title: Sodba Sodišča (peti senat) z dne 7. junija 2007.#Manfred Otten proti Landwirtschaftskammer Niedersachsen.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Bundesverwaltungsgericht - Nemčija.#Uredba Sveta (EGS) št. 3950/92, kot je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 1256/1999 - Člen 7(2) - Prenehanje kmetijskih zakupnih razmerij - Prehodna pridobitev referenčne količine za zakupnika, ki ni proizvajalec mleka niti to ne bo postal - Prenos referenčne količine prek državnega prodajnega mesta na proizvajalca, izveden v najkrajšem mogočem času.#Zadeva C-278/06.

text:
      Zadeva C-278/06
      Manfred Otten
      proti
      Landwirtschaftskammer Niedersachsen
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesverwaltungsgericht)
      „Uredba Sveta (EGS) št. 3950/92, kot je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 1256/1999 – Člen 7(2) – Prenehanje kmetijskih zakupnih razmerij – Prehodna pridobitev referenčne količine za zakupnika, ki ni proizvajalec mleka niti to ne bo postal – Prenos referenčne količine prek državnega prodajnega mesta na proizvajalca, izveden v najkrajšem mogočem času“
      Povzetek sodbe
      Kmetijstvo – Skupna ureditev trgov – Mleko in mlečni proizvodi – Dodatna dajatev za mleko
      (Uredba Sveta št. 3950/92, kot je bila spremenjena z Uredbo št. 1256/1999, člen 7(2))
      Člen 7(2) Uredbe št. 3950/92 o uvedbi dodatne dajatve v sektorju mleka in mlečnih proizvodov, kot je bila spremenjena z Uredbo
         št. 1256/1999, je treba razlagati tako, da ob prenehanju kmetijskih zakupnih razmerij glede mlečnega gospodarstva z njim povezane
         mlečne količine lahko preidejo nazaj k zakupodajalcu, če ta, ki ni proizvajalec in ni imel namena, da bo to postal, prek državnega
         prodajnega mesta to količino v najkrajšem mogočem času prenese na osebo, ki status proizvajalca ima.

      (Glej točko 40 in izrek.)
SODBA SODIŠČA (peti senat)
      z dne 7. junija 2007(*)

      „Uredba Sveta (EGS) št. 3950/92, kot je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 1256/1999 – Člen 7(2) – Prenehanje kmetijskih zakupnih razmerij – Prehodna pridobitev referenčne količine za zakupnika, ki ni proizvajalec mleka niti to ne bo postal – Prenos referenčne količine prek državnega prodajnega mesta na proizvajalca, izveden v najkrajšem mogočem času“
      V zadevi C-278/06,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Bundesverwaltungsgericht
         (Nemčija) z odločbo z dne 18. maja 2006, ki je prispela na Sodišče 26. junija 2006, v postopku

      Manfred Otten
      proti
      Landwirtschaftskammer Niedersachsen,

      ob udeležbi
      Jonnyja Kücka
      in
      Vertreterin des Bundesinteresses beim Bundesverwaltungsgericht,

      SODIŠČE (peti senat),
      v sestavi R. Schintgen, predsednik senata, A. Borg Barthet in M. Ilešič (poročevalec), sodnika,
      generalni pravobranilec: Y. Bot,
      sodni tajnik: B. Fülöp, administrator,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 29. marca 2007,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za M. Ottna G.-W. Bieniek, odvetnik,
      –        za Landwirtschaftskammer Niedersachsen H. Steggewentz, zastopnica,
      –        za nemško vlado M. Lumma in C. Blaschke, zastopnika,
      –        za Komisijo Evropskih skupnosti J. Schieferer in F. Erlbacher ter H. Tserepa-Lacombe, zastopniki,
      na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 7(2) Uredbe Sveta (EGS) št. 3950/92 z dne 28. decembra 1992
         o uvedbi dodatne dajatve v sektorju mleka in mlečnih proizvodov (UL L 405, str. 1), kot je bila spremenjena z Uredbo Sveta
         (ES) št. 1256/1999 z dne 17. maja 1999 (UL L 160, str. 73, v nadaljevanju: Uredba št. 3950/92).

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med M. Ottnom, nekdanjim zakupnikom zemljišč, namenjenih mlečnemu gospodarstvu, in
         Landwirtschaftskammer Niedersachsen (kmetijsko zbornico Spodnje Saške) glede prenosa referenčne količine mleka ali mlečnih
         izdelkov zakupodajalcu, če ta, ki nima statusa proizvajalca mleka in mlečnih izdelkov, v najkrajšem mogočem času prek državnega
         prodajnega mesta prenese količino tretjemu, ki ta status ima.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3        Leta 1984 je bila zaradi dolgotrajnega neravnovesja med ponudbo in povpraševanjem v mlečnem sektorju s členom 5c Uredbe Sveta
         (EGS) št. 804/68 z dne 27. junija 1968 o skupni ureditvi trga mleka in mlečnih proizvodov (UL L 148, str. 13), kot je bila
         spremenjena z Uredbo Sveta št. 856/84 z dne 31. marca 1984 (UL L 90, str. 10), uvedena shema dodatne mlečne dajatve. Ta določba
         določa, da se mora dajatev za mleko plačati za količine mleka, ki presegajo referenčno količino, ki se določi.

      4        Splošna pravila za uporabo dodatne dajatve so bila določena z Uredbo Sveta št. 857/84 z dne 31. marca 1984 o sprejetju splošnih
         pravil za uporabo dajatve iz člena 5c Uredbe (EGS) št. 804/68 v sektorju mleka in mlečnih proizvodov (UL L 90, str. 13).

