title: Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 9. marca 2017.#Petya Milkova proti Izpalnitelen direktor na Agentsiata za privatizatsia i sledprivatizatsionen kontrol.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Varhoven administrativen sad.#Predhodno odločanje – Socialna politika – Enako obravnavanje pri zaposlovanju in delu – Konvencija Združenih narodov o pravicah invalidov – Člena 5 in 27 – Direktiva 2000/78/ES – Člen 7 – Okrepljeno varstvo v primeru odpovedi delovnega razmerja delavcem, ki so invalidi – Neobstoj takega varstva za uradnike, ki so invalidi – Splošno načelo enakega obravnavanja.#Zadeva C-406/15.

text:
         SODBA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 9. marca 2017 (
            1
         )*
      „Predhodno odločanje — Socialna politika — Enako obravnavanje pri zaposlovanju in delu — Konvencija Združenih narodov o pravicah invalidov — Člena 5 in 27 — Direktiva 2000/78/ES — Člen 7 — Okrepljeno varstvo v primeru odpovedi delovnega razmerja delavcem, ki so invalidi — Neobstoj takega varstva za uradnike, ki so invalidi — Splošno načelo enakega obravnavanja“
      V zadevi C‑406/15,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Varhoven administrativen sad (vrhovno upravno sodišče, Bolgarija) z odločbo z dne 16. julija 2015, ki je na Sodišče prispela 24. julija 2015, v postopku

         Petya Milkova

      proti

         Izpalnitelen direktor Agentsiata za privatizatsia i sledprivatizatsionen kontrol,

      ob udeležbi

         Varhovna administrativna prokuratura,

      SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi M. Ilešič, predsednik senata, A. Prechal (poročevalka), sodnica, A. Rosas, sodnik, C. Toader, sodnica, in E. Jarašiūnas, sodnik,
      generalni pravobranilec: H. Saugmandsgaard Øe,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za bolgarsko vlado D. Drambozova in E. Petranova, agentki,

               —

               za Evropsko komisijo D. Martin in D. Roussanov, agenta,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 27. oktobra 2016
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 4 in 7 Direktive Sveta 2000/78/ES z dne 27. novembra 2000 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 4, str. 79) ter člena 5(2) Konvencije Združenih narodov o pravicah invalidov, ki je bila v imenu Evropske skupnosti odobrena s Sklepom Sveta 2010/48/ES z dne 26. novembra 2009 (UL 2010, L 23, str. 35, v nadaljevanju: Konvencija OZN).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Petyo Milkovo in Izpalnitelen direktorna Agentsiata za privatizatsia i sledprivatizatsionen kontrol (izvršni direktor agencije za privatizacijo in nadzor po privatizaciji) (v nadaljevanju: agencija) zaradi odpovedi delovnega razmerja zadevni osebi.

         Pravni okvir

         Mednarodno pravo

               3

               Člen 1 Konvencije OZN določa:
               „Namen te konvencije je spodbujati, varovati in invalidom zagotavljati polno in enakopravno uživanje vseh človekovih pravic in temeljnih svoboščin ter spodbujati spoštovanje njihovega prirojenega dostojanstva.
               Invalidi so ljudje z dolgotrajnimi telesnimi, duševnimi, intelektualnimi ali senzoričnimi okvarami, ki jih v povezavi z različnimi ovirami lahko omejujejo, da bi enako kot drugi polno in učinkovito sodelovali v družbi.“

               4

               Člen 5 te konvencije, naslovljen „Enakost in nediskriminacija“, določa:
               „1.   Države pogodbenice priznavajo, da so vsi ljudje enaki pred zakonom in da so brez diskriminacije upravičeni do enakega pravnega varstva in zakonskih ugodnosti.
               2.   Države pogodbenice prepovejo vsako diskriminacijo zaradi invalidnosti ter zagotovijo invalidom enako in učinkovito pravno varstvo pred diskriminacijo ne glede na okoliščine.
               3.   Za spodbujanje enakosti in odpravo diskriminacije države pogodbenice sprejmejo vse ustrezne ukrepe za zagotovitev primernih prilagoditev.
               4.   Posebni ukrepi, potrebni za spodbujanje ali doseganje dejanske enakosti invalidov, se ne štejejo za diskriminacijo po tej konvenciji.“

               5

               Člen 27 Konvencije OZN, naslovljen „Delo in zaposlovanje“ določa:
               „Države pogodbenice priznavajo invalidom pravico do dela enako kot drugim, ki vključuje pravico do možnosti za preživljanje s svobodno izbranim ali sprejetim delom na trgu dela in v delovnem okolju, ki je odprto, vključujoče in dostopno invalidom. Države pogodbenice varujejo in spodbujajo uresničevanje pravice do dela, tudi tistim, pri katerih nastane invalidnost med trajanjem zaposlitve, tako da sprejmejo ustrezne, tudi zakonodajne ukrepe, s katerimi med drugim:
               […]

                        (h)

                        spodbujajo zaposlovanje invalidov v zasebnem sektorju z ustreznimi usmeritvami in ukrepi, ki lahko vključujejo spodbujevalne akcijske programe, spodbude in druge ukrepe;

                  […]“

         Pravo Unije

               6

               V uvodni izjavi 27 Direktive 2000/78 je navedeno:
               „V svojem Priporočilu 86/379/EGS z dne 24. julija 1986 o zaposlovanju hendikepiranih oseb v Skupnosti [(UL 1986, L 225, str. 43)] je Svet postavil okvirne smernice, v katerih so navedeni primeri pozitivnih ukrepov za spodbujanje zaposlovanja in usposabljanja hendikepiranih, in v svoji Resoluciji z dne 17. junija 1999 o enakih možnostih pri zaposlovanju za hendikepirane [UL 1999, C 186, str. 3] ponovno potrdil, kako pomembno je namenjati posebno pozornost med drugim zaposlovanju, ohranitvi zaposlenosti, usposabljanju in vseživljenjskemu učenju hendikepiranih oseb.“

               7

               V skladu s členom 1 Direktive 2000/78 je njen namen „opredeliti splošni okvir boja proti diskriminaciji zaradi vere ali prepričanja, hendikepiranosti, starosti ali spolne usmerjenosti pri zaposlovanju in delu, zato da bi v državah članicah uresničevali načelo enakega obravnavanja“.

               8

               Člen 2 te direktive, naslovljen „Koncept diskriminacije“, določa:
               „1.   V tej direktivi ‚načelo enakega obravnavanja‘ pomeni, da ne obstaja nikakršna neposredna ali posredna diskriminacija zaradi katerega od razlogov iz člena 1.
               2.   V smislu odstavka 1:

                        (a)

                        se šteje, da gre za neposredno diskriminacijo, kadar je, je bila ali bi bila oseba obravnavana manj ugodno kakor neka druga v primerljivi situaciji zaradi katerega od razlogov iz člena 1;

                        (b)

                        se šteje, da gre za posredno diskriminacijo, kadar je zaradi kakšne navidez nevtralne določbe, merila ali prakse neka oseba določene vere ali prepričanja, ki ima določen hendikep ali je določene starosti ali spolne usmerjenosti, v primerjavi z drugimi v slabšem položaju, razen če:

                                 (i)

                                 tako določbo, merilo ali prakso objektivno upravičuje legitimni cilj in je način uresničevanja tega cilja primeren in nujen; ali

                                 (ii)

                                 mora delodajalec oziroma oseba ali organizacija, ki jo ta direktiva zavezuje, glede oseb z določenim hendikepom na podlagi nacionalne zakonodaje sprejeti ustrezne ukrepe v skladu z načeli iz člena 5, da odpravi podlago za prikrajšanost, ki jo povzroča taka določba, merilo ali praksa.

                  […]“

               9

               Člen 3(1) navedene direktive določa:
               „V mejah pristojnosti, ki so prenesene na Skupnost, se ta direktiva uporablja za vse osebe, bodisi v javnem bodisi v zasebnem sektorju, vključno z javnimi telesi, kar zadeva:
               […]

                        (c)

                        zaposlitev in delovne pogoje, vključno z odpustitvijo in plačilom;

                  […]“

               10

               Člen 4 te direktive, naslovljen „Poklicne zahteve“, v odstavku 1 določa:
               „Ne glede na člen 2(1) in (2) lahko države članice predvidijo, da različno obravnavanje, ki temelji na neki značilnosti v zvezi s katerim od motivov iz člena 1, ne predstavlja diskriminacije, če zaradi narave določene poklicne dejavnosti ali zaradi konteksta, v katerem se izvaja, takšna značilnost predstavlja bistveno in odločilno zahtevo za neki poklic, pod pogojem, da je cilj legitimen in zahteva sorazmerna.“

               11

               Člen 7 Direktive 2000/78, naslovljen „Pozitivni in posebni ukrepi“, določa:
               „1.   Da bi bila v praksi zagotovljena popolna enakost, načelo enakega obravnavanja ne preprečuje državam članicam, da bi ohranile ali sprejele posebne ukrepe, katerih cilj je preprečevati ali kompenzirati za prikrajšanost, povezano s katerim od motivov iz člena 1.
               2.   Kar zadeva hendikepirane osebe, načelo enakega obravnavanja ne vpliva na pravico držav članic, da ohranijo ali sprejmejo predpise o varovanju zdravja in zagotavljanju varstva pri delu ali ukrepe, ki imajo za cilj ustvariti ali ohraniti določbe ali možnosti za varovanje ali spodbujanje njihovega vključevanja v delovno okolje.“

         Bolgarsko pravo

               12

               Kodeks na truda (delovnopravni zakonik) (DV št. 26 z dne 1. aprila 1986 in št. 27 z dne 4. aprila 1986), ki je začel veljati 1. januarja 1987, je v skladu s svojim členom 1 glavni pravni akt, ki „ureja delovna razmerja med delavcem in delodajalcem ter druga razmerja, ki so s temi neposredno povezana“.

               13

               Člen 328 delovnopravnega zakonika, ki ureja odpoved pogodbe o zaposlitvi s strani delodajalca po obvestilu, v odstavku 1, točka 2, določa:
               „Delodajalec lahko ob upoštevanju rokov, določenih v členu 326(2), pisno odpove pogodbo o zaposlitvi, pri čemer je ta odpoved naslovljena na delavca, v teh primerih:
               […]
               2.   v primeru zaprtja dela podjetja ali ukinitve delovnih mest;
               […]“

               14

               Člen 333, naslovljen „Varstvo ob odpustitvi“, v odstavku 1, točka 3, določa:
               „V primerih iz člena 328(1), točke 2, 3, 5 in 11, ter iz člena 330(2), točka 6, lahko delodajalec v vsakem primeru posebej le po predhodnem dovoljenju inšpektorata za delo odpusti:
               […]
               3.   delavca z boleznijo, opredeljeno v uredbi ministra za zdravje;
               […]“

               15

               Zakon za administratsiata (zakon o javni upravi) (DV št. 130 z dne 5. novembra 1998), ki je začel veljati 6. decembra 1998, ureja organizacijo uprave. Člen 12 tega zakona določa:

                        „1.

                        Dejavnost uprave opravljajo uradniki in delavci.

                        2.

                        Ureditev zaposlovanja in status uradnikov ureja zakon.

                        3.

                        Pogodbe pogodbenih uslužbencev v javni upravi se sklenejo na podlagi delovnopravnega zakonika.“

               16

               Člen 1 zakon za darzhavnia sluzhitel (zakon o javnih uslužbencih) (DV št. 67 z dne 27. julija 1999), ki je začel veljati 27. avgusta 1999, ureja „vsebino in prenehanje delovnega razmerja med državo in uradnikom pri ali ob opravljanju nalog, razen če je s posebnim zakonom določeno drugače“.

               17

               Člen 106 zakona o javnih uslužbencih, ki ureja odpoved delovnega razmerja s strani organa za imenovanje z obvestilom, v odstavku 1, točka 2, določa:
               „Organ za imenovanje lahko delovno razmerje odpove z enomesečnim odpovednim rokom v teh primerih:
               […]
               2.   ob ukinitvi delovnega mesta;
               […]“

               18

               Zakon o javnih uslužbencih ne vsebuje določbe, ki bi ustrezala vsebini člena 333(1), točka 3, delovnopravnega zakonika.

