         so bile sklenjene brez objave javnega razpisa in so začele veljati 1. januarja 2002 ali 1. januarja 2004. Ob izteku so bile
         podaljšane do 31. decembra 2008.

       Predhodni postopek
      36      V uradnem opominu z dne 10. aprila 2006 je Komisija Zvezni republiki Nemčiji sporočila, da je mogoče, da je ta:

      –        na področju oddaje naročil storitev reševanja proti plačilu, kjer je vrednost storitev prevoza v smislu kategorij 2 ali 3
         iz Priloge I A k Direktivi 92/50 ali Priloge II A k Direktivi 2004/18 večja, do 31. januarja 2006 kršila člen 10 Direktive
         92/50 v povezavi z naslovi od III do VI te direktive in od 1. februarja 2006 člen 22 Direktive 2004/18 v povezavi s členi
         od 23 do 55 te direktive in

      –        na področju oddaje naročil storitev reševanja proti plačilu, kjer je vrednost medicinskih storitev v smislu kategorije 25
         iz Priloge I B k Direktivi 92/50 ali Priloge II B k Direktivi 2004/18 večja, do 31. januarja 2006 kršila člen 10 Direktive
         92/50 v povezavi s členom 16 te direktive in od 1. februarja 2006 člen 22 Direktive 2004/18 v povezavi s členom 35(4) te direktive
         in da je vsekakor kršila načeli svobode ustanavljanja in svobode opravljanja storitev iz členov 43 ES in 49 ES, zlasti prepoved
         diskriminacije, ki izhaja iz teh načel.

      37      Zvezna republika Nemčija je na ta pisni opomin odgovorila z dopisom z dne 10. julija 2006, v katerem je navedla, med drugim,
         da so naloge, ki pripadajo javnim reševalnim službam, organizirane v skladu z javnopravnimi pravili in da njihovo izvajanje
         spada pod suverenost države. Sporazumov o storitvah prevoza bolnikov po mnenju te države članice zato ni mogoče opredeliti
         kot javna naročila storitev.

      38      Ker Komisija s tem odgovorom ni bila zadovoljna, je 15. decembra 2006 na Zvezno republiko Nemčijo naslovila obrazloženo mnenje,
         v katerem je ohranila prvotne očitke iz uradnega opomina in to državo članico pozvala, naj v dveh mesecih od prejema tega
         mnenja sprejme potrebne ukrepe, da bo ta kršitev prenehala.

      39      Ker je Zvezna republika Nemčija vztrajala pri stališču iz svojega dopisa z dne 22. februarja 2007, v katerem je odgovorila
         na obrazloženo mnenje, se je Komisija odločila, da bo vložila to tožbo.

       Tožba
       Dopustnost
      40      Ker so pogoji za dopustnost tožbe in očitkov, ki so v njej navedeni, povezani z javnim redom, jih lahko Sodišče preizkusi
         po uradni dolžnosti v skladu s členom 92(2) svojega poslovnika. Poleg tega ima pravico po uradni dolžnosti preizkusiti upoštevanje
         postopkovnih jamstev, ki jih podeljuje pravni red Unije (glej v tem smislu sodbo z dne 7. maja 1991 v zadevi Interhotel proti
         Komisiji, C-291/89, Recueil, str. I-2257, točki 14 in 15).

      41      Treba je spomniti, da je namen predhodnega postopka v primeru tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti države, da se zadevni državi
         članici omogoči, da po eni strani izpolni obveznosti, ki ji jih nalaga pravo Unije, in da se po drugi strani učinkovito brani
         pred očitki Komisije (sodba z dne 24. junija 2004 v zadevi Komisija proti Nizozemski, C-350/02, ZOdl., str. I-6213, točka
         18).

      42      Pravilen potek tega postopka je bistveno zagotovilo, ki ga predpisuje Pogodba ES, ne samo za varstvo pravic zadevne države
         članice, ampak tudi za to, da bo v morebitnem sodnem postopku predmet spora jasno določen (glej v tem smislu zgoraj navedeno
         sodbo Komisija proti Nizozemski, točka 19).

      43      Iz tega izhaja, da je predmet tožbe, vložene na podlagi člena 226 ES, omejen s predhodnim postopkom, predvidenim v tej določbi,
         in ga zato ni mogoče več razširiti med sodnim postopkom. Obrazloženo mnenje Komisije in tožba se morata opirati na iste razloge
         in tožbene predloge, tako da Sodišče ne more preizkusiti očitka, ki ni bil naveden v obrazloženem mnenju (glej zgoraj navedeno
         sodbo Komisija proti Nizozemski, točka 20, in sodbo z dne 27. aprila 2006 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C‑441/02, ZOdl.,
         str. I-3449, točki 59 in 60).

      44      Zaradi tega mora Komisija že v predhodni fazi postopka navesti prav tiste določbe, ki opredeljujejo obveznost, za katero se
         trdi, da je država članica ni spoštovala (glej sodbo z dne 22. marca 2007 v zadevi Komisija proti Belgiji, C‑437/04, ZOdl.,
         str. I-2513, točka 39).

      45      Prvič, v tej zadevi je treba poudariti, da je Komisija tako v uradnem opominu kot tudi v obrazloženem mnenju pri očitku kršitve
         členov 43 ES in 49 ES navedla samo oddajo naročil javnih storitev prevoza bolnikov, pri katerih je vrednost storitev zdravstva
         v smislu Priloge I B k Direktivi 92/50 ali Priloge II B k Direktivi 2004/18 večja od vrednosti storitev prevoza v smislu Priloge
         I A k Direktivi 92/50 ali Priloge II A k Direktivi 2004/18.

      46      V zvezi z oddajo naročil storitev prevoza bolnikov, pri katerih je vrednost prevoza večja, so se očitki Komisije med predhodnim
         postopkom nanašali na kršitev direktiv 92/50 in 2004/18. Nasprotno pa niti v uradnem opominu niti v obrazloženem mnenju ni
         bil naveden očitek kršitve členov 43 ES in 49 ES v povezavi z oddajo navedenih naročil.

      47      Nasprotno, Komisija je v tožbi navedla ta očitek kršitve členov 43 ES in 49 ES tudi glede oddaje naročil iz prejšnje točke,
         kar pomeni protipravno razširitev predmeta zatrjevane neizpolnitve, ki je bil opredeljen v predhodnem postopku. Zato je treba
         očitek kršitve teh členov razglasiti za nedopusten, kolikor se nanaša na oddajo teh naročil.

      48      Drugič, če bi bilo treba to tožbo glede na razumevanje nekaterih njenih delov obravnavati, kot da se z njo očita kršitev člena
         3(2) Direktive 92/50 ali člena 2 Direktive 2004/18 v različnih postopkih oddaje zadevnih naročil, je treba pripomniti, da
         ti določbi nikakor nista bili omenjeni kot predmeta kršitve, ki jo zatrjuje Komisija v predhodnem postopku. Očitek kršitve
         teh določb je zato prav tako nedopusten.

      49      Nazadnje je treba poudariti, da je iz povezanih določb členov 38(1) in 42(2) Poslovnika razvidno, da mora biti v tožbi določen
         predmet spora in da predlog, ki se prvič pojavi v repliki, spreminja prvotni predmet tožbe, zato se šteje za nov predlog in
         se zavrže kot nedopusten.

      50      V tej zadevi je treba ugotoviti, da je Komisija v svoji vlogi izrecno pojasnila, da se ta tožba – čeprav obstaja sporna praksa
         oddaje naročil tudi v drugih zveznih deželah – nanaša zgolj na oddajo naročil v zveznih deželah Saška‑Anhalt, Severno Porenje-Vestfalija,
         Spodnja Saška in Saška.