      5        Uredba št. 857/84 je bila razveljavljena z Uredbo št. 3950/92, ki je to shemo dodatne dajatve podaljšala do 1. aprila 2000,
         čeprav bi se na začetku morala uporabljati le do 1. aprila 1993.

      6        Člen 7(2) Uredbe št. 3950/92 določa:

      „Če ni dogovora med strankami v primeru zakupov, ki potečejo brez možnosti obnovitve pod podobnimi pogoji in ni dogovora med
         strankama/i, ali v razmerah s primerljivimi pravnimi učinki, se referenčne količine, ki pripadajo zadevnemu gospodarstvu,
         v celoti ali deloma prenesejo proizvajalcem, ki gospodarstvo prevzamejo, in sicer v skladu z določbami, ki so jih države članice
         sprejele ali jih sprejmejo, in pri tem upoštevajo zakonite interese strank.“

      7        Člen 8 te uredbe določa:

      „ Z namenom dokončanja prestrukturiranja proizvodnje mleka ali izboljšanja okolja lahko države članice sprejmejo enega ali
         več naslednjih ukrepov v skladu s podrobnimi pravili, ki jih določijo ob upoštevanju zakonitih interesov strank:

      […]
      b) na podlagi objektivnih meril določijo pogoje, po katerih lahko proizvajalci na začetku dvanajstmesečnega obdobja v zameno
         za plačilo dosežejo, da jim pristojni organ ali telo, ki ga ta organ določi, ponovno dodeli referenčne količine, ki so jih
         ob koncu predhodnega dvanajstmesečnega obdobja dokončno sprostili drugi proizvajalci, v zameno za kompenzacijo v enem ali
         več letnih obrokih, ki so enaki zgoraj navedenemu izplačilu;

      […]
      e) na zahtevek proizvajalca pristojnemu organu ali telesu, ki ga ta organ določi, dovolijo dokončen prenos referenčnih količin
         brez prenosa odgovarjajočih zemljišč, ali obratno, s ciljem izboljšanja strukture proizvodnje mleka na ravni gospodarstva
         ali da se omogoči ekstenzifikacija proizvodnje.

      […]“
      8        Člen 9 Uredbe št. 3950/92 določa:

      „Za namene te uredbe:
      […]
      c) „proizvajalec“: pomeni fizično ali pravno osebo ali skupino fizičnih in pravnih oseb, ki gospodarijo z gospodarstvom znotraj
         geografskega območja Skupnosti in:

      - prodaja mleko ali druge mlečne izdelke neposredno porabniku
      in/ali
      - jih oddaja odkupovalcu;
      […]“
       Nacionalna ureditev
      9        Ureditev prenosa referenčnih količin oddaje mleka ali mlečnih izdelkov ureja uredba o uporabi dodatne dajatve (Zusatzabgabenverordnung)
         z dne 12. januarja 2000 (BGB1. 2000 I, str. 27, v nadaljevanju: uredba ZAV), ki je začela veljati 1. aprila 2000.

      10      Uredba ZAV določa, da se referenčne količine načeloma ne smejo prodajati več kot trikrat na leto, in sicer 1. aprila, 1. julija
         ali 30. oktobra prek državnih prodajnih mest, po natančno določenemu postopku, ki ne upošteva površine zemljišča, namenjenega
         za mlečno gospodarstvo.

      11      Pogodba o kmetijsko zakupnem razmerju v postopku v glavni stvari, ki je bila sklenjena pred 1. aprilom 2000, člen 7(1), prvi
         stavek, uredbe o zagotovljenih mlečnih količinah (Milchgarantiemengenverordnung) z dne 25. maja 1984 (BGB1 1984 I, str. 720),
         kot je bila spremenjena z triintrideseto uredbo o spremembi z dne 25. marca 1996 (BGB1 1996 I, str. 535), se uporablja posredno
         s členom 12(2), prvi stavek, uredbe ZAV. Na podlagi člena 7(1), prvi stavek, uredbe o zagotovljenih količinah mleka je treba
         referenčno količino v primeru izteka kmetijsko zakupnega razmerja vrniti zakupodajalcu.

      12      Če se referenčna količina prenese na zakupodajalca, člen 12(2), prvi stavek, uredbe ZAV določa, da se 33 % te količine nameni
         za rezervo Landa.

       Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      13      Leta 1974 je predhodnik M. Ottna z J. Kückom sklenil kmetijsko zakupno razmerje za nedoločen čas za proizvodnjo mleka za zemljišče
         s površino 4,1862 hektara.

      14      Leta 1984 je bila v okviru uvedbe ureditve dodatnih dajatev za proizvajalce mleka, ki prekoračijo dodeljene referenčne količine,
         predhodniku M. Ottna dodeljena določena referenčna količina na podlagi te površine, ki jo je vzel v zakup za proizvodnjo mleka.

      15      Leta 2000 sta M. Otten in J. Kück odpovedala pogodbo o zakupnem razmerju, ki ju je zavezovala do 1. januarja 2001. Gospodarstvo
         je bilo torej tega dne vrnjeno J. Kücku.

      16      Na predlog J. Kücka je Landwirtschaftskammer Hannover (kmetijska zbornica Hanovra) z upravno odločbo z dne 14. februarja 2001,
         spremenjeno 27. aprila 2001, potrdila, da se nanj prenese referenčna količina 9315 kg. Odločila je tudi, da je bila referenčna
         količina 4588 kg vzeta in dodana rezervi Landa, saj J. Kück ni bil proizvajalec.