               19

               Člen 1 naredba št. 5 za bolestite, pri koito rabotnitsite, boleduvashti ot tyah, imat osobena zakrila saglasno chl. 333. al. 1 ot kodeksa na trud (uredba št. 5 o boleznih, v primeru katerih delavci, ki jih imajo, uživajo posebno varstvo v skladu s členom 333(1) delovnopravnega zakonika) (DV št. 33 z dne 28. aprila 1987), ki sta jo sprejela ministrstvo za nacionalno zdravje in centralni svet bolgarskih poklicnih združenj, določa:
               „Podjetje lahko pri delni likvidaciji, ukinitvi delovnih mest ali prekinitvi dela za več kot 30 dni šele po predhodnem soglasju pristojne okrajne inšpekcije za varnost na delovnem mestu odpusti delavce, ki imajo katero od teh bolezni:
               […]
               5.   duševne motnje;
               […]“

               20

               Zakon za zashtita ot diskriminatsia (zakon o varstvu pred diskriminacijo) (DV št. 86 z dne 30. septembra 2003), ki je začel veljati 1. januarja 2004, je pravni akt, ki ureja varstvo pred vsemi oblikami diskriminacije, prispeva k njenemu preprečevanju in zagotavlja prenos direktiv Skupnosti s področja enakega obravnavanja.

         Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje

               21

               Iz predložitvene odločbe je razvidno, da je bila P. Milkova od 10. oktobra 2012 zaposlena na delovnem mestu „mlajši strokovni sodelavec“ na oddelku za „nadzor privatizacijskih pogodb“ pri direkciji agencije za „nadzor po privatizaciji“. V skladu s strukturo agencije so na delovnih mestih zaposleni tako uradniki, kot je P. Milkova, kot delavci.

               22

               Število delovnih mest na agenciji se je leta 2014 zmanjšalo s 105 na 65.

               23

               P. Milkovi je bilo poslano obvestilo o odpovedi, v skladu s katerim njeno delovno razmerje preneha po poteku enomesečnega roka zaradi ukinitve njenega delovnega mesta.

               24

               Delovno razmerje med P. Milkovo in njenim delodajalcem je bilo v skladu s členom 106(1), točka 2, zakona o javnih uslužbencih odpovedano s sklepom izvršnega direktorja agencije z učinkom od 1. marca 2014.

               25

               P. Milkova je zoper navedeni sklep vložila tožbo pri Administrativen sad Sofia-grad (upravno sodišče v Sofiji, Bolgarija), v kateri je trdila, da je bila odpoved njenega delovnega razmerja brez predhodnega dovoljenja inšpektorja za delo, določenega v členu 333(1)(3) delovnopravnega zakonika, nezakonita. To sodišče je tožbo zavrnilo zaradi neobstoja kršitve zakona, ki se uporabi. To sodišče meni, da se člen 333(1), točka 3, ne uporabi za prenehanje pogodbenega razmerja uradnikov. Iz tega naj bi sledilo, da je prenehanje delovnega razmerja iz postopka v glavni stvari kljub temu, da ima zadevna oseba duševno motnjo, ki je povzročila 50‑odstotno stopnjo invalidnosti, zakonito.

               26

               P. Milkova je v okviru kasacijske pritožbe, vložene zoper odločbo navedenega sodišča pri Varhoven administrativen sad (vrhovno upravno sodišče, Bolgarija), ohranila svojo argumentacijo, ki jo je navedla pred prvostopenjskim sodiščem, in ponovila razlog, ki se nanaša na to, da je sklep, s katerim je delodajalec odpovedal pogodbeno razmerje, nezakonit.

               27

               Izvršni direktor agencije meni, da tako soglasje ni bilo potrebno in da je izpodbijani sklep zakonit.

               28

               Predložitveno sodišče, čeprav meni, da zatrjevano različno obravnavanje ne temelji na osebnih okoliščinah, ki se nanašajo na „invalidnost“, ampak na drugačnem pravnem razmerju, na podlagi katerega zadevne osebe izvajajo poklicno dejavnost, ne izključuje, da je ureditev, kot je ta iz postopka v glavni stvari, v nasprotju z zahtevami za zagotovitev enakosti na področju zaposlovanja in dela vseh invalidov, določenimi v pravu Unije in Konvenciji OZN.

               29

               Predložitveno sodišče meni, da je bilo dodatno varstvo vseh oseb z nekaterimi oblikami invalidnosti, določeno leta 1987, uradnikom dejansko odvzeto s sprejetjem zakona o javnih uslužbencih leta 1999, ne da bi avtor zakona navedel izrecne razloge za predlog zakona. Vendar naj bi bilo to varstvo ohranjeno za vse delavce, vključno z delavci, zaposlenimi v javnem sektorju.

               30

               Poleg tega je predložitveno sodišče v dvomih glede vprašanja, v kolikšni meri je mogoče določbe, ki jih je sprejela Republika Bolgarija in ki pomenijo posebne ukrepe za varstvo invalidov – vendar zgolj kadar so ti delavci, čeprav so zaposleni v javnem sektorju – opredeliti kot „pozitivni ukrep“ v smislu člena 7 Direktive 2000/78.

               31

               Predložitveno sodišče se izrecno sklicuje na sodbo z dne 18. marca 2014, Z. (C‑363/12, EU:C:2014:159), v skladu s katero je treba Direktivo 2000/78 razlagati v skladu s Konvencijo OZN, za katero navedeno sodišče meni, da zahteva pravično in učinkovito zakonsko varstvo pred vsako obliko diskriminacije invalidov, ne glede na obliko invalidnosti, in ne le na podlagi nekaterih značilnosti, ki jih je treba varovati in ki so določene v sekundarnem pravu Unije.

               32

               V teh okoliščinah je Varhoven administrativen sad (vrhovno upravno sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:

                        „1.

                        Ali člen 5(2) Konvencije OZN […] dopušča državam članicam, da posebno predhodno varstvo pred odpustitvijo zakonsko določijo le za invalide, ki so delavci, ne pa za uradnike z enako invalidnostjo?

                        2.

                        Ali člen 4 in druge določbe Direktive 2000/78 dopuščajo nacionalno ureditev, ki posebno predhodno varstvo pred odpustitvijo priznava le invalidom, ki so delavci, ne pa tudi uradnikom z enako invalidnostjo?

                        3.

                        Ali člen 7 Direktive 2000/78 dopušča, da se posebno predhodno varstvo pred odpustitvijo določi le za invalide, ki so delavci, ne pa tudi za uradnike z enako invalidnostjo?

                        4.

                        Če je odgovor na prvo in tretje vprašanje nikalen: ali upoštevanje mednarodnopravnih predpisov in predpisov prava Skupnosti glede na predstavljena dejstva in okoliščine obravnavane zadeve zahteva, da se posebno predhodno varstvo pred odpustitvijo, ki ga je določil nacionalni zakonodajalec in velja za invalide, ki so delavci, uporabi tudi za uradnike z enako invalidnostjo?“

         Vprašanja za predhodno odločanje

         Prvo in tretje vprašanje

               33

               Predložitveno sodišče s prvim in tretjim vprašanjem za predhodno odločanje, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba določbe Direktive 2000/78 in, natančneje, njen člen 7 v povezavi s Konvencijo OZN razlagati tako, da dopuščajo ureditev države članice, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki za delavce z nekaterimi oblikami invalidnosti določa posebno predhodno varstvo pred odpustitvijo, ne da bi tako varstvo določala za uradnike z enakimi oblikami invalidnosti.

               34

               Najprej je treba navesti, da je namen Direktive 2000/78, kot je razvidno iz njenega člena 1, opredeliti splošni okvir boja proti diskriminaciji pri zaposlovanju in delu, ki temelji na enem od razlogov, ki so navedeni v tem členu, med katerimi je invalidnost. V zvezi s tem, kot je med drugim razvidno iz člena 2(1) te direktive, se načelo enakega obravnavanja, ki ga določa ta direktiva, uporabi iz navedenih razlogov, ki so izčrpno našteti v njenem členu 1 (glej sodbo z dne 7. julija 2011, Agafiţei in drugi, C‑310/10, EU:C:2011:467, točka 34, in z dne 21. maja 2015, SCMD, C‑262/14, neobjavljena, EU:C:2015:336, točka 29).

               35

               Iz navedenega izhaja, da je treba obravnavati vprašanje, ali položaj, kot je ta iz postopka v glavni stvari, spada na področje uporabe Direktive 2000/78.

               36

               Prvič, pojem „hendikepiranost“ v smislu Direktive 2000/78 je treba razumeti kot omejitev, ki je med drugim posledica trajnih telesnih okvar oziroma umskih ali duševnih motenj, ki lahko v povezavi z različnimi ovirami zadevni osebi preprečujejo, da bi polno in učinkovito sodelovala v poklicnem življenju enako kot drugi delavci (sodba z dne 1. decembra 2016, Daouidi, C‑395/15, EU:C:2016:917, točka 42 in navedena sodna praksa).

               37

               Iz spisa, s katerim razpolaga Sodišče, izhaja, da je duševna motnja P. Milkove „invalidnost“ v smislu Direktive 2000/78.

               38

               Drugič, ta direktiva se v mejah pristojnosti, ki so prenesene na Unijo, v skladu s svojim členom 3(1)(c) uporablja za vse osebe, bodisi v javnem bodisi v zasebnem sektorju, med drugim v zvezi s pogoji odpovedi delovnega razmerja.

               39

               Kot je generalni pravobranilec navedel v točki 46 sklepnih predlogov, torej ureditev, ki jo je subjekt javnega prava, pri katerem je bila zaposlena P. Milkova, uporabil za odpoved njenega delovnega razmerja javne uslužbenke, lahko spada na stvarno področje uporabe navedene direktive.

               40

               Vendar predložitveno sodišče meni, da razlika v obravnavanju iz postopka v glavni stvari ne temelji na razlogih, navedenih v členu 1 Direktive 2000/78, ampak na naravi delovnega razmerja v smislu nacionalnega prava.

               41

               Iz nacionalnega pravnega okvira, kot ga je predstavilo predložitveno sodišče, je namreč razvidno, da člen 333(1), točka 3, delovnopravnega zakonika v povezavi s členom 328(1), točka 2, tega zakonika določa, da mora predhodno odobritev potrditi prisojni javni organ, torej inšpektorat za delo, preden se zaradi ukinitve delovnega mesta lahko odpove pogodba o zaposlitvi delavcu z boleznijo, navedeno v členu 1(1) uredbe št. 5 o boleznih, v primeru katerih delavci, ki jih imajo, uživajo posebno varstvo v skladu s členom 333(1) delovnopravnega zakonika, v katerega točki 5, ki je upoštevna v obravnavanem primeru, so navedene „duševne motnje“. Vendar je iz predložitvene odločbe razvidno, da se ta predhodna odobritev ne uporabi v primeru odpovedi delovnega razmerja javnega uslužbenca, do katere je prišlo zaradi ukinitve delovnih mest na podlagi člena 106(1), točka 2, zakona o javnih uslužbencih.

               42

               Nacionalna ureditev iz postopka v glavni stvari torej ne določa različnega obravnavanja, ki neposredno temelji na invalidnosti v smislu člena 1 v povezavi s členom 2(2)(a) Direktive 2000/78, saj se opira na merilo, ki ni neločljivo povezano z invalidnostjo (glej po analogiji sodbo z dne 11. aprila 2013, HK Danmark, C‑335/11 in C‑337/11, EU:C:2013:222, točke od 72 do 74).

               43

               Dalje, iz nobenega elementa spisa, s katerim razpolaga Sodišče, ni razvidno, da bi nacionalna ureditev iz postopka v glavni stvari kljub temu, da je formulirana nevtralno, torej z napotovanjem na druga merila – v obravnavanem primeru na naravo delovnega razmerja – ki niso povezana z varovanimi lastnostmi, v obravnavanem primeru z invalidnostjo, vodila do manj ugodnega obravnavanja predvsem oseb s to lastnostjo na podlagi posredne diskriminacije v smislu sodne prakse Sodišča v zvezi s tem pojmom (glej v tem smislu sodbo z dne 18. marca 2014, Z., C‑363/12, EU:C:2014:159, točka 53).

               44

               Nazadnje, glede diskriminacije, ki temelji na delovnem razmerju kot takem, je Sodišče razsodilo, da taka diskriminacija ne spada v splošni okvir Direktive 2000/78 (glej v tem smislu sodbo z dne 7. julija 2011, Agafiţei in drugi, C‑310/10, EU:C:2011:467, točke od 31 do 35).

               45

               Vendar v obravnavanem primeru bolgarska vlada trdi, da nacionalna ureditev, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki razlikuje med delavci, ki so invalidi, in delavci, ki to niso, v zvezi s posebnim predhodnim varstvom v primeru odpovedi delovnega razmerja, ki je določeno zgolj za prvonavedene delavce, v bistvu pomeni „pozitivni ukrep“ v smislu člena 7(2) Direktive 2000/78.