      51      V teh okoliščinah predlog Komisije iz njene replike, s katerim se Sodišču predlaga, naj ugotovi obstoj zadevne prakse na celotnem
         ozemlju Zvezne republike Nemčije, pomeni protipravno razširitev prvotnega predmeta tožbe. Zato je treba očitke Komisije razglasiti
         za nedopustne, kolikor se nanašajo na druge zvezne dežele kot tiste, opredeljene v prejšnji točki.

      52      Iz tega sledi, da je treba tožbo razglasiti za nedopustno v delu, v katerem se Sodišču predlaga, naj ugotovi:

      –        kršitev členov 43 ES in 49 ES v zvezi z oddajo naročil javnih storitev prevoza bolnikov, pri katerih je vrednost storitev
         prevoza v smislu Priloge I A k Direktivi 92/50 ali Priloge II A k Direktivi 2004/18 večja od vrednosti storitev zdravstva
         v smislu Priloge I B k Direktivi 92/50 ali Priloge II B k Direktivi 2004/18;

      –        kršitev člena 3(2) Direktive 92/50 ali člena 2 Direktive 2004/18 in
      –        obstoj prakse oddaje naročil javnih storitev reševanja v nasprotju s pravom Unije v drugih zveznih deželah, ki niso zvezne
         dežele Saška‑Anhalt, Severno Porenje-Vestfalija, Spodnja Saška in Saška.

       Vsebinska presoja
       Trditve strank
      53      Komisija trdi, prvič, da gre za kršitev členov 10 in 16 Direktive 92/50 ter členov 22 in 35(4) Direktive 2004/18. Trdi, da
         ne glede na pomembnost vrednosti storitev prevoza in storitev zdravstva v različnih naročilih, opredeljenih v njeni tožbi,
         izidi oddaje teh naročil niso bili objavljeni.

      54      Komisija prav tako zatrjuje obstoj kršitve načela prepovedi diskriminacije, ki izhaja iz členov 43 ES in 49 ES in ki ga morajo
         naročniki upoštevati poleg obveznosti iz Direktiv 92/50 in 2004/18. Glede tega naj bi bil v tem primeru pogoj v zvezi z obstojem
         določenega čezmejnega interesa, kot je bil določen s sodbo z dne 13. novembra 2007 v zadevi Komisija proti Irski (C-507/03,
         ZOdl., str. I‑9777, točki 29 in 30), izpolnjen glede na izvor pritožb, naslovljenih na Komisijo, in glede na veliko ekonomsko
         vrednost zadevnih storitev.

      55      Komisija trdi, da primeri, ki so ji bili prijavljeni, razkrivajo splošno prakso oddaje naročil javnih storitev prevoza bolnikov,
         ne da bi se upoštevale določbe prava Unije, ki zagotavljajo preglednost in konkurenčnost teh naročil. Zelo majhno število
         postopkov oddaje, ki so jih začele lokalne skupnosti na evropski ravni, in sicer trinajst javnih razpisov, ki jih je v šestih
         letih objavilo enajst od 400 okrožij in mestnih okrožij v Nemčiji, naj bi potrjevalo obstoj te prakse.

      56      Drugič, Komisija trdi, da tega, da nemški regionalni ali lokalni organi niso upoštevali predpisov Unije o javnih naročilih
         storitev, ni mogoče utemeljiti s sklicevanjem na izvajanje državne suverenosti.

      57      Trdi, da storitve, ki se obravnavajo v tej zadevi, ne spadajo pod člena 45 ES in 55 ES, ker same po sebi nimajo neposredne
         in posebne povezave z izvajanjem javne oblasti. Poudarja predvsem, da pri teh storitvah njihovi izvajalci nimajo posebnega
         pooblastila za uporabo prisile ali posebnih pristojnosti za intervencijo.

      58      Niti uporaba modrih luči in siren, niti priznanje pravice, da imajo izvajalci teh storitev prednost v prometu v smislu nemškega
         prometnega zakonika, niti okoliščina, da se ukrepi reševanja v nujnih primerih lahko izvedejo brez soglasja poškodovane osebe
         ali jih lahko izvede voznik reševalec, ki ni v celoti medicinsko usposobljen, naj ne bi bile odraz takega pooblastila ali
         takih pristojnosti.

      59      Čeprav bi se priznalo, kot trdi Zvezna republika Nemčija, da so javne storitve reševanja za javne subjekte, ki so nosilci
         teh nalog, naloga, ki zajema neposredno in posebno izvajanje javne oblasti, pa naj funkcionalna vključenost pomočnikov, odgovornih
         za izvajanje storitev prevoza bolnikov, v načrtovanje, organizacijo in administracijo teh storitev ne bi pomenila, da imajo
         ti uradne pravice ali pooblastila za uporabo prisilnih sredstev.

      60      Tretjič, Komisija izpodbija, da bi se bilo v tej zadevi mogoče uspešno sklicevati na člen 86(2) ES. V zvezi s tem poudarja,
         da sodba z dne 25. oktobra 2001 v zadevi Ambulanz Glöckner (C-475/99, ZOdl., str. I‑8089) nikakor ni pomembna za presojo skladnosti
         sporne prakse s pravom Unije, ki se nanaša na javna naročila, in da bi bilo treba za uporabo te določbe dokazati, da bi lahko
         uporaba pravil notranjega trga preprečila kakovostno, učinkovito in donosno opravljanje storitev reševanja, česar pa Zvezna
         republika Nemčija ni nikoli trdila.

      61      Zvezna republika Nemčija na prvem mestu izpodbija nekatera dejstva, ki jih navaja Komisija.

      62      Prvič, v zvezi s postopkom oddaje naročila, ki ga je organiziralo mesto Bonn, trdi, da je bil izključeni ponudnik izključen
         zato, ker se mu zaradi strokovne nezanesljivosti dovoljenje, ki ga zahteva zakon zvezne dežele Severno Porenje‑Vestfalija
         za opravljanje zasebnih storitev reševanja, ni podaljšalo, kar so morali organi tega mesta upoštevati pri oddaji javnega naročila.

      63      Drugič, v zvezi z reševalno postajo Bad Bevensen trdi, da je bil edini namen postopka, na podlagi katerega je bila aprila
         2004 sklenjena pogodba, da bi okrožna organizacija DRK ponovno prevzela dejavnosti, osebje in opremo bevensenske skupnosti
         občin ter pogodbo, sklenjeno julija 1984, ki je to skupino povezala z okrožjem Uelzen. Ta pogodba iz aprila 2004 naj bi pomenila
         kontinuiteto prvotne pogodbe, za katero ni veljala Direktiva 92/50, ker je bila sklenjena julija 1984. Prvotne pogodbe naj
         ne bi bistveno spremenila niti glede predmeta in obsega geografskega trga niti glede ponujenih storitev ali celo vrste financiranja.

      64      Tretjič, v zvezi z zvezno deželo Saško Zvezna republika Nemčija meni, da je zatrjevana neizpolnitev obveznosti prenehala z
         iztekom pogodb, ki so bile podaljšane med 2002 in 2004, ter z začetkom veljavnosti novih predpisov te zvezne dežele januarja
         2005, ki odslej določajo uporabo preglednega postopka za oddajo naročil javnih storitev prevoza bolnikov.

      65      Na drugem mestu Zvezna republika Nemčija, ki jo glede tega podpira Kraljevina Nizozemska, trdi, da za javne storitve prevoza
         bolnikov kot del javne politike preprečevanja tveganj za zdravje in varovanja zdravja velja izjema iz členov 45 ES in 55 ES,
         zaradi česar so izvzete s področja uporabe prava Unije v zvezi z javnimi naročili.

      66      V zvezi s tem poudarja, da je opredelitev zadevne dejavnosti z vidika nacionalnega prava odločilna za presojo, ali je ta dejavnost
         povezana z izvajanjem javne oblasti. V tej zadevi naj bi za organizacijo javnih storitev prevoza bolnikov, vključno s pogodbami,
         sklenjenimi z izvajalci teh storitev, veljali javnopravni predpisi. Poleg tega in predvsem naj bi bila dejavnost, zaupana
         tem izvajalcem, povezana z izvajanjem javne oblasti, kot to potrjujejo njihova prednost v prometu in s tem povezana pravica
         do uporabe modre luči in sirene, ki jo imajo vozniki reševalnih vozil.