      17      M. Otten je zoper to odločbo vložil pritožbo, ki jo je Landwirtschaftskammer Hannover zavrnila.

      18      M. Otten je nato vložil tožbo pri Verwaltungsgericht Stade (upravnem sodišču Stade), ki je ti odločbi razglasila za nični.

      19      S sodbo z dne 16. marca 2005 je Niedersächsisches Oberverwaltungsgericht (višje upravno sodišče Spodnje Saške) zavrnilo pritožbo
         Landwirtschaftskammer Niedersachsen. Niedersächsisches Oberverwaltungsgericht je ugotovilo, da če se kmetijsko zakupno razmerje
         za mlečno gospodarstvo konča, se referenčna količina vrne zakupodajalcu le, če je on sam proizvajalec ali pa če takoj prenese
         zemljišče drugemu proizvajalcu.

      20      Landwirtschaftskammer Niedersachsen je vložilo revizijo pri Bundesverwaltungsgericht.

      21      To sodišče je ugotovilo, da je bilo glede na razlago, ki jo je v sodbi z dne 20. junija 2002 v zadevi Thomsen (C-401/99, Recueil,
         str. I-5775) podalo Sodišče za zakupodajalca, ki nima statusa proizvajalca, vedno mogoča začasna pridobitev, če je po eni
         strani ta pridobitev začasna in je potrebna po nacionalni zakonodaji ter če, po drugi strani, pride do novega zakupnega razmerja
         z zakupnikom, ki ima status proizvajalca. Končni rezultat teh dveh prenosov se, glede na razlago te sodbe, ki jo je podalo
         predložitveno sodišče, obravnava kot ena transakcija prenosa referenčne količine drugemu proizvajalcu (zgoraj navedena sodba
         Thomsen, točka 43).

      22      To razlago bi bilo treba uporabiti tudi v zadevi v postopku v glavni stvari, ko je bil prenos zemljišč, v okviru druge transakcije
         prenosa in na podlagi nove nacionalne ureditve, ločen od prenosa referenčnih količin.

      23      Poleg tega se po tej razlagi referenčne količine uporabljajo za namen proizvodnje ali trženja mleka tako, da zakupodajalec,
         ki nima statusa proizvajalca, s tem da se sklicuje na tržno vrednost teh količin, ne more pridobiti zgolj finančnih koristi
         (sodba z dne 20. junija 2002 v zadevi Mulligan in drugi, C-313/99, Recueil, str. I‑5719, točka 30, in zgoraj navedena sodba
         Thomsen, točka 39, ter v tem smislu tudi sodba z dne 13. aprila 2000 v zadevi Karlsson in drugi, C-292/97, Recueil, str. I-2737,
         točka 57).

      24      V teh okoliščinah je Bundesverwaltungsgericht prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:

      „Ali je treba člen 7(2) Uredbe št. 3950/92 […] razlagati tako, da lahko pri prenehanju kmetijskih zakupnih razmerij glede
         mlečnega gospodarstva ali zemljišča za proizvodnjo mleka z njimi povezane referenčne količine ponovno preidejo v posest zakupodajalca
         tudi v primeru, ko on sam ni ali ne bo imel statusa proizvajalca, če referenčne količine prek državnega prodajnega mesta v
         najkrajšem roku prenese na tretjo osebo, ki ta status ima?“

       Vprašanje za predhodno odločanje
      25      Z vprašanjem predložitveno sodišče želi izvedeti, če je treba člen 7(2) Uredbe št. 3950/92 razlagati tako, da ob prenehanju
         kmetijskih zakupnih razmerij glede mlečnega gospodarstva z njim povezane mlečne količine lahko preidejo nazaj k zakupodajalcu,
         če ta, ki ni proizvajalec in ni imel namena, da bi to postal, prek državnega prodajnega mesta to količino v najkrajšem mogočem
         času prenese na osebo, ki status proizvajalca ima.

      26      Poleg tega je treba po eni strani poudariti, da iz splošne sistematike skupnostne ureditve na področju dodatnih dajatev na
         mleko izhaja, da je mogoče referenčno količino načeloma dodeliti kmetovalcu le, če ima status proizvajalca (glej v tem smislu
         zlasti sodbo z dne 26. oktobra 2006 v zadevi Kibler, C-275/05, ZOdl., str. I-10569, točka 21, in navedena sodna praksa).

      27      V skladu s členom 7(2) Uredbe št. 3950/92 se po poteku kmetijskih zakupnih razmerij glede mlečnega gospodarstva z njim povezana
         referenčna količina načeloma lahko deloma ali v celoti prenese na zakupodajalca le, če ima status proizvajalca v smislu člena
         9(c) te uredbe (zgoraj navedena sodba Thomsen, točka 41).

      28      V teh okoliščinah se prehodna pridobitev referenčnih količin za zakupodajalca, ki nima statusa proizvajalca, lahko v skladu
         s pravom Skupnosti sprejme le toliko, kot je potrebno in za najkrajše mogoče obdobje (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo
         Thomsen, točka 43).

      29      Torej se taka razlaga lahko prenese v zadevo v postopku v glavni stvari. Prvič, iz šeste uvodne izjave Uredbe št. 1256/1999
         izhaja, da imajo države članice pravico urediti prenos referenčnih količin na drugačen način kot s posameznimi transakcijami
         med proizvajalci. Drugič, iz točke 43 zgoraj navedene sodbe Thomsen izhaja, da je bila prehodna dodelitev referenčnih količin
         za dolgo obdobje zakupodajalcem, ki ne nameravajo postati proizvajalci, v nasprotju po eni strani s splošno sistematiko skupnostne
         ureditve glede dodatne dajatve na mleko in po drugi strani z načelom, po katerem se referenčna količina ne sme dodeliti kmetovalcu,
         ki nima statusa proizvajalca mleka.