               46

               V zvezi s tem je treba spomniti, da navedena določba omogoča razlikovanje na podlagi invalidnosti, če je to razlikovanje del določb o varovanju zdravja in zagotavljanju varstva na delovnem mestu ali ukrepov, katerih namen je ustvariti ali ohraniti določbe ali možnosti za varovanje ali spodbujanje vključevanja invalidov v delovno okolje. Tako razlikovanje v korist invalidov torej prispeva k uresničitvi cilja Direktive 2000/78, kot je naveden v njenem členu 1, in sicer boja proti diskriminaciji, v obravnavanem primeru proti invalidnosti, pri zaposlovanju in delu, zato da bi se v zadevni državi članici uresničevalo načelo enakega obravnavanja (glej v tem smislu sodbo z dne 17. julija 2008, Coleman, C‑303/06, EU:C:2008:415, točka 42).

               47

               Cilj člena 7(2) Direktive 2000/78 je namreč, da se dovolijo posebni ukrepi, katerih namen je dejansko odpraviti ali zmanjšati dejanske neenakosti invalidov, ki so morebiti prisotne v njihovem socialnem življenju in zlasti v njihovem poklicnem življenju, ter vzpostaviti vsebinsko, in ne formalno enakost z zmanjšanjem teh neenakosti.

               48

               To razlago potrjuje Konvencija OZN, ki jo je v skladu z ustaljeno sodno prakso mogoče uporabiti za namene razlage Direktive 2000/78, ki jo je treba razlagati čim bolj v skladu s to konvencijo (sodba z dne 1. decembra 2016, Daouidi, C‑395/15, EU:C:2016:917, točka 41 in navedena sodna praksa).

               49

               Po eni strani je namreč treba poudariti, da na podlagi člena 27(1)(h) Konvencije OZN pogodbenice varujejo in spodbujajo uresničevanje pravice do dela, tudi za tiste, pri katerih nastane invalidnost med trajanjem zaposlitve, tako da sprejmejo ustrezne ukrepe, med katerimi so zakonodajni ukrepi, s katerimi med drugim spodbujajo zaposlovanje invalidov v zasebnem sektorju z ustreznimi usmeritvami in ukrepi, ki lahko vključujejo spodbujevalne akcijske programe, spodbude in druge ukrepe. Po drugi strani v skladu s členom 5(1) te konvencije te pogodbenice priznavajo, da so vsi ljudje enaki pred zakonom in da so brez diskriminacije upravičeni do enakega pravnega varstva in zakonskih ugodnosti, pri čemer člen 5(4) navedene konvencije med drugim izrecno dovoljuje posebne ukrepe, potrebne za spodbujanje ali doseganje dejanske enakosti invalidov.

               50

               Iz navedenega je razvidno, da ureditev iz postopka v glavni stvari spada na področje uporabe člena 7(2) Direktive 2000/78 in kot taka uresničuje cilje prava Unije v smislu sodne prakse Sodišča, sprejete v zvezi z ugotavljanjem, ali se z nacionalnim ukrepom izvaja pravo Unije v smislu člena 51(1) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina) (glej v tem smislu sodbi z dne 6. marca 2014, Siragusa, C‑206/13, EU:C:2014:126, točki 22 in 25 in navedena sodna praksa, ter z dne 10. julija 2014, Julián Hernández in drugi, C‑198/13, EU:C:2014:2055, točka 37).

               51

               V skladu z ustaljeno sodno prakso morajo države članice, kadar ravnajo na področju uporabe prava Unije, spoštovati temeljne pravice, določene v okviru Unije, in splošna pravna načela Unije (glej v tem smislu sodbo z dne 10. julija 2014, Julián Hernández in drugi, C‑198/13, EU:C:2014:2055, točka 33).

               52

               Na podlagi okoliščine, da države članice, kot je razvidno iz člena 7(2) Direktive 2000/78, niso zavezane ohraniti ali sprejeti ukrepov, kot so ti, navedeni v tej določbi, ampak da imajo v zvezi s tem diskrecijsko pravico, ni mogoče šteti, da so pravila, ki jih sprejmejo države članice, kot so ta iz postopka v glavni stvari, zunaj področja uporabe prava Unije (glej po analogiji sodbi z dne 21. decembra 2011, N. S. in drugi, C‑411/10 in C‑493/10, EU:C:2011:865, točke od 64 do 69, ter z dne 22. oktobra 2013, Sabou, C‑276/12, EU:C:2013:678, točka 26).

               53

               V zvezi s tem je treba tudi opozoriti, da morajo države članice, kadar jim ureditev Unije omogoča, da izberejo med več izvedbenimi načini, uporabiti svojo diskrecijsko pravico ob spoštovanju splošnih načel prava Unije, med katerimi je načelo enakega obravnavanja (glej v tem smislu sodbi z dne 20. junija 2002, Mulligan in drugi, C‑313/99, EU:C:2002:386, točka 46, in z dne 16. julija 2009, Horvath, C‑428/07, EU:C:2009:458, točka 56, ter sklep z dne 16. januarja 2014, Dél-Zempléni Nektár Leader Nonprofit, C‑24/13, EU:C:2014:40, točka 17).

               54

               Iz navedenega izhaja, da se z nacionalno ureditvijo, ki se uporabi v postopku v glavni stvari, izvaja pravo Unije, kar pomeni, da se v obravnavanem primeru uporabijo splošna načela prava Unije, kot je med drugim načelo enakega obravnavanja, in Listina (glej v tem smislu sodbo z dne 10. julija 2014, Julián Hernández in drugi, C‑198/13, EU:C:2014:2055, točka 33).

               55

               Načelo enakega obravnavanja je splošno načelo prava Unije, ki je zdaj določeno v členih 20 in 21 Listine in ki zahteva, da se primerljivi položaji ne smejo obravnavati različno in da se različni položaji ne smejo obravnavati enako, razen če je tako obravnavanje objektivno upravičeno (sodbi z dne 22. maja 2014, Glatzel, C‑356/12, EU:C:2014:350, točka 43, in z dne 21. decembra 2016, Vervloet in drugi, C‑76/15, EU:C:2016:975, točka 74 in navedena sodna praksa). Različno obravnavanje je utemeljeno, če temelji na objektivnem in razumnem merilu, torej če je povezano z zakonito dopustnim ciljem, ki se želi doseči z zadevno ureditvijo, in če je ta različnost sorazmerna s ciljem, ki se z zadevnim obravnavanjem želi doseči (sodba z dne 22. maja 2014, Glatzel, C‑356/12, EU:C:2014:350, točka 43 in navedena sodna praksa).

               56

               Zahtevo, ki se nanaša na primerljivost položajev za ugotovitev kršitve načela enakega obravnavanja, je treba presoditi zlasti glede na vse njihove značilnosti (glej zlasti sodbi z dne 16. decembra 2008, Arcelor Atlantique et Lorraine in drugi, C‑127/07, EU:C:2008:728, točka 25, ter z dne 1. oktobra 2015, O, C‑432/14, EU:C:2015:643, točka 31).

               57

               Poudariti je treba tudi, po eni strani, da se ne zahteva, da sta položaja enaka, ampak le, da sta primerljiva, in po drugi strani, da preizkus primerljivosti ne sme biti splošen in abstrakten, ampak specifičen in konkreten glede na namen in cilj nacionalne ureditve, ki določa zadevno razlikovanje (glej v tem smislu sodbe z dne 10. maja 2011, Römer, C‑147/08, EU:C:2011:286, točka 42; z dne 12. decembra 2013, Hay, C‑267/12, EU:C:2013:823, točka 33; z dne 15. maja 2014, Szatmári Malom, C‑135/13, EU:C:2014:327, točka 67, in z dne 1. oktobra 2015, O, C‑432/14, EU:C:2015:643, točka 32).

               58

               Primerjava položajev mora torej temeljiti na analizi, ki je osredotočena na celoto nacionalnih pravnih pravil, ki urejajo položaj na eni strani delavcev z zadevno invalidnostjo in na drugi strani uradnikov z enako invalidnostjo, kot izhajajo iz upoštevnih notranjih določb, ki se uporabijo v obravnavanem primeru, ob upoštevanju namena varstva pred odpovedjo delovnega razmerja, ki je predmet postopka v glavni stvari.

               59

               V zvezi s tem je treba najprej poudariti, da predložitveno sodišče v okviru pojasnjevanja posebnosti varstva, ki ga določa bolgarsko pravo, poudarja, da je namen tega varstva, da poseben organ presodi vpliv odpovedi delovnega razmerja na zdravstveno stanje zadevne osebe in odloči, ali to odpoved odobri.

               60

               Namen ureditve, kot je ta iz postopka v glavni stvari, je torej varstvo delavca, in sicer ne glede na vrsto pravne vezi, na kateri temelji delovno razmerje, ampak glede na njegovo zdravstveno stanje.

               61

               Razlikovanje med delavci z zadevno invalidnostjo in uradniki z enako invalidnostjo, ki ga določa taka ureditev, se torej ne zdi primerno glede na cilj, ki se uresničuje s to ureditvijo, zlasti ker sta lahko obe kategoriji invalidnih oseb zaposleni v isti upravi.

               62

               Naloga nacionalnega sodišča je, da glede različnega obravnavanja, ki se zatrjuje v postopku v glavni stvari, preveri, ali celota pravil nacionalnega prava, ki se uporabijo, uradnikom, ki so invalidi, zagotavlja stopnjo varstva, ki je enaka stopnji, ki je zagotovljena z mehanizmom predhodnega dovoljenja s strani inšpektorata za delo v zvezi z delavci, ki so invalidi, zaposleni v sektorju javne uprave.

               63

               Nazadnje, če predložitveno sodišče ugotovi, da je dokazano različno obravnavanje teh skupin oseb, ki so v primerljivem položaju, mora navedeno sodišče – ki je edino pristojno za presojo dejanskega stanja v sporu, ki ga obravnava, in za razlago nacionalne ureditve, ki se uporabi – nazadnje ugotoviti, ali in v kolikšnem obsegu je ureditev države članice, kot je ta v sporu o glavni stvari, objektivno upravičena ob upoštevanju načela enakega obravnavanja.

               64

               Glede na zgornje preudarke je treba na prvo in tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člen 7(2) Direktive 2000/78 ob upoštevanju Konvencije OZN in načela enakega obravnavanja iz členov 20 in 21 Listine razlagati tako, da dopušča ureditev države članice, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki za delavce z nekaterimi oblikami invalidnosti določa posebno predhodno varstvo pred odpustitvijo, ne da bi tako varstvo določala za uradnike z enakimi oblikami invalidnosti, razen če je dokazana kršitev načela enakega obravnavanja, kar mora preveriti predložitveno sodišče. Pri tem preverjanju mora primerjava položajev temeljiti na analizi, ki je osredotočena na vsa upoštevna nacionalna pravna pravila, ki urejajo položaj na eni strani delavcev z zadevno invalidnostjo in na drugi strani uradnikov z enako invalidnostjo, ob upoštevanju zlasti namena varstva pred odpovedjo delovnega razmerja, ki je predmet postopka v glavni stvari.

         Četrto vprašanje

               65

               Predložitveno sodišče s četrtim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali v primeru negativnega odgovora na prvo in tretje vprašanje obveznost spoštovanja prava Unije zahteva, da v položaju, kot je ta v postopku v glavni stvari, obveznost spoštovanja prava Evropske unije zahteva, da se področje uporabe nacionalnih predpisov o varstvu delavcev z eno od navedenih oblik invalidnosti razširi, tako da se ta pravila o varstvu uporabijo tudi za uradnike z enako obliko invalidnosti.

               66

               V zvezi s tem je treba poudariti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso, kadar je ugotovljena diskriminacija, ki je v nasprotju s pravom Unije, in dokler niso sprejeti ukrepi za ponovno vzpostavitev enakega obravnavanja, spoštovanje načela enakosti mogoče zagotoviti le tako, da se manj ugodno obravnavanim osebam priznajo enake ugodnosti, kot so tiste, do katerih so upravičene osebe iz privilegirane skupine (glej sodbe z dne 26. januarja 1999, Terhoeve, C‑18/95, EU:C:1999:22, točka 57; z dne 22. junija 2011, Landtová, C‑399/09, EU:C:2011:415, točka 51, in z dne 28. januarja 2015, ÖBB Personenverkehr, C‑417/13, EU:C:2015:38, točka 46). Manj ugodno obravnavane osebe je torej treba postaviti v enak položaj kot osebe, upravičene do zadevne ugodnosti (sodba z dne 11. aprila 2013, Soukupová, C‑401/11, EU:C:2013:223, točka 35).