      67      Zvezna republika Nemčija dodaja, da dejavnosti, povezane z javnimi storitvami prevoza bolnikov, navadno predpostavljajo posebna
         pooblastila, in sicer načrtovanje, organizacijo in upravljanje reševalnih služb, naložitev obveznosti informiranja oziroma
         obveščanja tretjim osebam in sodelovanje pri imenovanju članov osebja teh služb za uradnike. Te dejavnosti naj bi temeljile
         na tesnem usklajevanju različnih človeških in tehničnih členov v „verigi reševanja“, za kar lahko trajno in na celotnem zadevnem
         ozemlju skrbi le en javni organ.

      68      Zvezna republika Nemčija in Kraljevina Nizozemska trdita, da je okoliščina, da so javne storitve reševanja kot take uradna
         naloga javnega subjekta, ki je nosilec teh storitev, prav tako v prid funkcionalni povezavi med izvajalci teh storitev in
         izvajanjem javne oblasti. Enako naj bi veljalo za sodelovanje med temi izvajalci in drugimi akterji, ki so prav tako vpleteni
         v načrtovanje, organizacijo in upravljanje teh služb, kot so policija, civilna zaščita in gasilci, ki prevzemajo naloge preprečevanja
         ali varovanja, in lahko izvajajo ukrepe za izpraznitev, zavarovanje in zaporo ter pomagajo pri hospitalizaciji, na primer
         duševno bolnih, pri čemer so te naloge in ti ukrepi značilni za tako uradno nalogo.

      69      Na tretjem mestu Zvezna republika Nemčija ob podpori Kraljevine Nizozemske podredno trdi, da storitve prevoza bolnikov spadajo
         pod pojem „storitve splošnega gospodarskega pomena“ v smislu člena 86(2) ES, s čimer naj bi se dovolilo, da se odstopa ne
         samo od konkurenčnih pravil (glej zgoraj navedeno sodbo Ambulanz Glöckner), ampak tudi od temeljnih svoboščin in predpisov
         o javnih naročilih.

      70      Trdi, da je odstopanje od navedenih svoboščin in predpisov nujno, da se omogoči navzkrižno subvencioniranje med gosto poseljenimi
         območji, na katerih je opravljanje storitev prevoza bolnikov bolj donosno, in območji z majhno gostoto prebivalstva, ki so
         precej manj donosna.

      71      Povezava, ki obstaja med storitvami reševanja in civilno zaščito, naj bi bila prav tako v prid odstopanju od predpisov prava
         Unije o javnih naročilih. Obveznost države, da zagotovi civilno zaščito ob morebitni katastrofi, naj bi namreč zahtevala zaščito
         nacionalnih zdravstvenih organizacij, ki naj bi bile dolžne ponuditi pomoč v podobnem primeru in ki naj bi dejansko zagotavljale,
         da so na voljo številni prostovoljci, ki prebivajo v bližini kraja intervencije.

       Presoja Sodišča
      72      Glede na posledice, ki izvirajo iz uporabe členov 45, prvi odstavek, ES in 55 ES, je treba takoj preveriti, ali se te določbe
         v obravnavani zadevi lahko dejansko uporabijo (glej v tem smislu sodbo z dne 13. decembra 2007 v zadevi Komisija proti Italiji,
         C-465/05, ZOdl., str. I-11091, točka 31).

      –       Izjema iz člena 45, prvi odstavek, ES v povezavi s členom 55 ES
      73      V skladu s členom 45, prvi odstavek, ES v povezavi s členom 55 ES se določbe o pravici do ustanavljanja in o svobodi opravljanja
         storitev ne razširijo na dejavnosti, ki so v tej državi članici povezane, čeprav občasno, z izvajanjem javne oblasti.

      74      Kot je generalna pravobranilka poudarila v točki 51 sklepnih predlogov, take dejavnosti prav tako ne spadajo na področje uporabe
         direktiv, kot sta direktivi 92/50 in 2004/18, katerih namen je izvajanje določb Pogodbe o pravici do ustanavljanja in svobodi
         opravljanja storitev.

      75      Preveriti je torej treba, ali zadevne storitve prevoza bolnikov spadajo med dejavnosti iz člena 45, prvi odstavek, ES.

      76      V zvezi s tem je treba spomniti, da je treba člena 45 ES in 55 ES kot odstopanji od temeljnih pravil svobode ustanavljanja
         in svobode opravljanja storitev razlagati tako, da se njun obseg omeji na to, kar je nujno za ohranitev interesov, ki jih
         ti določbi državam članicam omogočata varovati (glej zlasti sodbe z dne 15. marca 1988 v zadevi Komisija proti Grčiji, 147/86,
         Recueil, str. 1637, točka 7; z dne 30. marca 2006 v zadevi Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, C‑451/03, ZOdl., str.
         I-2941, točka 45, in z dne 22. oktobra 2009 v zadevi Komisija proti Portugalski, C-438/08, ZOdl., str. I-10219, točka 34).

      77      Iz ustaljene sodne prakse prav tako izhaja, da je treba pri presoji morebitne uporabe izjem iz členov 45 ES in 55 ES upoštevati,
         da za omejitve, ki jih postavljata ta člena tem izjemam, velja pravo Unije (glej zlasti sodbo z dne 21. junija 1974 v zadevi
         Reyners, 2/74, Recueil, str. 631, točka 50, in zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Portugalski, točka 35).

      78      V skladu z ustaljeno sodno prakso mora biti odstopanje, določeno s tema členoma, omejeno na dejavnosti, ki same po sebi niso
         neposredno in posebno povezane z izvajanjem javne oblasti (glej zgoraj navedeno sodbo Reyners, točka 45; sodbo z dne 13. julija
         1993 v zadevi Thijssen, C‑42/92, Recueil, str. I-4047, točka 8, in zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Portugalski, točka
         36).

      79      Kot je generalna pravobranilka poudarila v točki 58 sklepnih predlogov, taka povezava pomeni dovolj kvalificirano izvrševanje
         posebnih pravic in privilegijev javnih oblasti ali uporabo prisilnih sredstev.

      80      V tem primeru je treba najprej poudariti, da prispevanje k varovanju javnega zdravja, h kateremu je lahko pozvan vsak posameznik
         predvsem tako, da pomaga osebi, ki je v položaju, ki ogroža njeno življenje ali zdravje, ne zadostuje za to, da bi obstajala
         povezava z izvajanjem javne oblasti (glej v tem smislu sodbo z dne 29. oktobra 1998 v zadevi Komisija proti Španiji, C‑114/97,
         Recueil, str. I‑6717, točka 37, in zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Italiji, točka 38).

      81      Pravica izvajalcev storitev prevoza bolnikov, da uporabijo naprave, kot sta modra luč ali sirena, in prednost v prometu, ki
         jim je priznana z nemškim prometnim zakonikom, gotovo izražata pomembnost, ki jo nacionalni zakonodajalec pripisuje javnemu
         zdravju v primerjavi s splošnimi cestnoprometnimi predpisi.

      82      Vendar takih pravic samih po sebi ni mogoče obravnavati, kot da so neposredno in posebno povezane z izvajanjem javne oblasti,
         če zadevnim izvajalcem niso bila podeljena uradna pooblastila ali pooblastila za uporabo prisilnih sredstev s področja zunaj
         splošnega prava, da bi se zagotovilo njihovo spoštovanje, kar pa je – kot se strinjata obe stranki – v pristojnosti policijskih
         in sodnih organov (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi Komisija proti Italiji, točka 39, in Komisija proti Portugalski,
         točka 44).