      30      Okoliščina, da je v zadevi v glavni stvari prenos referenčne količine ločen od prenosa gospodarstva, ne more vplivati na to
         razlago.

      31      Po ustaljeni sodni praksi Sodišča namreč, čeprav se referenčna količina načeloma prenese le s prenosom gospodarstva, na katero
         se nanaša, pod pogojem, da ta prenos spoštuje oblike in pogoje, določene v členu 7 Uredbe št. 3950/92, velja tudi, da se referenčne
         količine lahko prenesejo brez gospodarstva v odstopanjih, ki jih določa pravo Skupnosti (glej v tem smislu zgoraj navedeno
         sodbo Mulligan, točka 27, in navedeno sodno prakso).

      32      Glede tega je treba povedati, da člen 8(b) in (e) Uredbe št. 3950/92 državam članicam dovoljuje, da samostojno ali skupno
         sprejmejo enega ali več od naštetih ukrepov, vendar jih ne pooblašča, da glede te problematike določijo nove vrste predpisov
         (sodba z dne 14. oktobra 2004 v zadevi Španija proti Komisiji, C‑173/02, ZOdl., str. I-9735, točka 26).

      33      Države članice lahko v skladu s členom 8(b) Uredbe št. 3950/92 in zato, da bi dokončale prestrukturiranje proizvodnje mleka
         ali da bi izboljšale okolje, na podlagi objektivnih meril določijo pogoje, po katerih lahko proizvajalci na začetku dvanajstmesečnega
         obdobja v zameno za plačilo dosežejo, da jim pristojni organ ali telo, ki ga ta organ določi, ponovno dodeli referenčne količine,
         ki so jih ob koncu predhodnega dvanajstmesečnega obdobja dokončno sprostili drugi proizvajalci.

      34      Na podlagi člena 8(e) Uredbe št. 3950/92 lahko države članice na zahtevek proizvajalca pristojnemu organu ali organu, ki ga
         ta pooblasti, dovolijo dokončen prenos referenčnih količin brez prenosa odgovarjajočega gospodarstva.

      35      Iz tega izhaja, da je zakonodajalec Skupnosti predvidel možnost prenosa referenčne količine prek državnega prodajnega mesta
         proizvajalcu brez prenosa gospodarstva, ki je nanjo vezano.

      36      Zgoraj navedene razlage ne omajata točki 42 in 43 zgoraj navedene sodbe glede prenosa referenčnih količin, upoštevajoč površino
         zemljišča, povezanega z mlečnim gospodarstvom, ker iz te sodbe ne izhaja, da zakupodajalec ne bi mogel prenesti tretjemu proizvajalcu
         referenčne količine brez gospodarstva, ki je nanjo vezano, prek državnega mesta za prodajo, in sicer v najkrajšem mogočem
         času po izteku pogodbe o zakupu.

      37      Okoliščina, da v zadevi v postopku v glavni stvari referenčna količina, ki je povezana z mlečnim gospodarstvom, začasno pripade
         zakupodajalcu, ki nima statusa proizvajalca, ni odločilna, če ta položaj ni dolgoročen in ker se zadevna referenčna količina
         prenese v najkrajšem mogočem roku na tretjo osebo, ki pa ima status proizvajalca.

      38      Zato se prehodna pridobitev referenčne količine, na katero je vezano gospodarstvo, zakupodajalca, ki nima statusa proizvajalca,
         da jo prenese na državno prodajno mesto prodaje referenčnih količin, da jo to lahko v najkrajšem mogočem času proda proizvajalcem,
         ne bi mogla šteti, kot da je v nasprotju s členom 7(2) Uredbe št. 3950/92.

      39      Ta razlaga je v skladu z glavnim ciljem te določbe Uredbe št. 3950/92, da se referenčne količine ne smejo dodeliti osebam,
         ki želijo pridobiti iz tega zgolj finančno korist (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Thomsen, točka 45).

      40      Upoštevajoč zgoraj povedano, je treba na zgoraj zastavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 7(2) Uredbe št. 3950/92
         razlagati tako, da ob prenehanju kmetijskih zakupnih razmerij glede mlečnega gospodarstva z njim povezane mlečne količine
         lahko preidejo nazaj k zakupodajalcu, če ta, ki ni proizvajalec in ni imel namena, da bo to postal, prek državnega prodajnega
         mesta to količino v najkrajšem mogočem času prenese na osebo, ki status proizvajalca ima.

       Stroški
      41      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:
      Člen 7(2) Uredbe Sveta (EGS) št. 3950/92 z dne 28. decembra 1992 o uvedbi dodatne dajatve v sektorju mleka in mlečnih proizvodov,
            kot je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 1256/1999 z dne 17. maja 1999, je treba razlagati tako, da ob prenehanju kmetijskih
            zakupnih razmerij glede mlečnega gospodarstva z njim povezane mlečne količine lahko preidejo nazaj k zakupodajalcu, če ta,
            ki ni proizvajalec in ni imel namena, da bo to postal, prek državnega prodajnega mesta to količino v najkrajšem mogočem času
            prenese na osebo, ki status proizvajalca ima.
      Podpisi
      * Jezik postopka: nemščina.


Sodba Sodišča (šesti senat) z dne 27. junija 1989. # Heinz Kühne proti Finanzamt München III. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Finanzgericht München - Nemčija. # DDV. # Zadeva 50/88.


Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 14. julija 1988. # Mareile Aldinger, poročena Tziovas, in Gabriella Virgili, poročena Schettini, proti Evropskemu parlamentu. # Združeni zadevi 23 in 24/87.


title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 3. oktobra 2013.#Soledad Duarte Hueros proti Autociba SA in Automóviles Citroën España SA.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Juzgado de Primera Instancia nº 2 de Badajoz.#Direktiva 1999/44/ES – Pravice potrošnika v primeru neskladnosti blaga – Manjši pomen te neskladnosti – Izključitev odstopa od pogodbe – Pristojnosti nacionalnega sodišča.#Zadeva C‑32/12.

text:
         SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 3. oktobra 2013 (
            *1
         )
      „Direktiva 1999/44/ES — Pravice potrošnika v primeru neskladnosti blaga — Manjši pomen te neskladnosti — Izključitev odstopa od pogodbe — Pristojnosti nacionalnega sodišča“
      V zadevi C-32/12,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Juzgado de Primera Instancia no 2 de Badajoz (Španija) z odločbo z dne 13. januarja 2012, ki je prispela na Sodišče 23. januarja 2012, v postopku

         Soledad Duarte Hueros

      proti

         Autociba SA,

         Automóviles Citroën España SA,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi A. Tizzano (poročevalec), predsednik senata, M. Berger, sodnica, A. Borg Barthet, E. Levits in J.-J. Kasel, sodniki,
      generalna pravobranilka: J. Kokott,
      sodna tajnica: M. Ferreira, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 24. januarja 2013,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:

               —

               za Duarte Hueros J. Menaya Nieto-Aliseda, odvetnik,

               —

               za Autociba SA M. Ramiro Gutiérrez in L. T. Corchero Romero, odvetnika,

               —

               za špansko vlado S. Centeno Huerta, agentka,

               —

               za nemško vlado F. Wannek, agentka,

               —

               za francosko vlado G. de Bergues in S. Menez, agenta,

               —

               za madžarsko vlado M. Z. Fehér, K. Szíjjártó in Z. Biró-Tóth, agenti,

               —

               za poljsko vlado M. Szpunar in B. Majczyna, agenta,

               —

               za Evropsko komisijo J. Baquero Cruz in M. van Beek, agenta,

         po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 28. februarja 2013
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Direktive 1999/44/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. maja 1999 o nekaterih vidikih prodaje potrošniškega blaga in z njim povezanih garancij (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 4, str. 223).

               2

               Ta predlog je bil vložen v okviru spora med S. Duarte Hueros na eni strani ter družbama Autociba SA (v nadaljevanju: Autociba) in Automóviles Citroën España SA na drugi strani glede zahteve prve za odstop od pogodbe o prodaji vozila zaradi njegove neskladnosti s pogodbo.

         Pravni okvir

         Pravo Unije

               3

               Uvodna izjava 1 Direktive 1999/44 določa:
               „ker člen 153(1) in (3) [ES] določa, da mora Skupnost z ukrepi, ki jih sprejme po členu 95 [ES], prispevati k doseganju visoke ravni varstva potrošnikov“.

               4

               Člen 1(1) te direktive določa:
               „Namen te direktive je približevanje zakonov in drugih predpisov držav članic o nekaterih vidikih prodaje potrošniškega blaga in z njim povezanih garancij, da bi se zagotovila enotna minimalna raven varstva potrošnikov v okviru notranjega trga.“

               5

               Člen 2(1) navedene direktive določa:
               „Prodajalec mora potrošniku dobaviti blago v skladu s prodajno pogodbo.“

               6

               Člen 3 Direktive 1999/44 z naslovom Pravice potrošnika določa:
               „1.   Prodajalec je odgovoren potrošniku za vsako neskladnost s pogodbo, ki obstaja v času dobave blaga.
               2.   V primeru neskladnosti ima potrošnik pravico zahtevati neodplačno vzpostavitev skladnosti blaga s pogodbo, in sicer popravilo ali zamenjavo v skladu z odstavkom 3, ali zahtevati znižanje kupnine ali odstop od pogodbe glede tega blaga v skladu z odstavkoma 5 in 6.
               3.   Potrošnik lahko od prodajalca najprej zahteva neodplačno popravilo ali neodplačno zamenjavo blaga, razen če je to nemogoče ali nesorazmerno.
               […]
               5.   Potrošnik lahko zahteva ustrezno znižanje kupnine ali odstopi od pogodbe,

                        —

                        če potrošnik ni upravičen niti do popravila niti do zamenjave, ali

                        —

                        če prodajalec ni uporabil sredstva v razumnem roku, ali

                        —

                        če prodajalec ni uporabil sredstva brez znatnih neprijetnosti za potrošnika.

                  6.   Potrošnik ni upravičen do odstopa od pogodbe, če je neskladnost manjšega pomena.“

               7

               Člen 8(2) navedene direktive določa:
               „Države članice lahko na področju, ki ga ureja ta direktiva, sprejmejo ali ohranijo strožje določbe, ki so združljive s [ES], da zagotovijo višjo raven varstva potrošnikov.“

               8

               Člen 11(1), prvi pododstavek, te direktive določa:
               „Države članice sprejmejo zakone in druge predpise, potrebne za uskladitev s to direktivo […].“

         Špansko pravo

               9

               Nacionalni zakon, s katerim je bila Direktiva 1999/44 prenesena v nacionalno pravo in ki je veljal v času dejanskega stanja v sporu o glavni stvari, je zakon 23/2003 o garancijah pri prodaji potrošniškega blaga (Ley 23/2003 de Garantías en la Venta de Bienes de Consumo) z dne 10. julija 2003 (BOE št. 165 z dne 11. julija 2003, str. 27160, v nadaljevanju: zakon 23/2003).