               67

               V takem položaju mora nacionalno sodišče odpraviti vsako diskriminatorno nacionalno določbo, ne da bi moralo zahtevati ali čakati, da zakonodajalec to predhodno odstrani, in za zavarovance manj ugodno obravnavane skupine uporabiti enako ureditev, kot je tista, do katere so upravičene osebe iz druge skupine (glej sodbe z dne 12. decembra 2002, Rodríguez Caballero, C‑442/00, EU:C:2002:752, točka 43; z dne 7. septembra 2006, Cordero Alonso, C‑81/05, EU:C:2006:529, točka 46, ter z dne 21. junija 2007, Jonkman in drugi, od C‑231/06 do C‑233/06, EU:C:2007:373, točka 39). To obveznost ima neodvisno od obstoja določb nacionalnega prava, ki mu dajejo pristojnost v zvezi s tem (sodba z dne 7. septembra 2006, Cordero Alonso, C‑81/05, EU:C:2006:529, točka 46).

               68

               V zvezi s tem je Sodišče pojasnilo, da se taka rešitev uporabi le, kadar obstaja tak veljavni referenčni sistem (glej sodbi z dne 19. junija 2014, Specht in drugi, od C‑501/12 do C‑506/12, C‑540/12 in C‑541/12, EU:C:2014:2005, točka 96, ter z dne 28. januarja 2015, ÖBB Personenverkehr, C‑417/13, EU:C:2015:38, točka 47). V postopku v glavni stvari gre za tak primer.

               69

               Če predložitveno sodišče ugotovi, da načelo enakega obravnavanja ni spoštovano, to pomeni, da člen 7(2) Direktive 2000/78 ob upoštevanju Konvencije OZN nasprotuje ureditvi države članice, kot je ta iz postopka v glavni stvari. Ureditev, ki se uporablja za delavce invalide, ki jih veljavni sistem obravnava ugodneje, bi bil torej edini veljavni referenčni sistem. Vzpostavitev enakega obravnavanja v položaju, kot je ta v postopku v glavni stvari, bi torej pomenila, da se uradnikom invalidom, ki jih veljavni sistem obravnava manj ugodno, priznajo ugodnosti, enake tistim, do katerih so upravičeni delavci invalidi, ki jih ta sistem obravnava ugodneje, med drugim v zvezi s posebnim predhodnim varstvom, določenim za primer odpovedi, ki vključuje obveznost delodajalca, da pred odpovedjo delovnega razmerja pridobi predhodno dovoljenje inšpektorata za delo (glej po analogiji sodbo z dne 28. januarja 2015, ÖBB Personenverkehr, C‑417/13, EU:C:2015:38, točka 48).

               70

               Glede na zgornje preudarke je treba na četrto vprašanje odgovoriti, da če člen 7(2) Direktive 2000/78 ob upoštevanju Konvencije OZN in načela enakega obravnavanja nasprotuje ureditvi države članice, kot je ta iz postopka v glavni stvari, obveznost spoštovanja prava Unije zahteva, da se področje uporabe nacionalnih predpisov o varstvu delavcev z eno od navedenih oblik invalidnosti razširi, tako da se ta pravila o varstvu uporabijo tudi za uradnike z enako obliko invalidnosti.

         Drugo vprašanje

               71

               Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem sprašuje, ali člen 4 in druge določbe Direktive 2000/78 dopuščajo sprejetje pravnega okvira, ki posebno predhodno varstvo v primeru odpustitve priznava delavcem, ki so invalidi, ne pa tudi uradnikom z enako invalidnostjo.

               72

               V skladu z ustaljeno sodno prakso so zahteve v zvezi z vsebino predloga za sprejetje predhodne odločbe izrecno določene v členu 94 Poslovnika Sodišča, ki ga mora predložitveno sodišče v okviru sodelovanja, vzpostavljenega s členom 267 PDEU, poznati in ga natančno upoštevati (sodbi z dne 5. julija 2016, Ognyanov, C‑614/14, EU:C:2016:514, točka 19, in z dne 10. novembra 2016, Private Equity Insurance Group, C‑156/15, EU:C:2016:851, točka 61 in navedena sodna praksa).

               73

               Predložitveno sodišče mora tako navesti natančne razloge, ki so mu vzbudili dvom o razlagi nekaterih določb prava Unije in iz katerih je menilo, da je treba Sodišču predložiti vprašanja za predhodno odločanje. Sodišče je že odločilo, da je nujno, da nacionalno sodišče vsaj minimalno obrazloži razloge, iz katerih je izbralo določbe prava Unije, katerih razlago zahteva, in zvezo, ki jo je ugotovilo med temi določbami in nacionalno ureditvijo, ki se uporablja v sporu pred njim (sodbi z dne 10. marca 2016, Safe Interenvíos, C‑235/14, EU:C:2016:154, točka 115, in z dne 10. novembra 2016, Private Equity Insurance Group, C‑156/15, EU:C:2016:851, točka 62).

               74

               V zvezi s tem je treba poudariti, da podatki, podani v predlogih za sprejetje predhodne odločbe, ne služijo le temu, da se Sodišču omogoči, da poda koristne odgovore na vprašanja, ki jih je postavilo predložitveno sodišče, ampak tudi temu, da se da vladam držav članic in drugim zadevnim strankam možnost, da v skladu s členom 23 Statuta Sodišča Evropske unije predstavijo svoja stališča (sodba z dne 10. novembra 2016, Private Equity Insurance Group, C‑156/15, EU:C:2016:851, točka 63, in v tem smislu sodba z dne 5. julija 2016, Ognyanov, C‑614/14, EU:C:2016:514, točka 20).

               75

               Predložitveno sodišče se v obravnavanem primeru omejuje na to, da postavlja drugo vprašanje, ne da bi ga dodatno pojasnilo v obrazložitvi predložitvene odločbe. Omejuje se namreč na splošno sklicevanje na člen 4 in na druge določbe Direktive 2000/78, ne da bi vzpostavilo povezavo med temi določbami in nacionalno ureditvijo iz postopka v glavni stvari.

               76

               Zaradi teh pomanjkljivosti se s predložitveno odločbo ne omogoča niti vladam držav članic in zadevnim strankam v smislu člena 23 Statuta Sodišča Evropske unije, da predložijo koristna stališča o tem drugem vprašanju, niti Sodišču, da predložitvenemu sodišču poda koristen odgovor za rešitev spora o glavni stvari (glej po analogiji sodbo z dne 10. novembra 2016, Private Equity Insurance Group, C‑156/15, EU:C:2016:851, točka 66).

               77

               V teh okoliščinah drugo vprašanje ni dopustno.

         Stroški

               78

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:

                           1.

                           Člen 7(2) Direktive Sveta 2000/78/ES z dne 27. novembra 2000 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu je treba ob upoštevanju Konvencije Združenih narodov o pravicah invalidov, ki je bila v imenu Evropske skupnosti odobrena s Sklepom Sveta 2010/48/ES z dne 26. novembra 2009, in splošnega načela enakega obravnavanja iz členov 20 in 21 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah razlagati tako, da dopušča ureditev države članice, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki za delavce z nekaterimi oblikami invalidnosti določa posebno predhodno varstvo pred odpustitvijo, ne da bi tako varstvo določala za uradnike z enakimi oblikami invalidnosti, razen če je dokazana kršitev načela enakega obravnavanja, kar mora preveriti predložitveno sodišče. Pri tem preverjanju mora primerjava položajev temeljiti na analizi, ki je osredotočena na vsa upoštevna nacionalna pravna pravila, ki urejajo položaj na eni strani delavcev z zadevno invalidnostjo in na drugi strani uradnikov z enako invalidnostjo, ob upoštevanju zlasti namena varstva pred odpovedjo delovnega razmerja, ki je predmet postopka v glavni stvari.

                           2.

                           Če člen 7(2) Direktive 2000/78 ob upoštevanju Konvencije Združenih narodov o pravicah invalidov in načela enakega obravnavanja nasprotuje ureditvi države članice, kot je ta iz postopka v glavni stvari, obveznost spoštovanja prava Evropske unije zahteva, da se področje uporabe nacionalnih predpisov o varstvu delavcev z eno od navedenih oblik invalidnosti razširi, tako da se ta pravila o varstvu uporabijo tudi za uradnike z enako obliko invalidnosti.

                     Podpisi

            (
            1
         )	Jezik postopka: bolgarščina.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 18. oktobra 2017.#Ypourgos Esoterikon in Ypourgos Ethnikis paideias kai Thriskevmaton proti Marii-Eleni Kalliri.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Symvoulio tis Epikrateias.#Predhodno odločanje – Socialna politika – Direktiva 76/207/EGS – Enako obravnavanje moških in žensk pri zaposlovanju in poklicnem delu – Diskriminacija na podlagi spola – Natečaj za vpis na policijsko akademijo države članice – Ureditev te države članice, s katero je za vse kandidate za pristop k temu natečaju določena zahteva minimalne telesne višine.#Zadeva C-409/16.

text:
         SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 18. oktobra 2017 (
            *1
         )
      „Predhodno odločanje – Socialna politika – Direktiva 76/207/EGS – Enako obravnavanje moških in žensk pri zaposlovanju in poklicnem delu – Diskriminacija na podlagi spola – Natečaj za vpis na policijsko akademijo države članice – Ureditev te države članice, s katero je za vse kandidate za pristop k temu natečaju določena zahteva minimalne telesne višine“
      V zadevi C‑409/16,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Symvoulio tis Epikrateias (državni svet, Grčija) z odločbo z dne 15. julija 2016, ki je na Sodišče prispela 22. julija 2016, v postopku

         Ypourgos Esoterikon,

         Ypourgos Ethnikis paideias kai Thriskevmaton

      proti

         Marii-Eleni Kalliri,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi R. Silva de Lapuerta (poročevalka), predsednica senata, C. G. Fernlund, J.‑C. Bonichot, S. Rodin in E. Regan, sodniki,
      generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
      sodni tajnik: A. Calot Escobar,
      na podlagi pisnega postopka,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               –

               za M.-E. Kalliri P. Aggelakis, odvetnik,

               –

               za grško vlado K. Georgiadis, D. Katopodis in E. Zisi, agenti,

               –

               za Evropsko komisijo M. Patakia in C. Valero, agentki,

         na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Direktive Sveta 76/207/EGS z dne 9. februarja 1976 o izvrševanju načela enakega obravnavanja moških in žensk v zvezi z dostopom do zaposlitve, poklicnega usposabljanja in napredovanja ter delovnih pogojev (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 1, str. 187), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2002/73/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. septembra 2002 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 4, str. 255), in Direktive 2006/54/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. julija 2006 o uresničevanju načela enakih možnosti ter enakega obravnavanja moških in žensk pri zaposlovanju in poklicnem delu (UL 2006, L 204, str. 23).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Ypourgos Esoterikon (minister za notranje zadeve, Grčija) in Ypourgos Ethnikis paideias kai Thriskevmaton (minister za šolstvo in verske skupnosti, Grčija) na eni in Mario-Eleni Kalliri na drugi strani glede tožbe za razglasitev ničnosti, ki jo je ta vložila zoper upravne akte, sprejete na podlagi nacionalne ureditve, s katero je za pristop kandidatov k natečaju za vpis na grško policijsko akademijo določena zahteva minimalne višine.