      83      Tudi dejavnikov, kot jih je navedla Zvezna republika Nemčija, v zvezi s posebnimi organizacijskimi pristojnostmi na področju
         opravljenih storitev, v zvezi s pooblastilom zahtevati informacije od tretjih oseb ali posredovanjem drugih specializiranih
         služb ali celo v zvezi z udeležbo pri imenovanju uradnikov v povezavi z zadevnimi storitvami ni mogoče obravnavati tako, kot
         da odražajo dovolj kvalificirano izvrševanje uradnih pooblastil ali pooblastil s področja zunaj splošnega prava.

      84      Dejstvo, ki ga je prav tako poudarila Zvezna republika Nemčija, da pomeni opravljanje javnih storitev prevoza bolnikov sodelovanje
         z javnimi oblastmi in pripadniki poklicnih skupin, ki imajo uradna pooblastila, kot so pripadniki policije, prav tako ne pomeni,
         da je opravljanje teh storitev povezano z izvajanjem javne oblasti (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Reyners, točka
         51).

      85      Enako velja za okoliščino, ki jo prav tako navaja Zvezna republika Nemčija, da za obravnavane pogodbe v zvezi z naročili storitev
         velja javno pravo in da se zadevne dejavnosti opravljajo za račun javnopravnih subjektov, ki so nosilci javne reševalne službe
         (glej v tem smislu sodbo z dne 18. decembra 2007 v zadevi Jundt, C-281/06, ZOdl., str. I-12231, točke od 36 do 39).

      86      Iz tega sledi, da členov 45 ES in 55 ES ni mogoče uporabiti za dejavnosti, obravnavane v tej zadevi.

      87      Zato je treba preučiti, ali je dokazana neizpolnitev obveznosti, ki jo zatrjuje Komisija.

      –       Neizpolnitev obveznosti, ki jo zatrjuje Komisija
      88      Najprej je treba poudariti, prvič, da je iz podatkov, ki jih je Komisija navedla v pisnih vlogah, predloženih Sodišču, razvidno,
         da je ta tožba omejena na tako imenovani „submisijski“ model, ki je eden od več vrst opravljanja javnih storitev prevoza bolnikov,
         ki obstajajo v Zvezni republiki Nemčiji, in na podlagi katerega izvajalca, ki mu je bilo naročilo oddano, plača neposredno
         naročnik, s katerim je prvi sklenil pogodbo, ali finančna ustanova, povezana s tem naročnikom.

      89      Drugič, Zvezna republika Nemčija ni izpodbijala trditev Komisije, da so regionalni ali lokalni organi, ki so oddali različna
         naročila, opredeljena v tožbi, naročniki v smislu člena 1(b) Direktive 92/50 ali člena 1(9) Direktive 2004/18 (glej v tem
         smislu sodbo z dne 18. novembra 2004 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C-126/03, ZOdl., str. I-11197, točka 18).

      90      Tretjič, okoliščina, ki jo je navedla Zvezna republika Nemčija, da za pogodbe, s katerimi so bila oddana ta naročila, velja
         javno pravo, ne more prikriti obstoja pogodbenega elementa, ki ga zahteva člen 1(a) Direktive 92/50 ali člen 1(2)(a) Direktive
         2004/18. Kot trdi Komisija, je ta okoliščina, nasprotno, v prid obstoju tega elementa (glej v tem smislu sodbo z dne 12. julija
         2001 v zadevi Ordine degli Architetti in drugi, C-399/98, Recueil, str. I-5409, točka 73).

      91      Zvezna republika Nemčija nikakor ne izpodbija pisne in odplačne narave teh pogodb niti ne nasprotuje številkam, ki jih je
         navedla Komisija, v skladu s katerimi zadevna neto vrednost različnih obravnavanih naročil presega mejne vrednosti, določene
         v členu 7 Direktive 92/50 ali Direktive 2004/18.

      92      Četrtič, stranke se prav tako strinjajo, da storitve nujnega reševalnega prevoza ali kvalificiranega prevoza bolnikov, ki
         se obravnavajo v tej zadevi, spadajo hkrati v kategorijo 2 ali 3 iz Priloge I A k Direktivi 92/50 ali Priloge II A k Direktivi
         2004/18 in v kategorijo 25 iz Priloge I B k Direktivi 92/50 ali Priloge II B k Direktivi 2004/18, tako da za naročila, katerih
         predmet so te storitve, veljata člen 10 Direktive 92/50 ali člen 22 Direktive 2004/18 (glej v tem smislu sodbo z dne 24. septembra
         1998 v zadevi Tögel, C-76/97, Recueil, str. I-5357, točka 40).

      93      Zvezna republika Nemčija pa izpodbija nekatera dejstva, ki jih je navedla Komisija. Prav tako izpodbija njeno trditev, da
         navedena dejstva razkrivajo splošno prakso na področju oddaje naročil javnih storitev prevoza bolnikov.

       Zatrjevana dejstva
      94      V skladu z ustaljeno sodno prakso mora – kadar se Komisija sklicuje na podrobne pritožbe, ki razkrivajo ponavljajoče se neizpolnitve
         obveznosti, ki izhajajo iz prava Unije – zadevna država članica konkretno prerekati dejstva, navedena v teh pritožbah (glej
         sodbo z dne 19. marca 2009 v zadevi Komisija proti Grčiji, C‑489/06, ZOdl., str. I-1797, točka 40 in navedena sodna praksa).

      95      V tem primeru Zvezna republika Nemčija ne prereka resničnosti dejstev, ki jih je navedla Komisija v zvezi z naročilom, ki
         ga je oddalo mesto Magdeburg v zvezni deželi Saška-Anhalt, naročilom za obratovanje reševalne postaje Witten-Herbede v zvezni
         deželi Severno Porenje-Vestfalija ter naročili, ki sta jih oddala regija Hannover in okrožje Hameln‑Pyrmont v zvezni deželi
         Spodnja Saška; zadevna naročila so omenjena v točkah 27 in od 29 do 31 te sodbe.

      96      Ta država članica, nasprotno, ugovarja navedbam Komisije o dejstvih v zvezi z naročili, ki so jih oddali mesto Bonn, okrožje
         Uelzen in različne lokalne skupnosti zvezne dežele Saške.

      97      Prvič, v zvezi z naročilom, ki ga je oddalo mesto Bonn in je omenjeno v točki 28 te sodbe, pojasnila Zvezne republike Nemčije
         glede razlogov za izključitev nemškega ponudnika ne morejo zasenčiti trditev Komisije, ki jih ta država članica ni izpodbijala,
         in sicer da pri tem naročilu niso bili upoštevani predpisi prava Skupnosti o preglednosti na področju javnih naročil.

      98      Drugič, v zvezi z naročilom, ki ga je oddalo okrožje Uelzen in ki je omenjeno v točki 32 te sodbe, se očitek Komisije, kot
         je razvidno iz izmenjave stališč med strankami pred Sodiščem, nanaša na to, da je bil predmet pogodbe, sklenjene leta 1984
         med navedenim okrožjem in okrožno organizacijo DRK, leta 2004 razširjen na obratovanje reševalne postaje Bad Bevensen, ne
         da bi se upoštevalo pravo Unije v zvezi z javnimi naročili.

      99      V zvezi s tem je treba spomniti, da sprememba prvotnega naročila lahko prav tako šteje za bistveno in zato za novo oddajo
         naročila v smislu Direktive 92/50 ali Direktive 2004/18 predvsem, če močno razširi naročilo na storitve, ki v prvotnem naročilu
         niso bile predvidene (glej v tem smislu sodbo z dne 19. junija 2008 v zadevi pressetext Nachrichtenagentur, C-454/06, ZOdl.,
         str. I-4401, točka 36).

      100    V tem primeru je iz podatkov v spisu razvidno, da naročilo za obratovanje reševalne postaje Bad Bevensen znaša 673.719,92
         EUR, to je neto znesek, ki je višji od mejnih vrednosti, določenih v členu 7 direktiv 92/50 in 2004/18.