               10

               Člen 4, prvi odstavek, zakona 23/2003 določa:
               „Prodajalec je odgovoren potrošniku za vsako neskladnost s pogodbo, ki obstaja v času dobave blaga. V skladu s pogoji, ki jih določa ta zakon, ima potrošnik pravico do popravila blaga, njegove zamenjave, znižanja kupnine ali odstopa od pogodbe.“

               11

               Člen 5(1) navedenega zakona določa:
               „V primeru neskladnosti lahko potrošnik izbira med popravilom in zamenjavo blaga, razen če se katera od teh možnosti izkaže za nemogočo ali nesorazmerno. Ko potrošnik prodajalca obvesti o svoji izbiri, ta zavezuje obe stranki. Ta odločitev potrošnika ne vpliva na določbe naslednjega člena, če popravilo ali zamenjava ne omogočita vzpostavitve skladnosti blaga s pogodbo.“

               12

               Člen 7 tega zakona določa:
               „Potrošnik se lahko odloči za znižanje kupnine ali odstop od pogodbe, če potrošnik ne more zahtevati niti popravila niti zamenjave ali če popravilo ali zamenjava nista bila opravljena v razumnem roku ali brez znatnih neprijetnosti za potrošnika. Do odstopa od pogodbe ne pride, če je neskladnost manjšega pomena.“

               13

               Člen 216 zakonika o civilnem postopku (Ley de Enjuiciamiento Civil) določa:
               „Civilna sodišča odločajo o sporih, ki so jim predloženi, na podlagi navedenih dejstev, dokazov in zahtevkov strank, razen če zakon v posameznem primeru določa drugače.“

               14

               Člen 218(1) zakonika o civilnem postopku določa:
               „Sodba mora biti jasna in natančna ter ustrezati tožbi in drugim zahtevkom strank, ki so bili pravočasno uveljavljani v postopku. Vsebovati mora vse potrebne ugotovitve in odločitev o ugoditvi zahtevkom ali o njihovi zavrnitvi ter razrešitev vseh spornih vprašanj, o katerih se je razpravljalo.
               Sodišče odloči v skladu s predpisi, ki se uporabljajo za obravnavano zadevo, čeprav stranki teh nista pravilno navajali ali se nanje sklicevali, pri čemer se ne sme oddaljiti od predmeta tožbe z upoštevanjem pravnih in dejanskih okoliščin, ki se razlikujejo od tistih, ki so jih želele uveljavljati stranke.“

               15

               Člen 400 zakonika o civilnem postopku določa:
               „1.   Če je mogoče zahtevke utemeljiti na različnih dejstvih ali pravni podlagi, je treba v tožbi navesti vse, ki so znani ali jih je mogoče uveljavljati ob vložitvi tožbe, pri čemer ni mogoče pridržati pravice do sklicevanja nanje pozneje med postopkom.
               […]
               2.   V skladu z določbami prejšnjega odstavka se za namene litispendence in pravnomočnosti šteje, da so dejstva in pravna podlaga, ki se navajajo v sporu, enaka tistim, ki so bila navedena v prejšnjem postopku, če jih je bilo mogoče navesti že takrat.“

               16

               Člen 412(1) zakonika o civilnem postopku določa:
               „Po opredelitvi predmeta postopka v tožbi, odgovoru na tožbo in morebitni nasprotni tožbi stranke tega ne morejo več spreminjati.“

         Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje

               17

               S. Duarte Hueros je julija 2004 pri družbi Autociba kupila avtomobil z zložljivo streho. Družba Avtociba je nato avgusta, po plačilu kupnine 14.320 EUR, ta avtomobil dobavila.

               18

               Ker je streha ob dežju puščala, je S. Duarte Hueros to vozilo odpeljala k družbi Autociba. Številni poskusi popravila so bili brez uspeha, zato je S. Duarte Hueros zahtevala zamenjavo vozila.

               19

               Ker je družba Avtociba to zamenjavo zavrnila, je S. Duarte Hueros vložila tožbo pri Juzgado de Primera Instancia no 2 de Badajoz za odstop od prodajne pogodbe in solidarno naložitev vračila kupnine družbi Autociba in družbi Citroën España SA kot proizvajalcu vozila.

               20

               Juzgado de Primera Instancia no 2 de Badajoz pa je ugotovilo, da prodajne pogodbe v skladu s členom 3(6) Direktive 1999/44 ni mogoče razvezati, saj je napaka, zaradi katere je prišlo do spora, manjšega pomena.

               21

               V teh okoliščinah je predložitveno sodišče ugotovilo, da čeprav je bila S. Duarte Hueros upravičena do znižanja kupnine na podlagi člena 3(5) navedene direktive, ta rešitev ne bi bila dopustna zaradi notranjih procesnih pravil, zlasti člena 218(1) zakonika o civilnem postopku o načelu usklajenosti med zahtevki strank in sodbo, saj potrošnik ni podal nobenega zahtevka v tej smeri, niti primarno niti podredno.

               22

               Poleg tega naj ne bi bil – glede na to, da je imela S. Duarte Hueros možnost zahtevati tako znižanje kupnine v postopku v glavni stvari, vsaj podredno – dopusten nikakršen sodni postopek v poznejšem sporu, saj v španskem pravu načelo pravnomočnosti zajema vse zahtevke, ki bi že lahko bili vloženi v prejšnjem postopku.