         Pravni okvir
      Pravo Unije

               3

               Člen 1(1) Direktive 76/207 določa:
               „Namen te direktive je uveljaviti načelo enakega obravnavanja moških in žensk v državah članicah v zvezi z njihovim dostopom do zaposlitve, vključno z napredovanjem, njihovim poklicnim izobraževanjem in njihovimi delovnimi pogoji ter glede socialne varnosti pod pogoji, navedenimi v odstavku 2. To načelo je v nadaljevanju opredeljeno kot ‚načelo enakega obravnavanja‘.“

               4

               Člen 2 te direktive določa:
               „1.   V določbah, ki sledijo, pomeni načelo enake obravnave, da ni nikakršne diskriminacije zaradi spola, niti neposredne niti posredne, zlasti ne zaradi sklicevanja na družinski status.
               2.   V tej direktivi se uporabljajo naslednje opredelitve:

                        –

                        neposredna diskriminacija: kadar se ena oseba zaradi spola obravnava manj ugodno, kakor se obravnava, se je obravnavala ali bi se obravnavala oseba drugega spola v primerljivi situaciji;

                        –

                        posredna diskriminacija: kadar bi bile zaradi navidezno nevtralnega predpisa, merila ali prakse osebe enega spola v posebej neugodnem položaju v primerjavi z osebami drugega spola, razen če ta predpis, merilo ali praksa objektivno temelji na zakonitem cilju in so sredstva za doseganje tega cilja ustrezna in potrebna;

                  […]“

               5

               Člen 3(1) navedene direktive določa:
               „Uporaba načela enake obravnave pomeni, da v javnem ali zasebnem sektorju, vključno z javnimi organi, ni nikakršne neposredne ali posredne diskriminacije zaradi spola v zvezi s:

                        (a)

                        pogoji za dostop do zaposlitve, samozaposlitve ali poklica, vključno z izbirnimi merili in pogoji za zaposlitev, ne glede na panogo dejavnosti in na vseh ravneh poklicne hierarhije, vključno z napredovanjem;

                  […]“

         Grško pravo

               6

               Člen 1(2)(a) zakona št. 2226/1994 o sprejemu, usposabljanju in izpopolnjevanju v šolah policijske akademije in v oddelku podčastnikov gasilske akademije (FEK A’ 122), kakor je bil spremenjen s členom 12(1) zakona št. 2713/1999 (FEK A’ 89) in nato s členom 20 zakona št. 3103/2003 (FEK A’ 23), določa, da se lahko na te akademije vpišejo moški in ženske. V skladu s to določbo so zahteve, ki jih morajo izpolnjevati kandidati, in predizbirni preizkusi, ki jih morajo ti opraviti, enaki za oba spola.

               7

               Člen 2(1)(f) predsedniškega dekreta št. 4/1995 o vpisu na akademijo za policijske uradnike in policiste na podlagi sistema javnih natečajev (FEK A’ 1), kakor je bil spremenjen s členom 1(1) predsedniškega dekreta št. 90/2003 (FEK A’ 82), določa, da morajo civilni kandidati, moški in ženske, za vpis v šole policijske akademije za policijske uradnike in policiste sezuti v višino meriti najmanj 1,70 m.

         Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

               8

               V skladu z določbami predsedniškega dekreta št. 4/1995, kakor so bile spremenjene z določbami predsedniškega dekreta št. 90/2003, je bil z odločbo načelnika grške policije razpisan natečaj za vpis na akademijo za policijske uradnike in policiste za akademsko leto 2007–2008.

               9

               V skladu z določbo II.6 tega razpisa natečaja so morali kandidati sezuti v višino meriti najmanj 1,70 m.

               10

               M.-E. Kalliri je vlogo za sodelovanje pri navedenem natečaju, ki ji je priložila potrebna dokazila, predložila policijski postaji v Vrachatiju (Grčija), ta pa ji je te dokumente vrnila, ker ni dosegala minimalne višine 1,70 m, ki se zahteva s členom 2(1)(f) predsedniškega dekreta št. 4/1995, kakor je bil spremenjen s členom 1(1) predsedniškega dekreta št. 90/2003, saj meri le 1,68 m.

               11

               Uprava na podlagi tega vračila s policijske postaje v Vrachatiju M.‑E. Kalliri ni dovolila sodelovanja pri zadevnem natečaju.

               12

               M.‑E. Kalliri je to zavrnitev izpodbijala pri Dioikitiko Efeteio Athinon (pritožbeno upravno sodišče v Atenah, Grčija), ki je tožbi ugodilo, saj je razsodilo, da je člen 2(1)(f) predsedniškega dekreta št. 4/1995, kakor je bil spremenjen s členom 1(1) predsedniškega dekreta št. 90/2003, v nasprotju z ustavnim načelom enakosti spolov, in njegove določbe razglasilo za nične.

               13

               Minister za notranje zadeve in minister za šolstvo in verske skupnosti sta zoper to odločbo Dioikitiko Efeteio Athinon (pritožbeno upravno sodišče v Atenah) vložila pritožbo pri predložitvenem sodišču.

               14

               V teh okoliščinah je Symvoulio tis Epikrateias (državni svet, Grčija) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „Ali je člen 1(1) predsedniškega dekreta št. 90/2003, s katerim je bil spremenjen člen 2(1) predsedniškega dekreta št. 4/1995 in v skladu s katerim morajo civilni kandidati natečaja za vpis v šole policijske akademije za policijske uradnike in policiste poleg izpolnjevanja drugih zahtev ‚v višino (moški in ženske) meriti najmanj 1,70 m‘, skladen z določbami direktiv 76/207, 2002/73 in 2006/54, s katerimi je prepovedana vsaka posredna diskriminacija na podlagi spola pri dostopu do zaposlitve, poklicnega usposabljanja in napredovanja ter delovnih pogojih v javnem sektorju (razen če tako dejansko različno obravnavanje izhaja iz objektivno utemeljenih razlogov, ki niso nikakor povezani z diskriminacijo na podlagi spola, ter ne presega tega, kar je primerno in potrebno za dosego cilja zadevnega ukrepa)?“

         Vprašanje za predhodno odločanje

               15

               Predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba določbe direktiv 76/207 in 2006/54 razlagati tako, da nasprotujejo ureditvi države članice, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, s katero je za pristop kandidatov k natečaju za vpis na policijsko akademijo te države članice določen pogoj minimalne višine 1,70 m ne glede na njihov spol.

               16

               Najprej je treba ugotoviti, ali spor o glavni stvari spada na področje uporabe teh določb.

               17

               V zvezi s tem je treba navesti, da se ta spor nanaša na upravne akte, izdane leta 2007, potem ko je M.‑E. Kalliri vložila prijavo za pristop k natečaju za vpis na akademijo za policijske uradnike in policiste grške policije za akademsko leto 2007–2008.

               18

               V skladu s členom 33, prvi odstavek, Direktive 2006/54 se je rok za prenos te direktive iztekel 15. avgusta 2008.

               19

               Poleg tega je bila na podlagi člena 34(1) navedene direktive Direktiva 76/207 razveljavljena z učinkom od 15. avgusta 2009.

               20

               Zato se ratione temporis za dejansko stanje spora o glavni stvari ne uporabljajo določbe Direktive 2006/54, temveč določbe Direktive 76/207.

               21

               Člen 1(1) Direktive 76/207 določa, da je namen te direktive uveljaviti načelo enakega obravnavanja moških in žensk v državah članicah v zvezi z njihovim dostopom do zaposlitve, vključno z napredovanjem, in njihovim poklicnim izobraževanjem.

               22

               S členom 3(1)(a) navedene direktive je v javnem in zasebnem sektorju, vključno z javnimi organi, prepovedana vsakršna neposredna ali posredna diskriminacija zaradi spola v zvezi s pogoji za dostop do zaposlitve, samozaposlitve ali poklica, vključno z izbirnimi merili in pogoji za zaposlitev.

               23

               Iz tega izhaja, da se Direktiva 76/207 uporablja za osebo, ki se želi zaposliti, tudi kar zadeva izbirna merila in pogoje za to zaposlitev (glej po analogiji sodbo z dne 28. julija 2016, Kratzer,C‑423/15, EU:C:2016:604, točka 34).

               24

               To velja za osebo, ki kot M.-E. Kalliri vloži prijavo za sodelovanje pri natečaju za vpis na policijsko akademijo države članice.

               25

               Ureditev iz postopka v glavni stvari pa z določbo, da osebe, ki merijo manj kot 1,70 m, ne morejo sodelovati pri natečaju za vpis na grško policijsko akademijo, vpliva na pogoje za zaposlitev teh delavcev in je zato treba šteti, da določa pravila glede pogojev za dostop do zaposlitve v javnem sektorju v smislu člena 3(1)(a) Direktive 76/207 (glej po analogiji sodbi z dne 13. novembra 2014, Vital Pérez,C‑416/13, EU:C:2014:2371, točka 30, in z dne 15. novembra 2016, Salaberria Sorondo,C‑258/15, EU:C:2016:873, točka 25).

               26

               Iz tega izhaja, da spor, o katerem odloča predložitveno sodišče, spada na stvarno področje uporabe Direktive 76/207.

               27

               Zato je treba preveriti, ali ureditev iz postopka v glavni stvari povzroča diskriminacijo, ki je s to direktivo prepovedana.

               28

               V zvezi s tem je treba ugotoviti, da se s to ureditvijo osebe, ki vložijo prijavo za sodelovanje pri natečaju za vpis na policijsko akademijo, obravnavajo enako, ne glede na spol.

               29

               Navedena ureditev torej ne uvaja neposredne diskriminacije v smislu člena 2(2), prva alinea, Direktive 76/207.

               30

               Vendar lahko taka ureditev povzroča posredno diskriminacijo v smislu odstavka 2, druga alinea, navedenega člena.

               31

               V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča gre za posredno diskriminacijo, če uporaba nacionalnega ukrepa, ki je sicer oblikovan nevtralno, dejansko postavlja v slabši položaj veliko več žensk kot moških (glej zlasti sodbi z dne 2. oktobra 1997, Kording,C‑100/95, EU:C:1997:453, točka 16, in z dne 20. junija 2013, Riežniece,C‑7/12, EU:C:2013:410, točka 39).

               32

               V obravnavani zadevi je že predložitveno sodišče v svoji odločbi ugotovilo, da je veliko več žensk kot moških nižjih od 1,70 m, zaradi česar naj bi bile te pri pristopu k natečaju za vpis na akademijo za policijske uradnike in policiste grške policije na podlagi te ureditve v znatno slabšem položaju kot moški. Iz tega izhaja, da ureditev iz postopka v glavni stvari povzroča posredno diskriminacijo.

               33

               Vendar je iz člena 2(2), druga alinea, Direktive 76/207 razvidno, da taka ureditev ne bi pomenila posredne diskriminacije, če bi bila objektivno utemeljena z zakonitim ciljem ter bi bila sredstva za doseganje tega cilja ustrezna in potrebna.

               34

               Naloga nacionalnega sodišča je sicer, da preveri, ali taka utemeljitev obstaja, vendar je Sodišče, ki je bilo pozvano, naj nacionalnemu sodišču poda koristne odgovore, pristojno podati navodila, ki bi temu sodišču lahko omogočila, da razsodi o sporu (glej v tem smislu sodbo z dne 10. marca 2005, Nikoloudi,C‑196/02, EU:C:2005:141, točki 48 in 49).

               35

               Grška vlada v obravnavanem primeru trdi, da je cilj ureditve iz postopka v glavni stvari omogočiti učinkovito izpolnjevanje naloge grške policije in da so nekatere posebne telesne sposobnosti, kot je minimalna telesna višina, potreben in ustrezen pogoj za dosego tega cilja.

               36

               Opozoriti je treba, da je Sodišče že razsodilo, da je skrb za zagotovitev operativne usposobljenosti in dobrega delovanja policije zakonit cilj (glede člena 4(1) Direktive Sveta 2000/78 z dne 27. novembra 2000 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 4, str. 79), katere zgradba, določbe in cilj so v veliki meri primerljivi s tistimi iz Direktive 76/207, glej sodbi z dne 13. novembra 2014, Vital Pérez,C‑416/13, EU:C:2014:2371, točka 44, in z dne 15. novembra 2016, Salaberria Sorondo,C‑258/15, EU:C:2016:873, točka 38).

               37

               Vendar je treba preveriti, ali je zahteva minimalne telesne višine, kakršna je določena z ureditvijo iz postopka v glavni stvari, ustrezna za zagotavljanje uresničitve cilja, ki mu ta ureditev sledi, in ne presega tega, kar je potrebno za njegovo doseganje.

               38

               Čeprav lahko opravljanje nalog policije v zvezi z varovanjem oseb in premoženja, prijetjem in pridržanjem storilcev kaznivih dejanj ter preventivnim patruljiranjem zahteva uporabo fizične moči in s tem posebno fizično sposobnost, pa za nekatere naloge policije, kot na primer pomoč državljanom ali urejanje prometa, očitno ni potreben velik fizični napor (glej v tem smislu sodbo z dne 13. novembra 2014, Vital Pérez,C‑416/13, EU:C:2014:2371, točki 39 in 40).

               39

               Poleg tega, tudi če bi bila za vse naloge, ki jih opravlja grška policija, potrebna posebna fizična sposobnost, ni očitno, da bi bila ta sposobnost nujno vezana na minimalno telesno višino in da je osebe, ki te višine ne dosegajo, naravno ne premorejo.