      101    V teh okoliščinah je treba, kot trdi Komisija, razširitev pogodbe, omenjeno v točki 98 te sodbe, šteti za bistveno spremembo
         prvotnega naročila, zaradi katere bi bilo treba upoštevati zadevne določbe prava Unije v zvezi z javnimi naročili.

      102    Nazadnje, v zvezi z naročili, ki so bila oddana v zvezni deželi Saški in omenjena v točkah od 33 do 35 te sodbe, okoliščina,
         ki jo navaja Zvezna republika Nemčija, da je zaradi izteka pogodb, ki so bile podaljšane med 2002 in 2004, in zaradi tega,
         ker so januarja 2005 začeli veljati novi predpisi te zvezne dežele, s katerimi je bil uveden pregleden postopek oddaje naročil
         javnih storitev reševanja, očitana neizpolnitev obveznosti prenehala, ne more ovreči trditev Komisije, ki jih ta država članica
         ni izpodbijala, in sicer da so bile te pogodbe še med veljavnostjo prejšnjih predpisov podaljšane do 31. decembra 2008 in
         da pri tem ni bilo nobene preglednosti na ravni Unije.

      103    Položaj, ki ga je predstavila Komisija v zvezi s temi različnimi naročili zvezne dežele Saške, je torej še trajal ob izteku
         datuma, določenega z obrazloženim mnenjem, ki je datum, upošteven za presojo obstoja zatrjevane neizpolnitve obveznosti (glej
         v tem smislu sodbo z dne 6. oktobra 2009 v zadevi Komisija proti Španiji, C-562/07, ZOdl., str. I-9553, točka 23), in sicer
         16. februar 2007.

      104    Zaradi tega je treba vsa dejstva, ki jih je navedla Komisija, šteti za dokazana.

       Zatrjevana praksa
      105    Zvezna republika Nemčija očita Komisiji, da se je oprla na posamezne primere, da bi dokazala obstoj splošne prakse oddaje
         naročil javnih storitev prevoza bolnikov, ki je v nasprotju s pravom Unije.

      106    Glede tega je najprej treba spomniti, da Komisija lahko Sodišču predlaga, naj ugotovi neizpolnitev obveznosti, ki izhajajo
         iz prava Unije, ker so splošno prakso, ki je v nasprotju s tem pravom, sprejeli organi države članice, tako da to prakso ponazori
         s posameznimi primeri (glej v tem smislu sodbo z dne 25. oktobra 2007 v zadevi Komisija proti Irski, C-248/05, ZOdl., str.
         I-9261, točka 64 in navedena sodna praksa).

      107    Ugotovitev zatrjevane neizpolnitve obveznosti zaradi upravne prakse v državi članici pa zahteva, da Komisija dovolj nazorno
         in podrobno dokaže očitano prakso in to podpre z dokumenti. Iz tega mora biti razvidno, da je ta upravna praksa v določeni
         meri ustaljena in splošna. V ta namen se Komisija ne more opreti na katero koli domnevo (glej sodbo z dne 7. junija 2007 v
         zadevi Komisija proti Grčiji, C-156/04, ZOdl., str. I-4129, točka 50 in navedena sodna praksa, in zgoraj navedeno sodbo Komisija
         proti Grčiji z dne 19. marca 2009, točka 48).

      108    Če je Komisija predložila dovolj dokazov za to, da so organi tožene države članice razvili ponavljajočo se in vztrajno prakso,
         ki je v nasprotju s pravom Unije, mora ta država članica vsebinsko in podrobno izpodbijati tako predstavljene podatke in posledice,
         ki iz tega izhajajo (glej sodbo z dne 26. aprila 2005 v zadevi Komisija proti Irski, C‑494/01, ZOdl., str. I-3331, točka 47,
         ter zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Irski z dne 25. oktobra 2007, točka 69).

      109    V tem primeru Zvezna republika Nemčija, ki se je soočila s trditvami Komisije o dejstvih v zvezi s ponavljajočimi se neizpolnitvami
         obveznosti, ki izhajajo iz prava Unije, v okviru oddaje naročil javnih storitev prevoza bolnikov v zveznih deželah Saška-Anhalt,
         Severno Porenje-Vestfalija, Spodnja Saška in Saška, ni mogla – kot je razvidno iz točk od 94 do 104 te sodbe – ovreči resničnosti
         predstavljenih dejstev. Prav tako ni predložila dokazov, da se je v teh zveznih deželah pri drugih naročilih, oddanih v skladu
         s submisijskim modelom, upoštevalo pravo Unije v zvezi z javnimi naročili.

      110    Nasprotno, kot je poudarila generalna pravobranilka v točki 150 sklepnih predlogov, podatki Komisije, ki jih Zvezna republika
         Nemčija ni izpodbijala in ki dokazujejo zelo majhno število primerov naročil javnih storitev prevoza bolnikov, ki so bila
         oddana ob upoštevanju prava Unije, potrjujejo, da v štirih zadevnih zveznih deželah obstaja praksa, ki presega posamezne primere,
         ki jih je Komisija navedla v tej tožbi.

      111    Iz zgoraj navedenega je razvidno, da je treba prakso, ki jo zatrjuje Komisija, šteti za dokazano glede zveznih dežel Saška-Anhalt,
         Severno Porenje‑Vestfalija, Spodnja Saška in Saška.

      112    Zato je treba presoditi, ali obstajajo kršitve direktiv 92/50 in 2004/18 ter členov 43 ES in 49 ES, ki jih zatrjuje Komisija.

       Kršitve, ki izhajajo iz neupoštevanja Direktive 92/50 ali Direktive 2004/18 ter členov 43 ES in 49 ES
      113    Komisija v tožbi trdi, da v primeru oddaje naročil javnih storitev prevoza bolnikov, pri katerih je vrednost storitev prevoza
         večja od vrednosti storitev zdravstva, zadevna praksa pomeni kršitev člena 10 Direktive 92/50 v povezavi z naslovi od III
         do VI te direktive ali, od 1. februarja 2006, člena 22 Direktive 2004/18 v povezavi s členi od 23 do 55 te direktive. V skladu
         s temi različnimi naslovi ali določbami mora, med drugim, naročnik za namene oddaje zadevnega naročila objaviti javni razpis
         na ravni Unije in zagotoviti objavo izidov dodelitve tega naročila.

      114    V primeru oddaje naročil javnih storitev prevoza bolnikov, pri katerih je vrednost storitev zdravstva večja od vrednosti storitev
         prevoza, Komisija trdi, da zadevna praksa pomeni kršitev člena 10 Direktive 92/50 v povezavi s členom 16 te direktive ali,
         od 1. februarja 2006, člena 22 Direktive 2004/18 v povezavi s členom 35(4) te direktive. Te določbe v bistvu nalagajo naročniku,
         naj zagotovi objavo izidov dodelitve tega naročila.

      115    Komisija prav tako navaja očitek kršitve členov 43 ES in 49 ES, ki pa – kot je razvidno iz točk od 45 do 47 in 52 te sodbe
         – ni dopusten, razen za oddajo naročil, ki spadajo pod primer, naveden v prejšnji točki.

      116    V zvezi s tem je treba spomniti, da mora Komisija v skladu z ustaljeno sodno prakso v postopku zaradi neizpolnitve obveznosti
         na podlagi člena 226 ES dokazati obstoj zatrjevane neizpolnitve obveznosti, tako da predloži vse dokaze, ki jih Sodišče potrebuje
         za preizkus, ali je ta neizpolnitev podana, pri čemer se ne more sklicevati na nikakršne domneve (glej sodbo z dne 29. oktobra
         2009 v zadevi Komisija proti Finski, C-246/08, ZOdl., str. I-10605, točka 52 in navedena sodna praksa).

      117    Kot je generalna pravobranilka poudarila v točki 113 sklepnih predlogov, je obveznost Komisije, da natančno določi konkretni
         predmet zatrjevane neizpolnitve obveznosti, nujno potrebna za to, da tožena država članica pravilno razume ukrepe, ki se od
         nje zahtevajo ob morebitni ugotovitvi te neizpolnitve, da se vzpostavi popolna skladnost opisanega položaja s pravom Unije.