               23

               V teh okoliščinah je Juzgado de Primera Instancia no 2 de Badajoz, ker je dvomilo o usklajenosti španskega prava z načeli, ki izhajajo iz Direktive 1999/44, prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
               „Ali lahko sodišče potrošniku, ki ni dosegel vzpostavitve skladnosti blaga, ker popravilo kljub večkratnim zahtevam ni bilo uspešno izvedeno, in po sodni poti zahteva izključno odstop od pogodbe, kar pa ni dopustno, ker gre za neskladnost manjšega pomena, po uradni dolžnosti prizna ustrezno znižanje kupnine?“

         Vprašanje za predhodno odločanje

               24

               Predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali Direktiva 1999/44 nasprotuje zakonodaji države članice, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki v primeru, da potrošnik, ki je upravičen do ustreznega znižanja kupnine za blago, ki je bila določena s prodajno pogodbo, s tožbo predlaga samo odstop od te pogodbe – čemur pa ni mogoče ugoditi, ker je neskladnost tega blaga manjšega pomena – nacionalnemu sodišču, ki odloča o sporu, ne omogoča, da po uradni dolžnosti odobri tako znižanje, tudi če navedeni potrošnik ne sme niti dopolniti prvotnega zahtevka niti vložiti nove tožbe v ta namen.

               25

               V zvezi s tem je treba spomniti, da je cilj Direktive 1999/44, kot je navedeno v njeni uvodni izjavi 1, zagotoviti visoko raven varstva potrošnikov (sodba z dne 17. aprila 2008 v zadevi Quelle, C-404/06, ZOdl., str. I-2685, točka 36).

               26

               Člen 2(1) Direktive 1999/44 posebej določa obveznost prodajalca, da potrošniku dobavi blago, ki je v skladu s prodajno pogodbo.

               27

               V tem okviru prodajalec v skladu s členom 3(1) navedene direktive potrošniku odgovarja za vsakršno neskladnost s pogodbo, ki obstaja v času dobave blaga (glej zgoraj navedeno sodbo Quelle, točka 26, in sodbo z dne 16. junija 2011 v zadevi Gebr. Weber in Putz, C-65/09 in C-87/09, ZOdl., str. I-5257, točka 43).

               28

               Navedeni člen 3 v odstavku 2 našteva pravice, ki jih lahko potrošnik uveljavlja proti prodajalcu v primeru neskladnosti dobavljenega blaga s pogodbo. Najprej ima potrošnik v skladu z odstavkom 3 tega člena pravico zahtevati vzpostavitev skladnosti blaga s pogodbo. Če take skladnosti ni mogoče doseči, lahko nato v skladu z odstavkom 5 istega člena zahteva znižanje kupnine ali odstop od pogodbe (glej zgoraj navedeni sodbi Quelle, točka 27, ter Gebr. Weber in Putz, točka 44). Vendar kot je razvidno iz odstavka 6 člena 3, če je neskladnost dobavljenega blaga manjšega pomena, potrošnik ne more zahtevati odstopa in je v takem primeru upravičen zahtevati le ustrezno znižanje kupnine za zadevno blago.

               29

               V zvezi s tem je treba pojasniti, kot je v bistvu generalni pravobranilec ugotovil v točki 41 sklepnih predlogov, da navedeni člen 3 ne vsebuje določb, v skladu s katerimi bi moralo nacionalno sodišče v okoliščinah, kakršne so v postopku v glavni stvari, po uradni dolžnosti potrošniku odobriti ustrezno znižanje kupnine za zadevno blago.

               30

               Člen 3 Direktive 1999/44 v povezavi s členom 11(1) te direktive državam članicam samo nalaga sprejetje potrebnih ukrepov, da lahko potrošniki dejansko izvršujejo svoje pravice, z uporabo različnih rešitev v primeru neskladnosti blaga. Kot je tudi navedel generalni pravobranilec v točki 25 sklepnih predlogov, ta direktiva ne vsebuje določb glede mehanizmov za sodno uveljavljanje teh pravic.

               31

               Ker pravo Unije tega področja ne ureja, so postopkovna pravila, namenjena zagotavljanju varovanja pravic, ki jih potrošniki imajo na podlagi Direktive 1999/44, v skladu z načelom postopkovne samostojnosti držav članic določena v nacionalnem pravnem redu držav članic. Vendar ta pravila ne smejo biti manj ugodna od tistih, ki urejajo podobne položaje v nacionalnem pravu (načelo enakovrednosti), niti ne smejo v praksi onemogočati ali čezmerno oteževati uresničevanja pravic, ki jih podeljuje pravo Unije (načelo učinkovitosti) (glej v tem smislu sodbo z dne 21. februarja 2013 v zadevi Banif Plus Bank, C-472/11, točka 26 in navedena sodna praksa).

               32

               V zvezi z načelom enakovrednosti je treba navesti, da spis, ki je bil predložen Sodišču, ne vsebuje nobenega elementa, ki bi vzbujal dvom o skladnosti španskih procesnih predpisov s tem načelom.

               33

               Iz spisa je namreč razvidno, da se ti predpisi uporabljajo ne glede na to, ali pravica, na podlagi katere je potrošnik vložil tožbo, izvira iz prava Unije ali iz nacionalnega prava.

               34

               V zvezi z načelom učinkovitosti je treba opozoriti, da je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča vsak primer, v katerem se postavi vprašanje, ali neka nacionalna postopkovna določba onemogoča ali čezmerno otežuje uporabo prava Unije, preizkusiti ob upoštevanju položaja te določbe v celotnem postopku, poteka postopka in njegovih posebnosti pred različnimi nacionalnimi sodišči (sodbi z dne 14. junija 2012 v zadevi Banco Español de Crédito, C-618/10, točka 49, in z dne 14. marca 2013 v zadevi Aziz, C-415/11, točka 53).