               40

               V teh okoliščinah je med drugim mogoče upoštevati to, da je grška ureditev do leta 2003 za pristop k natečaju za vpis na akademijo za policijske uradnike in policiste grške policije za moške in ženske določala različni minimalni višini, saj se je za slednje zahtevala minimalna višina 1,65 m, za moške pa 1,70 m.

               41

               Okoliščine, ki jih navaja M.-E. Kalliri, da se za grške oborožene sile, pristaniško policijo in obalno stražo zahtevata različni minimalni višini za moške in ženske ter da je za zadnje določena minimalna višina 1,60 m, so prav tako upoštevne.

               42

               Vsekakor bi bilo mogoče cilj, ki mu sledi ureditev iz postopka v glavni stvari, doseči z ukrepi, ki bi bili za ženske manj neugodni, kot je na primer predizbor kandidatov za natečaj za vpis na akademijo za policijske uradnike in policiste, ki bi temeljil na posebnih preizkusih, s katerimi bi se preverile njihove telesne sposobnosti.

               43

               Iz tega izhaja, da – s pridržkom potrebnih preverjanj, ki jih mora opraviti predložitveno sodišče – navedena ureditev ni utemeljena.

               44

               V teh okoliščinah je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba določbe Direktive 76/207 razlagati tako, da nasprotujejo ureditvi države članice, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, s katero je za pristop kandidatov k natečaju za vpis na policijsko akademijo te države članice določen pogoj minimalne višine 1,70 m ne glede na njihov spol, ker se s to ureditvijo postavlja v manj ugoden položaj veliko večje število žensk kot moških ter ker navedena ureditev ni ustrezna in potrebna za uresničitev zakonitega cilja, ki mu sledi, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

         Stroški

               45

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:

                     Določbe Direktive Sveta 76/207/EGS z dne 9. februarja 1976 o izvrševanju načela enakega obravnavanja moških in žensk v zvezi z dostopom do zaposlitve, poklicnega usposabljanja in napredovanja ter delovnih pogojev, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2002/73/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. septembra 2002, je treba razlagati tako, da nasprotujejo ureditvi države članice, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, s katero je za pristop kandidatov k natečaju za vpis na policijsko akademijo te države članice določen pogoj minimalne višine 1,70 m ne glede na njihov spol, ker se s to ureditvijo postavlja v manj ugoden položaj veliko večje število žensk kot moških ter ker navedena ureditev ni ustrezna in potrebna za uresničitev zakonitega cilja, ki mu sledi, kar mora preveriti predložitveno sodišče.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: grščina.


Sodba Splošnega sodišča (šesti senat) z dne 7. julija 2017.#Sergej Arbuzov proti Svetu Evropske unije.#Skupna zunanja in varnostna politika – Omejevalni ukrepi zaradi razmer v Ukrajini – Zamrznitev sredstev – Seznam oseb, subjektov in organov, za katere se uporabi zamrznitev sredstev in gospodarskih virov – Ohranitev imena tožeče stranke na seznamu – Načelo dobrega upravljanja – Pravica do obrambe – Obveznost obrazložitve – Očitna napaka pri presoji – Lastninska pravica.#Zadeva T-221/15.


title: Sodba Sodišča prve stopnje (prvi senat) z dne 23. septembra 2009. # Helge B. Cohausz proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek razveljavitve - Figurativna znamka Skupnosti acopat - Prejšnje nacionalne besedne znamke COPAT - Relativni razlog za zavrnitev - Neobstoj resne uporabe prejšnjih znamk - Člen 56(2) in (3) Uredbe (ES) št. 40/94 (postal člen 57(2) in (3) Uredbe (ES) št. 207/2009). # Zadeva T-409/07.

text:
      Sodba Sodišča prve stopnje (prvi senat) z dne 23. septembra 2009 – Cohausz proti UUNT – Izquierdo Faces (acopat)
      (Zadeva T-409/07)
      „Znamka Skupnosti – Postopek razveljavitve – Figurativna znamka Skupnosti acopat – Prejšnje nacionalne besedne znamke COPAT – Relativni razlog za zavrnitev – Neobstoj resne uporabe prejšnjih znamk – Člen 56(2) in (3) Uredbe (ES) št. 40/94 (postal člen 57(2) in (3) Uredbe (ES) št. 207/2009)“
      Znamka Skupnosti – Odpoved, razveljavitev in ničnost – Relativni razlogi za ničnost – Registracija v nasprotju s členom 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 (Uredba Sveta (ES) št. 40/94, člen 56(2)) (Glej točke od 37 do 77.)
      Predmet

               Tožba zoper odločbo prvega odbora za pritožbe UUNT z dne 6. septembra 2007 (zadeva R 289/2006‑1) v zvezi s postopkom za ugotovitev
                  ničnosti med Helgejem B. Cohauszem in Joséjem Izquierdom Facesom.

            Podatki o zadevi

               Znamka Skupnosti, ki je predmet zahteve za ugotovitev ničnosti:

               figurativna znamka acopat za storitve iz razredov 35 in 42 – znamka Skupnosti št. 643782

               Imetnik znamke Skupnosti:

               José Izquierdo Faces

               Stranka, ki zahteva ugotovitev ničnosti znamke Skupnosti:

               Helge B. Cohausz

               Pravica iz znamke, ki jo ima stranka, ki zahteva ugotovitev ničnosti:

               nacionalna besedna znamka COPAT za proizvode in storitve iz razredov 9, 35, 41 in 42

               Odločba oddelka za izbris:

               ugotovitev ničnosti znamke Skupnosti

               Odločba odbora za pritožbe:

               razveljavitev odločbe oddelka za izbris in zavrnitev zahteve za ugotovitev ničnosti

      Izrek

                  1)

                  	Tožba se zavrne.

                  2)

                  	Helgeju B. Cohauszu se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 22. novembra 2001. # Ferring SA proti Agence centrale des organismes de sécurité sociale (ACOSS). # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal des affaires de sécurité sociale de Créteil - Francija. # Državne pomoči. # Zadeva C-53/00.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 11. septembra 2003. # Safalero Srl proti Prefetto di Genova. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Giudice di pace di Genova - Italija. # Zadeva C-13/01.


Sodba Sodišča (peti senat) z dne 22. maja 2003. # Freskot AE proti Elliniko Dimosio. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis - Grčija. # Prost pretok blaga - Prosto opravljanje storitev - Državne pomoči. # Zadeva C-355/00.


title: Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 5. junija 2012.#Prokurator Generalny proti Łukaszu Marcinu Bondi.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Sąd Najwyższy.#Zadeva C-489/10.

text:
               Stranke
               Razlogi za odločitev
               Izrek

            Stranke
            V zadevi C-489/10,
            katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Sąd Najwyższy (Poljska) z odločbo z dne 27. septembra 2010, ki je prispela na Sodišče 12. oktobra 2010, v kazenskem postopku proti
            Łukaszu Marcinu Bondi ,
            SODIŠČE (veliki senat),
            v sestavi V. Skouris, predsednik, A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, J.-C. Bonichot, predsedniki senata, in A. Prechal, predsednica senata, A. Rosas, sodnik, R. Silva de Lapuerta, sodnica, K. Schiemann, A. Borg Barthet (poročevalec), L. Bay Larsen, sodniki, M. Berger, sodnica, in E. Jarašiūnas, sodnik,
            generalna pravobranilka: J. Kokott,
            sodna tajnica: K. Sztranc-Sławiczek, administratorka,
            na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 4. oktobra 2011,
            ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
            – za Ł. M. Bondo J. Markowicz, odvetnik,
            – za poljsko vlado M. Szpunar, D. Krawczyk in B. Majczyna, zastopniki,
            – za avstrijsko vlado C. Pesendorfer, zastopnica,
            – za Evropsko komisijo A. Bouquet in A. Szmytkowska, zastopnika,
            po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 15. decembra 2011
            izreka naslednjo
            Sodbo