      118    V tem primeru je iz spisa razvidno, da se je Komisija, potem ko je v obrazloženem mnenju navedla, da nima na voljo dovolj
         informacij, da bi določila, katere storitve – storitve prevoza ali storitve zdravstva – imajo večjo vrednost v opredeljenih
         naročilih, namerno vzdržala obravnave tega vidika v okviru te tožbe, kot je poudarila generalna pravobranilka v točki 96 sklepnih
         predlogov, pri čemer iz spisa ni razvidno, ali je tako odločitev narekovalo domnevno nesodelovanje nemških organov med predhodnim
         postopkom.

      119    Komisija je v svoji tožbi namreč na splošno navedla, da je lahko tako v naročilih storitev kvalificiranega prevoza bolnikov
         kot tudi v naročilih storitev nujnega reševalnega prevoza vrednost storitev zdravstva precejšnja in da ker sporna naročila
         na splošno zajemajo hkrati obe vrsti storitev, je razmerje med vrednostmi teh storitev v posameznih naročilih lahko različno,
         tako da si je mogoče predstavljati tako naročila, kjer je vrednost storitev prevoza večja od vrednosti storitev zdravstva,
         kot tudi naročila, kjer je položaj obraten.

      120    Ker je izbrala očitek, ki temelji na teh domnevah, se je namerno odpovedala dokazom, da je bila pri zadevnih naročilih ali
         vsaj pri nekaterih od njih vrednost storitev prevoza večja od vrednosti storitev zdravstva.

      121    Nasprotno, pri direktivah 92/50 in 2004/18 se je osredotočila na očitke v zvezi z dejstvom, da sta bila, ne glede na pravno
         razdelitev, izvedeno v členu 10 Direktive 92/50 ali členu 22 Direktive 2004/18, kršena člen 16 Direktive 92/50 ali člen 35(4)
         Direktive 2004/18, saj izidi dodelitve teh naročil niso bili objavljeni, kar Zvezna republika Nemčija ni izpodbijala za nobeno
         od navedenih naročil.

      122    V takem kontekstu je treba, če zato, ker Komisija ni posredovala dovolj konkretnih podatkov, ni mogoče izključiti, da v nobenem
         od naročil, opredeljenih v tožbi, vrednost storitev prevoza ni večja od vrednosti storitev zdravstva, omejiti ugotovitev neizpolnitve
         obveznosti iz direktiv 92/50 in 2004/18 na kršitev člena 10 Direktive 92/50 v povezavi s členom 16 te direktive ali, od 1.
         februarja 2006, člena 22 Direktive 2004/18 v povezavi s členom 35(4) te direktive, saj je navedene člene vsekakor mogoče uporabiti
         za naročila, kakršna so obravnavana v tej zadevi in ki se nanašajo hkrati na storitve prevoza in storitve zdravstva, ne glede
         na razmerje med zadevno vrednostjo teh storitev v okviru zadevnega naročila.

      123    Kot je generalna pravobranilka poudarila v točki 93 sklepnih predlogov, Komisija prav tako ni skušala dokazati, da je v naročilih,
         opredeljenih v tožbi, ali vsaj v nekaterih od njih, vrednost storitev zdravstva večja od vrednosti storitev prevoza. V teh
         okoliščinah, v katerih ni mogoče izključiti – ker ni dovolj konkretnih podatkov – da v nobenem od zadevnih naročil ni take
         večje vrednosti, Sodišče ne more ugotoviti domnevne neizpolnitve obveznosti iz členov 43 ES in 49 ES. Ta ugotovitev prav tako
         velja za vprašanje, ali gre za določen čezmejni interes.

      124    Preizkusiti je še treba utemeljenost argumentacije Zvezne republike Nemčije in Kraljevine Nizozemske v zvezi z utemeljitvijo
         na podlagi člena 86(2) ES.

      –       Utemeljitev na podlagi člena 86(2) ES
      125    V točkah 55 in 60 zgoraj navedene sodbe Ambulanz Glöckner je Sodišče storitve nujnega prevoza opredelilo kot storitve splošnega
         gospodarskega pomena v smislu člena 86(2) ES.

      126    Vendar iz ustaljene sodne prakse izhaja, da mora država članica, ki se sklicuje na člen 86(2) ES, dokazati, da so izpolnjeni
         vsi pogoji za uporabo te določbe (glej zlasti sodbo z dne 23. oktobra 1997 v zadevi Komisija proti Franciji, C-159/94, Recueil,
         str. I-5815, točka 101).

      127    V tem primeru Zvezna republika Nemčija poudarja potrebo, da se na področju storitev prevoza bolnikov zagotovi navzkrižno subvencioniranje
         med donosnimi in manj donosnimi območji glede na gostoto prebivalstva. Prav tako je poudarila pomen bližine teh storitev in
         sodelovanja z drugimi službami, ki se ukvarjajo z reševanjem, kar pomeni, da mora biti na voljo osebje, ki živi v bližini
         kraja intervencije in ki ga je v sili ali ob katastrofi mogoče brez težav mobilizirati.

      128    Vendar bi taki premisleki lahko gotovo utemeljili, kot je poudarila Komisija, da bi pristojni naročnik uporabil posebne ukrepe,
         ki bi zagotovili – predvsem z vrsto plačil, prilagojenih območju, ki jih pokrivajo, ali z obveznostjo, da mora biti na voljo
         dovolj človeških in tehničnih virov na kraju samem – da sopogodbenik v ekonomsko sprejemljivih pogojih opravlja kakovostno
         in učinkovito storitev prevoza bolnikov, ki je dostopna na celotnem zadevnem ozemlju.

      129    Nasprotno pa ti premisleki ne pojasnijo, zakaj naj bi bila obveznost zagotoviti objavo izidov dodelitve zadevnega naročila
         taka, da bi lahko preprečila izpolnitev te naloge splošnega gospodarskega pomena.

      130    Iz tega sledi, da je treba argumentacijo, ki temelji na členu 86(2) ES, zavrniti.

      131    Glede na vse zgornje premisleke je treba ugotoviti, da Zvezna republika Nemčija s tem, da ni objavila obvestila o izidu postopka
         oddaje naročil, ni izpolnila obveznosti iz člena 10 Direktive 92/50 v povezavi s členom 16 te direktive ali, od 1. februarja
         2006, člena 22 Direktive 2004/18 v povezavi s členom 35(4) te direktive v okviru oddaje naročil javnih storitev nujnega reševalnega
         prevoza in kvalificiranega prevoza bolnikov v skladu s submisijskim modelom v zveznih deželah Saška-Anhalt, Severno Porenje-Vestfalija,
         Spodnja Saška in Saška.

      132    V preostalem je treba tožbo zavrniti.

       Stroški
      133    V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. V skladu s členom
         69(3) tega poslovnika lahko Sodišče odloči, da se stroški delijo ali da vsaka stranka nosi svoje stroške, če vsaka uspe samo
         deloma. Ker v tej zadevi Komisija in Zvezna republika Nemčija z nekaterimi predlogi nista uspeli, nosita vsaka svoje stroške.