               35

               V obravnavanem primeru je iz predložitvene odločbe po eni strani razvidno, da je nacionalno sodišče v skladu s členoma 216 in 218 zakonika o civilnem postopku vezano na predloge tožeče stranke, ki jih je ta podala v tožbi, in po drugi strani, da tožeča stranka v skladu s členom 412(1) istega zakonika ne more spremeniti predmeta tožbe med postopkom.

               36

               Poleg tega tožeča stranka v skladu s členom 400 navedenega zakonika ne more vložiti nove tožbe za uveljavljanje zahtevkov, ki bi jih lahko vsaj subsidiarno uveljavljala v prejšnjem postopku. Taka tožba bi bila namreč na podlagi načela pravnomočnosti nedopustna.

               37

               Iz zgoraj navedenega torej izhaja, da v španski procesni ureditvi potrošnik, ki po sodni poti zahteva odstop od prodajne pogodbe za blago, nima nobene možnosti za uveljavljanje pravice do ustreznega znižanja kupnine za to blago iz člena 3(5) Direktive 1999/44, če nacionalno sodišče, ki odloča o sporu, meni, da je v resnici neskladnost tega blaga manjšega pomena, razen ob predpostavki, da je bil podredno podan predlog za priznanje takega znižanja.

               38

               V zvezi s tem je vendarle treba navesti, da je ob upoštevanju poteka in posebnosti navedene procesne ureditve treba šteti, da je taka predpostavka malo verjetna, saj obstaja nezanemarljivo tveganje, da zadevni potrošnik ne bo podal podrednega predloga, ki bi se nanašal na pridobitev manjšega varstva kot glavni predlog bodisi zaradi posebej togega pravila o sočasnosti z zadnje navedenim bodisi zato, ker ne pozna ali se ne zaveda obsega svojih pravic (glej po analogiji zgoraj navedeno sodbo Aziz, točka 58).

               39

               V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da taka procesna ureditev, ki nacionalnemu sodišču ne omogoča, da bi po uradni dolžnosti priznalo pravico potrošnika do ustreznega znižanja kupnine za blago, čeprav ta potrošnik ne sme niti dopolniti prvotnega zahtevka niti vložiti nove tožbe v ta namen, lahko škoduje učinkovitosti varstva potrošnikov, ki jo zahteva zakonodajalec Unije.

               40

               Španska ureditev namreč od potrošnika v bistvu zahteva, da predvidi izid analize v zvezi z dokončno pravno opredelitvijo neskladnosti blaga, ki jo mora opraviti pristojno sodišče, posledica tega pa je popolna negotovost in torej neprimernost varstva, ki mu je priznano s členom 3(5) Direktive 1999/44. To še toliko bolj drži, če se – kot v postopku v glavni stvari – ta analiza izkaže za posebej zapleteno, tako da je navedena opredelitev odvisna zlasti od izvedbe dokazov s strani sodišča, ki odloča o sporu.

               41

               V teh okoliščinah je treba ugotoviti, kot je generalni pravobranilec navedel v točki 31 sklepnih predlogov, da španska zakonodaja, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, ni v skladu z načelom učinkovitosti, ker v sodnih postopkih, ki jih sprožijo potrošniki v primeru neskladnosti dobavljenega blaga s prodajno pogodbo, čezmerno otežuje ali celo onemogoča varstvo, ki se z Direktivo 1999/44 skuša zagotoviti potrošnikom.

               42

               Glede na navedeno mora predložitveno sodišče ugotoviti, katere nacionalne predpise je treba uporabiti v sporu, ki mu je predložen, ter ob upoštevanju celotnega nacionalnega prava in ob uporabi načinov razlage, ki jih priznava nacionalno pravo, narediti vse, kar je v njegovi pristojnosti, da zagotovi polni učinek člena 3(5) Direktive 1999/44 in doseže rešitev, ki je v skladu z njenim ciljem (glej v tem smislu sodbo z dne 24. januarja 2012 v zadevi Dominguez, C-282/10, točka 27 in navedena sodna praksa).

               43

               Ob upoštevanju vseh navedenih ugotovitev je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba Direktivo 1999/44 razlagati tako, da nasprotuje zakonodaji države članice, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki v primeru, da potrošnik, ki je upravičen do ustreznega znižanja kupnine za blago, ki je bila določena s prodajno pogodbo, s tožbo predlaga samo odstop od te pogodbe – čemur pa ni mogoče ugoditi, ker je neskladnost tega blaga manjšega pomena – nacionalnemu sodišču, ki odloča o sporu, ne omogoča, da po uradni dolžnosti odobri tako znižanje, tudi če navedeni potrošnik ne sme niti dopolniti prvotnega zahtevka niti vložiti nove tožbe v ta namen.

         Stroški

               44

               Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

               Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:

                     Direktivo 1999/44/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. maja 1999 o nekaterih vidikih prodaje potrošniškega blaga in z njim povezanih garancij je treba razlagati tako, da nasprotuje zakonodaji države članice, kot je ta v postopku v glavni stvari, ki v primeru, da potrošnik, ki je upravičen do ustreznega znižanja kupnine za blago, ki je bila določena s prodajno pogodbo, s tožbo predlaga samo odstop od te pogodbe – čemur pa ni mogoče ugoditi, ker je neskladnost tega blaga manjšega pomena – nacionalnemu sodišču, ki odloča o sporu, ne omogoča, da po uradni dolžnosti odobri tako znižanje, tudi če navedeni potrošnik ne sme niti dopolniti prvotnega zahtevka niti vložiti nove tožbe v ta namen.

                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: španščina.