            Razlogi za odločitev
            1. Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 138(1) Uredbe Komisije (ES) št. 1973/2004 z dne 29. oktobra 2004 o določitvi podrobnih pravil za izvajanje Uredbe Sveta (ES) št. 1782/2003 v zvezi s shemami podpor, iz naslova IV in IVa navedene uredbe, glede uporabe zemljišč v prahi za proizvodnjo surovin (UL L 345, str. 1).
            2. Ta predlog je bil vložen v okviru kazenskega postopka proti Ł. M. Bondi zaradi goljufije pri izjavi o kmetijskih površinah, upravičenih do enotnega plačila na površino.
            Pravni okvir
            Mednarodno pravo
            3. Člen 4(1) Protokola št. 7 k Evropski konvenciji o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, ki je bil podpisan v Strasbourgu 22. novembra 1984 (v nadaljevanju: Protokol št. 7), določa:
            „Pravosodni organi iste države ne smejo nikogar ne kazensko preganjati ne kaznovati za kaznivo dejanje, za katero je bil na podlagi zakona in v skladu s kazenskim postopkom te države s pravnomočno sodbo že oproščen ali obsojen.“
            Pravo Unije
            Uredba (ES, Euratom) št. 2988/95
            4. V Uredbi Sveta (ES, Euratom) št. 2988/95 z dne 18. decembra 1995 o zaščiti finančnih interesov Evropskih skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 1, str. 340) je v četrti, peti, deveti, deseti in dvanajsti uvodni izjavi navedeno:
            „ker je za učinkovit boj proti goljufijam, ki škodujejo finančnim interesom Skupnosti, treba sprejeti skupne predpise za vsa področja, ki jih zajemajo politike Skupnosti;
            ker so v skladu s to uredbo nepravilno ravnanje ter upravni ukrepi in kazni za takšno ravnanje zajeti v sektorskih predpisih;
            […]
            ker so ukrepi in kazni Skupnosti, določeni za dosego ciljev skupne kmetijske politike, sestavni del programov pomoči; ker so namenjeni za dosego ciljev teh programov in ne vplivajo na oceno ravnanja zadevnih gospodarskih subjektov, ki jo dajo pristojni organi držav članic s stališča kazenskega prava; ker je treba njihovo učinkovitost zagotoviti tako, da se takoj v celoti uveljavijo predpisi Skupnosti in se začnejo v celoti uporabljati ukrepi Skupnosti, če tega cilja ni bilo mogoče doseči s sprejetjem preventivnih ukrepov;
            ker je treba sprejeti ustrezne predpise ne samo v skladu s splošnim načelom pravičnosti in načelom sorazmernosti, ampak tudi v skladu z načelom ne bis in idem , ob upoštevanju acquis communautaire pravnega reda Skupnosti in določb posebnih predpisov Skupnosti, ki so obstajali ob začetku veljavnosti te uredbe, da bi preprečili podvajanje finančnih kazni Skupnosti in nacionalnih kazenskih sankcij, izrečenih istim osebam za ista dejanja;
            […]
            ker uporaba te uredbe ne vpliva na uporabo kazenske zakonodaje države članice“.
            5. Člen 1 navedene uredbe določa:
            „1. Za zaščito finančnih interesov Evropskih skupnosti se sprejmejo splošna pravila za enotne preglede ter upravne ukrepe in kazni v zvezi z nepravilnostmi, ki se nanašajo na zakonodajo Skupnosti.
            2. ‚Nepravilnost‘ pomeni vsako kršenje določb zakonodaje Skupnosti, ki je posledica dejanja ali opustitve s strani gospodarskega subjekta, ki je ali bi lahko škodljivo vplivalo na proračun Skupnosti ali proračunska sredstva, ki jih upravljajo, bodisi z zmanjšanjem ali izgubo prihodkov iz lastnih sredstev, ki se zbirajo neposredno v imenu Skupnosti, bodisi z neupravičenimi izdatki.“
            6. Člen 2 iste uredbe določa:
            „1. Upravni pregledi, ukrepi in kazni se uvedejo, če je to potrebno zaradi zagotovitve pravilne uporabe zakonodaje Skupnosti. Biti morajo učinkoviti, sorazmerni in odvračilni, da zagotovijo ustrezno zaščito finančnih interesov Skupnosti.
            2. Za nepravilnost ni mogoče izreči upravne kazni, če kazen ni bila prej določena v aktu Skupnosti. Če so se določbe o upravnih kaznih v predpisih Skupnosti pozneje spremenile, se za nazaj uporabljajo milejše določbe.
            3. Zakonodaja Skupnosti določi vrsto in obseg upravnih ukrepov in kazni, ki so potrebni za pravilno uporabo omenjenih predpisov, ob upoštevanju narave in teže nepravilnosti, podeljenih ali pridobljenih koristi in stopnje odgovornosti.
            4. Postopke za uporabo pregledov, ukrepov in kazni Skupnosti ureja zakonodaja držav članic ob upoštevanju veljavne zakonodaje Skupnosti.“
            7. Člen 4 Uredbe št. 2988/95 določa:
            „1. Praviloma se za vsako nepravilnost odredi odvzem neupravičeno pridobljene koristi:
            – z obveznostjo plačila ali vračila dolgovanega ali neupravičeno prejetega zneska,
            – z izgubo celotne ali dela garancije, ki je bila dana za zavarovanje odobrene koristi ali ob prejemu predplačila.
            2. Uporaba ukrepov iz odstavka 1 je omejena na odvzem pridobljene koristi in, če je tako predvideno, obresti, katerih višina se lahko določi pavšalno.
            3. Če se ugotovi, da so bili v nasprotju s cilji veljavne zakonodaje Skupnosti zaradi pridobitve neke koristi zahtevani pogoji za pridobitev koristi ustvarjeni umetno, se zato korist ne odobri ali pa se odvzame.
            4. Ukrepi iz tega člena se ne štejejo za kazen.“
            8. Člen 5 navedene uredbe določa:
            „1. Za namerno nepravilnost ali nepravilnost iz malomarnosti so predvidene naslednje upravne kazni:
            a) plačilo upravne denarne kazni,
            b) plačilo večjega zneska od neupravičeno prejetega ali utajenega zneska in, kjer je primerno, obresti; znesek se določi v skladu z odstotkom, ki se določi s posebnimi predpisi, in ne sme presegati nujno potrebne ravni, ki še ima odvračilni učinek;
            c) odvzem celotne ali dela koristi, prejete po predpisih Skupnosti, tudi če se je subjekt neupravičeno okoristil samo iz dela te koristi;
            d) izključitev iz ali odvzem koristi za obdobje, ki sledi obdobju, v katerem je nepravilnost nastala;
            e) začasni odvzem dovoljenja ali priznanja, ki je potrebno za udeležbo v programu pomoči Skupnosti;
            f) izguba garancije ali pologa, predloženega za izpolnitev pogojev določenih s predpisi, ali povračilo zneska izplačanega za neupravičeno sproščeno garancijo;
            g) druge kazni, ki so po vrsti in obsegu enakovredne ter izključno gospodarske narave, predvidene v sektorskih predpisih, ki jih je sprejel Svet v skladu s posebnimi zahtevami zadevnih sektorjev in v skladu z izvedbenimi pristojnostmi, ki jih na Komisijo prenese Svet.
            2. Ne glede na določbe sektorskih predpisov, ki obstajajo ob začetku veljavnosti te uredbe, se lahko za druge nepravilnosti določi samo kazni, ki niso enakovredne kazenskim sankcijam iz odstavka 1, če so takšne kazni nujno potrebne za zagotovitev pravilne uporabe pravil.“
            9. Člen 6 Uredbe št. 2988/95 določa:
            „1. Brez vpliva na upravne ukrepe in kazni Skupnosti, ki so bili sprejeti na podlagi sektorskih predpisov, ki obstajajo ob začetku veljavnosti te uredbe, lahko pristojni organ ob uvedbi kazenskega postopka proti zadevni osebi za ista dejanja z odločbo zadrži izrek finančne sankcije, kakršna je upravna denarna kazen. Zastaralni rok iz člena 3 ne teče v času, ko je upravni postopek prekinjen.
            2. Če se kazenski postopek ne nadaljuje, se prekinjeni upravni postopek nadaljuje.
            3. Po končanem kazenskem postopku se prekinjeni upravni postopek nadaljuje, če to ni v nasprotju s splošnimi pravnimi načeli.
            4. Če se upravni postopek nadaljuje, upravni organ zagotovi, da je izrečena kazen najmanj enakovredna kazni, določeni v predpisih Skupnosti, pri čemer se lahko upošteva vsako kazen, ki jo je isti osebi za isto dejanje izrekel sodni organ.
            5. Odstavki 1 do 4 ne veljajo za finančne kazni, ki so sestavni del sistema finančne pomoči in ki se lahko uporabijo neodvisno od katerih koli kazenskih sankcij, če in kolikor niso enakovredne takšnim sankcijam.“
            Uredba (ES) št. 1782/2003
            10. V Uredbi Sveta (ES) št. 1782/2003 z dne 29. septembra 2003 o skupnih pravilih za sheme neposrednih podpor v okviru skupne kmetijske politike in o uvedbi nekaterih shem podpor za kmete ter o spremembi uredb (EGS) št. 2019/93, (ES) št. 1452/2001, (ES) št. 1453/2001, (ES) št. 1454/2001, (ES) 1868/94, (ES) št. 1251/1999, (ES) št. 1254/1999, (ES) št. 1673/2000, (EGS) št. 2358/71 in (ES) št. 2529/2001 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 40, str. 269), kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 118/2005 z dne 26. januarja 2005 (UL L 24, str. 15, v nadaljevanju: Uredba št. 1782/2003), je v uvodni izjavi 21 navedeno:
            „Sheme podpore v okviru skupne kmetijske politike predvidevajo neposredno dohodkovno podporo, zlasti z namenom, da se kmetijski skupnosti zagotovi primeren življenjski standard. Ta cilj je tesno povezan z ohranitvijo podeželja. Da bi se izognili neprimernim dodelitvam sredstev Skupnosti se podpora ne bi smela izplačati kmetom, ki so umetno ustvarili pogoje, potrebne za pridobitev takih plačil.“
            11. Člen 24 Uredbe št. 1782/2003 določa:
            „1. Kadar se ugotovi, da kmet ne izpolnjuje pogojev za upravičenost, ki se nanašajo na odobritev pomoči, predvidene v tej uredbi ali v členu 2a Uredbe (ES) št. 1259/1999, se brez vpliva na znižanja in izključitve, predvidene v členu 6 te uredbe, za plačilo ali del plačila, ki je odobreno ali se bo odobrilo in za katero so izpolnjeni pogoji za upravičenost, opravijo znižanja in izključitve, ki se določijo v skladu s postopkom iz člena 144(2) te uredbe.
            2. Odstotek znižanja se postopoma dviguje glede na resnost, obseg, trajnost in ponavljanje ugotovljenega neskladja do popolne izključitve iz ene ali več shem pomoči za eno ali več koledarskih let.“
            Uredba št. 1973/2004
            12. V uvodni izjavi 69 Uredbe št. 1973/2004 je navedeno:
            „Člen 143b Uredbe […] št. 1782/2003 dovoljuje Češki, Estoniji, Cipru, Latviji, Litvi, Madžarski, Malti, Poljski, Slovaški in Sloveniji (novim državam članicam), da neposredna plačila nadomestijo z enotnim plačilom (,shema enotnega plačila na površino‘). Češka, Estonija, Ciper, Latvija, Litva, Madžarska, Poljska in Slovaška so se tako tudi odločile. Zato je treba določiti podrobna pravila za uporabo sheme enotnega plačila na površino.“
            13. Člen 138 navedene uredbe določa:
            „1. Razen v primerih višje sile ali izjemnih okoliščinah – tako kot je določeno v členu 72 Uredbe (ES) št. 796/2004 [– če] se namreč z administrativnimi pregledi ali s pregledi na kraju samem ugotovi, da je nastala razlika med prijavljeno površino in določeno površino, po točki (22) člena 2 Uredbe (ES) št. 796/2004, večja od 3 %, a hkrati manjša od 30 % določene površine, bo znesek, odobren v shemi enotnega plačila na površino, znižan za zadevno leto, in sicer za dvakraten znesek odkrite razlike.
            V primeru, da je razlika večja od 30 % določene površine, se za zadevno leto pomoč ne dodeli.
            V primeru, da je razlika večja od 50 % določene površine, kmet prav tako ne bo prejel pomoči v znesku, ki ustreza razliki med prijavljeno in določeno površino. Znesek bo določen glede na plačila pomoči, do katerih je kmet upravičen v okviru zahtevkov, ki jih vloži v obdobju treh koledarskih let po koledarskem letu rezultatov.
            2. Kadar so razlike med prijavljeno in določeno površino posledica namenoma povzročenih nepravilnosti, se pomoč, do katere je kmet upravičen, za zadevno koledarsko leto ne odobri.
            Poleg tega kmet, kadar je razlika večja od 20 % določene površine, ponovno ne bo prejel pomoči v znesku, ki ustreza razliki med prijavljeno in določeno površino. Znesek bo določen glede na plačila pomoči, do katerih je kmet upravičen v okviru zahtevkov, ki jih vloži v obdobju treh koledarskih let po koledarskem letu rezultatov.
            3. Za določitev določene površine iz točke (22) člena 2 Uredbe (ES) št. 796/2004 se začnejo uporabljati člen 143b(5) in prvi pododstavek člena 143b(6) Uredbe […] št. 1782/2003 ter člen 137 te uredbe.“
            Poljska ureditev
            14. Člen 297(1) zakona z dne 6. junija 1997 – kazenskega zakonika (ustawa z dnia 6 czerwca 1997 r. – Kodeks karny, Dz. U iz leta 1997, št. 88, postavka 553) določa:
            „Kdor zase ali za kogar koli drugega, zato da bi od banke ali druge organizacijske enote, ki opravlja podobno gospodarsko dejavnost na podlagi zakona, ali organa ali institucije, ki razpolaga z javnimi sredstvi, pridobil kredit, posojilo, poroštvo, garancijo, akreditiv, dotacijo, subvencijo, potrdilo banke o obveznosti na podlagi poroštva, garancije ali podobne finančne storitve z določenim ekonomskim ciljem, elektronski plačilni instrument ali javno naročilo, predloži ponarejen ali spremenjen dokument ali dokument z neresničnimi ali potvorjenimi podatki ali goljufivo pisno izjavo glede okoliščin, ki so pomembne za pridobitev navedene finančne pomoči, plačilnega instrumenta ali naročila, se kaznuje z zaporom od treh mesecev do petih let.“