      134    V skladu s členom 69(4), prvi pododstavek, navedenega poslovnika država članica, ki se kot intervenientka udeleži postopka,
         nosi svoje stroške. Zato Kraljevina Nizozemska nosi svoje stroške.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      1.      Zvezna republika Nemčija s tem, da ni objavila obvestila o izidu postopka oddaje naročil, ni izpolnila obveznosti iz člena
            10 Direktive Sveta 92/50/EGS z dne 18. junija 1992 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil storitev v povezavi s
            členom 16 te direktive ali, od 1. februarja 2006, člena 22 Direktive 2004/18/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. marca
            2004 o usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil gradenj, blaga in storitev v povezavi s členom 35(4) te direktive v
            okviru oddaje naročil javnih storitev nujnega reševalnega prevoza in kvalificiranega prevoza bolnikov v skladu s submisijskim
            modelom v zveznih deželah Saška-Anhalt, Severno Porenje-Vestfalija, Spodnja Saška in Saška.
      2.      V preostalem se tožba zavrne.
      3.      Evropska komisija, Zvezna republika Nemčija in Kraljevina Nizozemska nosijo svoje stroške.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


Sodba Splošnega sodišča (osmi senat) z dne 30. junija 2016.#CW proti Svetu Evropske unije.#Skupna zunanja in varnostna politika – Omejevalni ukrepi, ki so bili sprejeti proti določenim osebam ali subjektom ob upoštevanju razmer v Tuniziji – Zamrznitev sredstev – Vpis imena tožeče stranke, utemeljen z novo obrazložitvijo po razglasitvi ničnosti prejšnjih ukrepov zamrznitve sredstev – Lastninska pravica – Sorazmernost – Napačna ugotovitev dejanskega stanja – Zloraba pooblastil – Nepogodbena odgovornost – Vzročna zveza.#Zadeva T-516/13.


title: Sodba Sodišča (občna seja) z dne 5. oktobra 2004.#Komisija Evropskih skupnosti proti Helenski republiki.#Neizpolnitev obveznosti države - Kršitev člena 90, prvi odstavek, ES - Trošarine na alkohol in alkoholne pijače - Uporaba nižje stopnje dajatve za uzo kot za druge alkoholne pijače - Skladnost te stopnje z Direktivo, ki je ni nihče izpodbijal v roku, določenem v členu 230 ES.#Zadeva C-475/01.

text:
      Zadeva C-475/01
      Komisija Evropskih skupnosti
      proti
      Helenski republiki
      „Neizpolnitev obveznosti države – Kršitev člena 90, prvi odstavek, ES – Trošarine na alkohol in alkoholne pijače – Uporaba nižje stopnje za uzo kot za druge alkoholne pijače – Skladnost te stopnje z Direktivo, ki je ni nihče izpodbijal v roku, določenem v členu 230 ES“
      Povzetek sodbe
      1.        Akti institucij – Domnevna veljavnost – Neobstoječ akt – Pojem
      (Člen 249 ES)
      2.        Davčne določbe – Uskladitev zakonodaje – Trošarine – Direktiva 92/83 – Alkohol in alkoholne pijače – Uporaba znižane trošarinske
            stopnje za določene proizvode – Neobstoj kršitve prava Skupnosti
      (Direktiva Sveta 92/83, člen. 23)
      1.        Za akte institucij Skupnosti načeloma velja domneva zakonitosti, zaradi česar imajo pravne učinke toliko časa, dokler niso
         umaknjeni, razglašeni za nične v okviru ničnostne tožbe ali razveljavljeni v okviru postopka za sprejetje prehodne odločbe
         ali z ugovorom nezakonitosti.

      Izjema od tega načela so akti, pri katerih so podane tako očitne in hude nepravilnosti, da jih pravni red Skupnosti ne more
         dopustiti, in za katere se šteje, da nimajo nobenega, niti začasnega pravnega učinka, in so torej pravno neobstoječi. Namen
         te izjeme je ohranitev ravnovesja med bistvenima, vendar včasih protislovnima zahtevama, katerima mora zadostiti pravni red,
         in sicer stabilnostjo pravnih odnosov in spoštovanjem zakonitosti.

      Resnost posledic, ki se navezujejo na ugotovitev neobstoja akta institucij Skupnosti, terja, da je taka ugotovitev zaradi
         pravne varnosti mogoča le v zelo izjemnih primerih.

      (Glej točke od 18 do 20.)
      2.        Člen 23 direktive 92/83 o uskladitvi strukture trošarin za alkohol in alkoholne pijače dovoljuje uporabe nižje trošarinske
         stopnje za določene proizvode. Iz tega izhaja, da je država članica, s tem da je ohranila v veljavi nacionalno ureditev, sprejeto
         na podlagi te določbe in ki je v skladu s to določbo, ki ima pravne učinke, za katere velja domneva zakonitosti, izpolnila
         obveznosti, ki jih ima na podlagi prava Skupnosti.

      (Glej točke od 23 do 25.)
SODBA SODIŠČA (občna seja)
      z dne 5. oktobra 2004(*)

      „Neizpolnitev obveznosti države – Kršitev člena 90, prvi odstavek, ES – Trošarine na alkohol in alkoholne pijače – Uporaba nižje stopnje dajatve za uzo kot za druge alkoholne pijače – Skladnost te stopnje z Direktivo, ki je ni nihče izpodbijal v roku, določenem v členu 230 ES“
      V zadevi C-475/01,
      zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES,
      ki je bila vložena 6. decembra 2001,
      Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopata E. Traversa, zastopnik, in M. Condou Durande, zastopnica, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožeča stranka,
      ob intervenciji
      Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna Irska, ki ga zastopa K. Manji, zastopnik,

      intervenient,
      proti
      Helenski republiki, ki jo zastopata A. Samoni-Rantou, zastopnica, in P. Mylonopoulos, zastopnik, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,

      tožena stranka,
      SODIŠČE (občna seja),
      v sestavi V. Skouris, predsednik, P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, C. Gulmann, J.-P. Puissochet in J. N. Cunha Rodrigues,
         predsedniki senatov, R. Schintgen, sodnik, F. Macken in N. Colneric, sodnici, in S. von Bahr (poročevalec), sodnik,

      generalni pravobranilec: A. Tizzano,
      sodna tajnica: L. Hewlett, glavna administratorka,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 15. januarja 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Komisija Evropskih skupnosti s tožbo Sodišču predlaga, naj ugotovi, da Helenska republika s tem, da je za uzo določila nižjo
         trošarino, kot je določena za druge alkoholne pijače, ni izpolnila obveznosti, ki izhajajo iz člena 90, prvi odstavek, ES.

      2        S sklepom predsednika Sodišča z dne 25. julija 2002 je bila Združenemu kraljestvu Velika Britanija in Severna Irska dovoljena
         intervencija v podporo predlogov Komisije. Ta država ni vložila pisne vloge in ni bila zastopana na obravnavi.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        Direktiva Sveta 92/83/EGS z dne 19. oktobra 1992 o uskladitvi strukture trošarin za alkohol in alkoholne pijače (UL L 316,
         str. 21) določa pravila za določitev trošarine za vsak proizvod, ki sodi na njeno področje uporabe. Tega določata člena 19
         in 20 te direktive.

      4        Člen 19 Direktive 92/83 določa:

      „1.      Države članice etilni alkohol obdavčijo s trošarino v skladu s to direktivo.
      2.      Države članice določijo svoje stopnje v skladu z Direktivo 92/84/EGS.“
      5        Člen 20 Direktive 92/83 določa:

      „Za namen te direktive izraz etilni alkohol vključuje:
      –        vse izdelke iz tarifnih oznak KN 2207 in 2208 z vsebnostjo alkohola, ki presega 1,2 % vol., ne glede na to, ali so sestavni
         del izdelka, ki se uvršča v drugo poglavje KN,

      –        izdelke iz tarifnih oznak KN 2204, 2205 in 2206 z vsebnostjo alkohola, ki presega 22 % vol.,
      –        izdelke, ki vsebujejo žgane pijače, v raztopini ali ne.“
      6        Trošarina se določi v skladu s členi od 21 do 26 Direktive 92/83, člen 23 pa v določenih okoliščinah in za določene proizvode
         dopušča obdavčitev po nižjih trošarinskih stopnjah. Tako določa:

      „Naslednje države članice lahko navedene izdelke obdavčijo po nižji trošarinski stopnji, ki je lahko pod najnižjo, vendar
         ne sme biti več kot 50 % nižja od standardne nacionalne stopnje za etilni alkohol:

      […]
      2.      Helenska republika janeževe žgane pijače iz Uredbe (EGS) št. 1576/89, ki so brezbarvne in z vsebnostjo sladkorja 50 gramov
         ali manj na liter in v katerih je najmanj 20 % vol. vsebnosti alkohola v končnem izdelku pridobljenega z destilacijo v 1000-
         ali manj litrskih tradicionalnih bakrenih kotlih za žganjekuho.“

       Nacionalna ureditev
      7        Zakon št. 2127/93 je v grški pravni red prenesel Direktivo 92/83.

      8        Osnovno stopnjo trošarine določa na približno 294.000 GRD za sto litrov čistega alkohola.

      9        Člen 26 tega zakona pa določa 50-odstotno zmanjšanje te osnovne stopnje za uzo, tako da trošarina za ta proizvod znaša le
         147.000 GRD na sto litrov čistega alkohola.

       Predhodni postopek
      10      Komisija je prejela različne pritožbe glede tega, da so grški organi uzo obdavčili po nižji trošarinski stopnji, medtem ko
         je obdavčevanje drugih alkoholnih pijač, kot so džin, vodka, viski, rum, tekila in žganje, manj ugodno.

      11      Komisija je ob presoji, da ta razlika v stopnji ni v skladu s členom 90 ES, začela postopek zaradi neizpolnitve obveznosti
         države. Potem ko je Helensko republiko pozvala k predložitvi pripomb, je 10. avgusta 1999 izdala obrazloženo mnenje, s katerim
         je to državo članico pozvala, naj sprejme vse potrebne ukrepe, da bi se uskladila s tem mnenjem v roku dveh mesecev od njegovega
         prejema. Ker so grški organi prerekali očitano kršitev prava Skupnosti, je Komisija vložila to tožbo.

       Tožba
      12      Uvodoma je treba opozoriti, da je Komisija poudarila, da tožba temelji izključno na členu 90 ES in se ne nanaša na člen 23
         Direktive 92/83. V teh okoliščinah dejstvo, da Komisija ni vložila ničnostne tožbe zoper to določbo, ne vpliva na dopustnost
         te tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti.

      13      Komisija zatrjuje, da je treba akte sekundarne zakonodaje Skupnosti razlagati in prenesti v notranji pravni red držav članic
         v skladu s pogodbo ES. Po njenem mnenju to pomeni, da obstoj določbe sekundarne zakonodaje, ki državam članicam dopušča, da
         nacionalni proizvod obdavčijo po nižjih trošarinskih stopnjah, teh nikakor ne oprosti obveznosti spoštovanja temeljnih načel
         iz te pogodbe, med katerimi je tudi načelo iz člena 90 ES. Komisija meni, da je Helenska republika, s tem ko je po nižjih
         trošarinskih stopnjah obdavčila le uzo, kršila člen 90, prvi odstavek, ES. Iz ustaljene sodne prakse Sodišča naj bi namreč
         izhajalo, da mora nacionalni sistem obdavčevanja, da bi se uskladil s členom 90 ES, v vsakem primeru preprečiti, da bi bili
         tuji izdelki obdavčeni bolj kot enakovrstni domači.

      14      Helenska republika prereka očitek, da naj bi bila njena zakonodaja v nasprotju s pravom Skupnosti. Po njenem mnenju Komisija
         s tem, da je tožbo oprla le na člen 90 ES, ni upoštevala lex specialis, ki se v tem primeru uporabi, torej člena 23 Direktive 92/83, določbe, ki naj bi tej državi omogočila obdavčenje uza po nižji
         trošarinski stopnji. Helenska republika prereka tudi ugotovitev, da so uzo in druge alkoholne pijače, kot so džin, vodka in
         viski, enakovrstne.

      15      V zvezi s tem je treba najprej opozoriti, da člen 23(2) Direktive 92/83 Helenski republiki dopušča obdavčevanje uza po trošarinski
         stopnji, ki je nižja od minimalne, vendar ne sme biti več kot 50 % nižja od standardne stopnje za etilni alkohol.

      16      Ni sporno, da se je Helenska republika pri določitvi trošarinske stopnje za uzo v višini 50 % stopnje, predvidene za druge
         alkoholne pijače, sklicevala na člen 23(2) Direktive 92/83 in da je ob tem to določbo tudi spoštovala.

      17      V takih okoliščinah tožba Komisije, s katero neposredno izpodbija stopnjo trošarine, s katero je Helenska republika obdavčila
         uzo na podlagi člena 23(2) Direktive 92/83, posredno, vendar nujno pomeni izpodbijanje zakonitosti te določbe.

      18      Za akte institucij Skupnosti načeloma velja domneva zakonitosti, zaradi česar imajo pravne učinke toliko časa, dokler niso
         umaknjeni, razglašeni za nične v okviru ničnostne tožbe ali razveljavljeni v okviru postopka za sprejetje prehodne odločbe
         ali z ugovorom nezakonitosti (glej v tem smislu sodbi z dne 15. junija 1994 v zadevi Komisija proti BASF in drugim, C-137/92 P,
         Recueil, str. I‑2555, točka 48, in z dne 8. julija 1999 v zadevi Chemie Linz proti Komisiji, C-245/92 P, Recueil, str. I-4643,
         točka 93).

      19      Izjema od tega načela so akti, pri katerih so podane tako očitne in hude nepravilnosti, da jih pravni red Skupnosti ne more
         dopustiti, in za katere se šteje, da nimajo nobenega, niti začasnega pravnega učinka, in so torej pravno neobstoječi. Namen
         te izjeme je ohranitev ravnovesje med bistvenima, vendar včasih protislovnima zahtevama, katerima mora zadostiti pravni red,
         in sicer med stabilnostjo pravnih odnosov in spoštovanjem zakonitosti (zgoraj navedeni sodbi Komisija proti BASF in drugim,
         točka 49, in Chemie Linz proti Komisiji, točka 94).

      20      Resnost posledic, ki se navezujejo na ugotovitev neobstoja akta institucij Skupnosti, terja, da je taka ugotovitev zaradi
         pravne varnosti mogoča le v zelo izjemnih primerih (zgoraj navedeni sodbi Komisija proti BASF in drugim, točka 50, in Chemie
         Linz proti Komisiji, točka 95).

      21      Direktive 92/83 pa niti v celoti niti glede člena 23(2) ni mogoče šteti za tak neobstoječi akt.

      22      Dodati je treba, da Svet te direktive ni umaknil in da člena 23(2) Sodišče ni razglasilo za ničnega ali neveljavnega.

      23      V teh okoliščinah ima člen 23(2) Direktive 92/83 pravne učinke, za katere velja domneva zakonitosti.

      24      Iz tega izhaja, da je Helenska republika, s tem je ohranila v veljavi nacionalno ureditev, sprejeto na podlagi člena 23(2)
         Direktive 92/83, ki je v skladu s to določbo, izpolnila obveznosti, ki jih ima na podlagi prava Skupnosti.

      25      Upoštevajoč zgoraj navedeno, je treba ugotoviti, da Helenska republika s tem, da je za uzo ohranila v veljavi nižjo trošarinsko
         stopnjo kot za druge alkoholne pijače, izpolnila obveznosti, ki jih ima po pravu Skupnosti.

      26      Zato se tožba Komisije zaradi neizpolnitve obveznosti kot neutemeljena zavrne.

       Stroški
      27      V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Komisija ni uspela,
         zato se ji v skladu s predlogi Helenske republike naloži plačilo stroškov. V skladu s členom 69(4), prvi pododstavek, tega
         poslovnika nosi Združeno kraljestvo kot intervenient svoje stroške.

      Iz teh razlogov je Sodišče (občna seja) razsodilo:
      1)      Tožba se zavrne.
      2)      Komisiji Evropskih skupnosti se naloži plačilo stroškov postopka.
      3)      Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska nosi svoje stroške.
      Podpisi
      * Jezik postopka: grščina.