            15. Člen 17(1), točki 7 in 11, zakona z dne 6. junija 1997 – zakonika o kazenskem postopku (ustawa z dnia 6 czerwca 1997 r. – Kodeks postępowania karnego, Dz. U. iz leta 1997, št. 89, postavka 555, v nadaljevanju: zakonik o kazenskem postopku) določa:
            „Postopek se ne uvede ali se ustavi, če se je že začel, kadar:
            […]
            je bil kazenski postopek zaradi istega dejanja in zoper isto osebo pravnomočno ustavljen ali že poteka,
            […]
            druge okoliščine izključujejo pregon.
            […]“
            Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
            16. Ł. M. Bonda je 16. maja 2005 pri Biuro Powiatowe Agencji Restrukturyzacji i Modernizacji Rolnictwa (regionalni urad agencije za prestrukturiranje in modernizacijo kmetijstva, v nadaljevanju: urad) vložil zahtevek za odobritev enotnega plačila na površino za leto 2005.
            17. V tem zahtevku je predložil neresnično izjavo o velikosti obdelanih kmetijskih površin in poljščin, ki jih na teh površinah prideluje, saj je v njej precenil površino, namenjeno kmetijstvu, in namesto 113,49 hektarja navedel 212,78 hektarja.
            18. Direktor urada je 25. junija 2006 na podlagi člena 138(1) Uredbe št. 1973/2004 sprejel odločbo, s katero je Ł. M. Bondi zavrnil enotno plačilo na površino za leto 2005 in mu naložil sankcijo v obliki izgube pravic do enotnega plačila na površino v višini zneska razlike med dejansko in prijavljeno površino za tri koledarska leta po letu, v katerem je predložil neresnično izjavo.
            19. Sąd Rejonowy w Goleniowie (okrajno sodišče v Goleniówu) je s sodbo z dne 14. julija 2009 Ł. M. Bondo na podlagi člena 297(1) zakona z dne 6. junija 1997 – kazenskega zakonika obsodilo zaradi goljufije pri pridobitvi subvencije, ker je zato, da pridobi subvencijo, podal lažno izjavo o dejstvih, ki so bistvena za odobritev enotnega plačila na površino. Ł. M. Bondi je bila zato izrečena pogojna obsodba z določeno kaznijo osem mesecev zapora s preizkusno dobo dveh let in denarna kazen v višini 80 dnevnih zneskov po 20 PLN.
            20. Ł. M. Bonda se je zoper to sodbo pritožil pri Sąd Okręgowy w Szczecinie (okrožno sodišče v Szczecinu), to pa je sodbo razveljavilo in odločilo, da kazenski postopek ni dopusten, ker je bila Ł. M. Bondi že izrečena upravna sankcija za isto dejanje. Zato je to sodišče na podlagi člena 17(1), točka 11, zakonika o kazenskem postopku z odločbo z dne 19. marca 2010 kazenski postopek ustavilo.
            21. Prokurator Generalny (generalni državni tožilec) je zoper to sodbo vložil kasacijsko pritožbo pri Sąd Najwyższy (vrhovno sodišče), v kateri je zatrjeval očitno kršitev postopkovnega pravila iz navedenega člena 17(1), točka 11.
            22. Čeprav ni nobenega dvoma, da je dejanje, za katero je bil Ł. M. Bondi izrečen ukrep iz člena 138(1) Uredbe št. 1973/2004, enako dejanju, za katero je bil kazensko obsojen, Sąd Najwyższy meni, da je odločba o ustavitvi kazenskega postopka proti Ł. M. Bondi napačna, ker temelji na členu 17(1), točka 11, zakonika o kazenskem postopku.
            23. Sąd Najwyższy namreč meni, da bi le člen 17(1), točka 7, zakonika o kazenskem postopku lahko bil pravilna pravna podlaga za ustavitev tega postopka. Zato bi bilo treba za odločitev o sporu o glavni stvari ugotoviti, ali je mogoče postopek, ki ga je uvedel urad, šteti za kazenski postopek v smislu te določbe. Predložitveno sodišče glede tega pojasnjuje, da je to vprašanje, čeprav dobesedna razlaga navedene določbe nalaga zavrnilni odgovor nanj, vseeno treba razlagati ob upoštevanju člena 4(1) Protokola št. 7.
            24. V teh okoliščinah Sąd Najwyższy meni, da je nujna presoja pravne narave sankcije, ki je bila kmetu naložena na podlagi člena 138(1) Uredbe št. 1973/2004.
            25. Ker je Sąd Najwyższy menilo, da je odločitev o sporu, ki mu je predložen, odvisna od razlage navedenega člena 138, je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
            „Kakšna je pravna narava sankcije iz člena 138 [Uredbe št. 1973/2004], v skladu s katero se kmetu v letih, ki sledijo letu, v katerem je predložil neresnično izjavo o […] površin[i], ki je podlaga za [enotno plačilo na površino], odrečejo neposredna plačila?“
            Vprašanje za predhodno odločanje
            26. Predložitveno sodišče z vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 138(1) Uredbe št. 1973/2004 razlagati tako, da ukrepi, določeni v drugem in tretjem pododstavku te določbe, s katerimi je kmet izključen od pomoči za leto, za katero je predložil neresnično izjavo o upravičeni površini, in s katerimi se pomoč, ki bi jo lahko zahteval za naslednja tri koledarska leta, zniža za znesek, ki ustreza razliki med prijavljeno in ugotovljeno površino, pomenijo kazenske sankcije.
            27. Najprej je treba ugotoviti, da Sąd Najwyższy prosi Sodišče za razlago člena 138(1) Uredbe št. 1973/2004, ker se načelo ne bis in idem , kakor ga določa člen 17(1), točka 7, zakonika o kazenskem postopku, lahko uporabi v postopku v glavni stvari le, če je ukrepe iz tega člena 138(1) mogoče opredeliti za kazenske sankcije.
            28. V zvezi s tem je treba opozoriti, da je Sodišče že presodilo, da sankcije, določene v predpisih skupne kmetijske politike, kot je začasna izključitev gospodarskega subjekta iz sistema pomoči, niso kazenske (glej sodbe z dne 18. novembra 1987 v zadevi Maizena in drugi, 137/85, Recueil, str. 4587, točka 13; z dne 27. oktobra 1992 v zadevi Nemčija proti Komisiji, C-240/90, Recueil, str. I-5383, točka 25, in z dne 11. julija 2002 v zadevi Käserei Champignon Hofmeister, C-210/00, Recueil, str. I-6453, točka 43).
            29. Sodišče je namreč menilo, da so take izključitve namenjene boju proti številnim nepravilnostim, ki so storjene pri pomočeh v kmetijstvu in ki lahko z velikimi obremenitvami proračuna Unije ogrožajo ukrepe, ki jih institucije Skupnosti sprejmejo na tem področju za stabilizacijo trgov, podporo življenjske ravni kmetov in zagotovitev primernih cen pri dobavah potrošnikom (glej zgoraj navedeno sodbo Käserei Champignon Hofmeister, točka 38).
            30. Sodišče je v utemeljitvi svoje analize še navedlo, da so kršena pravila naslovljena samo na gospodarske subjekte, ki so se svobodno odločili za to, da bodo uporabili sistem pomoči na področju kmetijstva (glej zgoraj navedene sodbe Maizena in drugi, točka 13; Nemčija proti Komisiji, točka 26, in Käserei Champignon Hofmeister, točka 41). Dodalo je, da je v sistemu pomoči Unije, v katerem je nujen pogoj za odobritev pomoči to, da upravičenec jamči za poštenost in zanesljivost, sankcija, sprejeta pri neupoštevanju teh zahtev, poseben upravni instrument, ki je sestavni del sistema pomoči in je namenjen zagotavljanju dobrega finančnega upravljanja javnih sredstev Unije (zgoraj navedena sodba Käserei Champignon Hofmeister, točka 41).
            31. Ni razlogov za drugačen odgovor glede ukrepov iz člena 138(1), drugi in tretji pododstavek, Uredbe št. 1973/2004.
            32. Ni namreč sporno, da se lahko le za subjekte, ki so zaprosili za pomoč iz sistema pomoči, uvedenega z Uredbo št. 1973/2004, uporabijo ukrepi iz njenega člena 138(1), drugi in tretji pododstavek, kadar se izkaže, da podatki, ki so jih ti subjekti predložili v utemeljitev svojega zahtevka, niso resnični. Poleg tega so tudi ti ukrepi poseben upravni instrument, ki je sestavni del specifičnega sistema pomoči in je namenjen zagotavljanju dobrega finančnega upravljanja javnih sredstev Unije.
            33. V zvezi s tem je treba dodati, da iz člena 1 Uredbe št. 2988/95, ki določa skupni pravni okvir za vsa področja, ki jih zajemajo politike Skupnosti, najprej izhaja, da je vsako kršenje določb zakonodaje Skupnosti, ki je posledica dejanja ali opustitve gospodarskega subjekta, ki je ali bi lahko škodljivo vplivalo na proračun Skupnosti ali proračunska sredstva, ki jih te upravljajo, opredeljeno kot „nepravilnost“ in pripelje do izreka „upravnih ukrepov in kazni“.
            34. Poleg tega iz člena 5(1)(c) in (d) Uredbe št. 2988/95 izhaja, da odvzem celotne ali dela koristi, prejete po predpisih Skupnosti, tudi če se je subjekt neupravičeno okoristil samo iz dela te koristi, in izključitev iz ali odvzem koristi za obdobje, ki sledi obdobju, v katerem je nepravilnost nastala, pomenita upravno kazen. Člen 138(1) Uredbe št. 1973/2004 se nanaša na ta primera.
            35. Nazadnje, medtem ko člen 6, od (1) do (4), Uredbe št. 2988/95 vsebuje pravila o upoštevanju nacionalnega kazenskega postopka v upravnem postopku po pravu Unije, iz devete uvodne izjave in člena 6(5) te uredbe izhaja, da so upravne sankcije, določene za dosego ciljev skupne kmetijske politike, sestavni del sistemov pomoči, da imajo lasten namen in da se lahko uporabijo neodvisno od katerih koli kazenskih sankcij, če in kolikor niso enakovredne takšnim sankcijam.
            36. Upravne narave ukrepov iz člena 138(1), drugi in tretji pododstavek, Uredbe št. 1973/2004 ne omaja sodna praksa Evropskega sodišča za človekove pravice glede pojma „kazenski postopek“ v smislu člena 4(1) Protokola št. 7, na katerega se sklicuje predložitveno sodišče.
            37. V skladu s to sodno prakso so v zvezi s tem upoštevna tri merila. Prvo merilo je pravna opredelitev kršitve v nacionalnem pravu, drugo je narava kršitve in tretje je vrsta in teža sankcije, ki se lahko izreče kršitelju (glej zlasti sodbi Evropskega sodišča za človekove pravice z dne 8. junija 1976 v zadevi Engel in drugi proti Nizozemski, série A št. 22, točke od 80 do 82, in z dne 10. februarja 2009 v zadevi Zolotoukhine proti Rusiji, pritožba št. 14939/03, točki 52 in 53).
            38. Glede prvega merila je treba navesti, da se v pravu Unije, ki ga je v tem primeru treba enačiti z „nacionalnim pravom“ v smislu sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice, ukrepi iz člena 138(1) Uredbe št. 1973/2004 ne štejejo za kazenske.
            39. Glede drugega merila je treba preveriti, ali sankcija, ki se naloži subjektu, sledi predvsem represivnemu cilju.
            40. V obravnavanem primeru analiza, opravljena v točkah od 28 do 32 te sodbe, kaže, da je mogoče ukrepe iz člena 138(1), drugi in tretji pododstavek, Uredbe št. 1973/2004 uporabiti le za gospodarske subjekte, ki uporabijo sistem pomoči, uveden s to uredbo, in da cilj teh ukrepov ni represiven, ampak gre v bistvu za to, da se upravljanje sredstev Unije zaščiti z začasno izključitvijo upravičenca, ki je v zahtevku za pomoč podal neresnične izjave.
            41. Kot je navedla generalna pravobranilka v točki 65 sklepnih predlogov, nerepresivnost teh ukrepov potrjuje tudi dejstvo, da je pogoj za zmanjšanje zneska pomoči, ki ga je mogoče kmetu izplačati v letih, ki sledijo letu, v katerem je bila ugotovljena nepravilnost, predložitev zahtevka za ta leta. Tako je za kmeta, če ne vloži zahtevka za naslednja leta, sankcija, ki bi se mu naložila na podlagi člena 138(1) Uredbe št. 1973/2004, brez učinka. Tako je tudi, če ta kmet ne izpolnjuje več pogojev, ki se zahtevajo za dodelitev pomoči. Nazadnje kazen prav tako delno izgubi učinek, kadar je znesek pomoči, za katero lahko kmet zaprosi v naslednjih letih, manjši od zneska odbitka, ki se izvede na podlagi ukrepa znižanja neupravičeno prejete pomoči.
            42. Torej drugo merilo, omenjeno v točki 37 te sodbe, ne zadošča, da bi se ukrepi iz člena 138(1) Uredbe št. 1973/2004 šteli za kazenske.
            43. Glede tretjega merila je poleg tega, kar je poudarjeno v točki 41 te sodbe, treba navesti, da je edini učinek sankcij, določenih v členu 138(1), drugi in tretji pododstavek, Uredbe št. 1973/2004, to, da se zadevnemu kmetu odvzame možnost, da pridobi pomoč.
            44. Zato navedenih sankcij ni mogoče enačiti s kazenskimi sankcijami na podlagi tretjega merila, omenjenega v točki 37 te sodbe.
            45. Iz vseh preudarkov izhaja, da značilnosti sankcij iz člena 138(1) Uredbe št. 1973/2004 niso take, da bi jih bilo treba opredeliti za kazenske.
            46. Zato je na zastavljeno vprašanje treba odgovoriti, da se mora člen 138(1) Uredbe št. 1973/2004 razlagati tako, da ukrepi, določeni v drugem in tretjem pododstavku te določbe, s katerimi je kmet izključen od pomoči za leto, za katero je predložil neresnično izjavo o upravičeni površini, in s katerimi se pomoč, ki bi jo lahko zahteval za naslednja tri koledarska leta, zniža za znesek, ki ustreza razliki med prijavljeno in ugotovljeno površino, niso kazenske sankcije.
            Stroški
            47. Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

            Izrek
            Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
            Člen 138(1) Uredbe Komisije (ES) št. 1973/2004 z dne 29. oktobra 2004 o določitvi podrobnih pravil za izvajanje Uredbe Sveta (ES) št. 1782/2003 v zvezi s shemami podpor, iz naslova IV in IVa navedene uredbe, glede uporabe zemljišč v prahi za proizvodnjo surovin je treba razlagati tako, da ukrepi, določeni v drugem in tretjem pododstavku te določbe, s katerimi je kmet izključen od pomoči za leto, za katero je predložil neresnično izjavo o upravičeni površini, in s katerimi se pomoč, ki bi jo lahko zahteval za naslednja tri koledarska leta, zniža za znesek, ki ustreza razliki med prijavljeno in ugotovljeno površino, niso kazenske sankcije.