title: Sodba Sodišča (prvi senat) z dne 3. marca 2011. # AG2R Prévoyance proti Beaudout Père et Fils SARL. # Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Tribunal de grande instance de Périgueux - Francija. # Konkurenca - Členi 101 PDEU, 102 PDEU in 106 PDEU - Sistem dodatnega povračila stroškov za zdravstveno varstvo - Kolektivna pogodba - Obvezna vključitev pri določeni zavarovalni organizaciji - Izrecna izključitev možnosti izjeme od obveznosti vključitve - Pojem podjetja. # Zadeva C-437/09.

text:
      Zadeva C-437/09
      AG2R Prévoyance
      proti
      Beaudout Père et Fils SARL
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo
       tribunal de grande instance de Périgueux)
      „Konkurenca – Členi 101 PDEU, 102 PDEU in 106 PDEU – Sistem dodatnega povračila stroškov za zdravstveno varstvo – Kolektivna pogodba – Obvezna vključitev pri določeni zavarovalni organizaciji – Izrecna izključitev možnosti izjeme od obveznosti vključitve – Pojem podjetja“
      Povzetek sodbe
      1.        Konkurenca – Pravila Unije – Stvarno področje uporabe – Kolektivne pogodbe, katerih namen je uresničitev ciljev socialne politike
            – Dodatek h kolektivni pogodbi, s katerim je uveden sistem dodatnega kritja stroškov za zdravstveno varstvo – Odločitev javnih
            organov, da je vključitev v navedeni sistem obvezna – Izključitev
      (člen 4(3) PEU in člen 101(1) PDEU)
      2.        Konkurenca – Pravila Unije – Podjetje – Pojem – Subjekt, odgovoren za upravljanje sistema dodatnega kritja stroškov za zdravstveno
            varstvo – Vključitev – Pogoji
      (člena 101 in 102 PDEU))
      3.        Konkurenca – Javna podjetja ali podjetja, ki jim države članice podelijo posebne ali izključne pravice – Podjetja, pooblaščena
            za opravljanje storitev splošnega gospodarskega pomena – Subjekt, odgovoren za upravljanje sistema dodatnega kritja stroškov
            za zdravstveno varstvo – Obveznost vključitve, ki jo imajo podjetja iz sektorja zadevne dejavnosti, ne da bi jih bilo mogoče
            te obveznosti oprostiti – Dopustnost
      (člena 102 PDEU in 106 PDEU)
      1.        Sporazum, ki je bil sklenjen kot dodatek h kolektivni pogodbi, ki je zato rezultat kolektivnih pogajanj med organizacijami,
         ki zastopajo delodajalce in zaposlene v sektorju določene dejavnosti, in s katerim je v tem sektorju uveden sistem dodatnega
         kritja stroškov za zdravstveno varstvo, ki prispeva k izboljšanju delovnih pogojev zaposlenih, in to ne le s tem, da se jim
         jamčijo sredstva, ki so potrebna za kritje stroškov, nastalih v zvezi z boleznijo, nezgodo pri delu, poklicno boleznijo ali
         materinstvom, temveč tudi s tem, da se zmanjšajo stroški, ki bi jih moral kriti zaposleni, če ne bi bila sklenjena kolektivna
         pogodba, ne spada na področje uporabe člena 101(1) PDEU. Te ugotovitve ne izpodbije okoliščina, da je pristop k takemu sporazumu
         obvezen za vsa podjetja iz zadevnega sektorja dejavnosti v državi članici, ne da bi bila ob tem določena izjema od obveznosti
         vključitve.

      Ker tak sporazum ne spada na področje uporabe člena 101(1) PDEU, imajo javni organi pravico določiti, da so ti sporazumi za
         osebe, ki jih formalno ne zavezujejo, obvezni.

      Iz navedenega sledi, da člen 101 PDEU v povezavi s členom 4(3) PEU ne nasprotuje odločitvi javnih organov, da na predlog organizacij,
         ki zastopajo delodajalce in delavce v nekem sektorju dejavnosti, predpišejo obvezno naravo sporazuma, ki je rezultat kolektivnih
         pogajanj in v katerem je predvidena obvezna vključitev v sistem dodatnega povračila stroškov za zdravstveno varstvo za vsa
         podjetja iz zadevnega sektorja, brez možnosti izjeme.

      (Glej točke od 31 do 33, 36, 38 in 39 ter točko 1 izreka.)
      2.        Na področju konkurenčnega prava Unije pojem podjetja zajema vse subjekte, ki opravljajo gospodarsko dejavnost, ne glede na
         njihovo pravno obliko in način financiranja. Gospodarska dejavnost je vsaka dejavnost, ki na nekem trgu ponuja blago ali storitve.

      Sistem dodatnega povračila stroškov za zdravstveno varstvo v delu, v katerem predvideva obvezno dodatno socialno varstvo za
         vse zaposlene v nekem gospodarskem sektorju, uresničuje socialni cilj. Vendar sam socialni namen sistema zavarovanja ne zadošča,
         da se obravnavana dejavnost ne bi opredelila kot gospodarska dejavnost. Pomembno je tudi, da je mogoče šteti, da se s tem
         sistemom uresničuje načelo solidarnosti, in da je pod nadzorom države, ki ga je uvedla.

      Na podlagi okoliščin, v katerih je subjekt določen za upravljanje sistema dodatnega povračila stroškov za zdravstveno varstvo,
         in na podlagi manevrskega prostora pri pogajanjih o pogojih njegovega sodelovanja je mogoče tak subjekt – čeprav dejavnosti
         opravlja z nepridobitnim namenom in čeprav njegovo delovanje temelji na načelu solidarnosti – opredeliti kot podjetje, ki
         opravlja gospodarsko dejavnost in ki so ga socialni partnerji na podlagi finančnih in gospodarskih meril izbrali izmed podjetij,
         s katerimi je v konkurenčnem položaju na trgu zavarovalnih storitev, ki jih ponuja.

      (Glej točke 41, 42, od 44 do 46, 64 in 65.)
      3.        Če je treba dejavnost upravljanja sistema dodatnega povračila stroškov za zdravstveno varstvo opredeliti kot gospodarsko dejavnost,
         potem člena 102 PDEU in 106 PDEU ne nasprotujeta temu, da javni organi zavodu za upravljanje kolektivnih zavarovanj podelijo
         izključno pravico za upravljanje tega sistema, ne da bi imela podjetja iz zadevnega sektorja dejavnosti možnost, da se ne
         vključijo v ta sistem.

      Zaradi odprave take obveznosti vključitve brez možnosti oprostitve te obveznosti, bi se namreč lahko zgodilo, da zadevni zavod
         ne bi mogel izpolniti nalog splošnega gospodarskega pomena, ki so mu bile naložene pod gospodarsko sprejemljivimi pogoji.

      (Glej točki 80 in 81 ter točko 2 izreka.)
SODBA SODIŠČA (prvi senat)
      z dne 3. marca 2011(*)

      „Konkurenca – Členi 101 PDEU, 102 PDEU in 106 PDEU – Sistem dodatnega povračila stroškov za zdravstveno varstvo – Kolektivna pogodba – Obvezna vključitev pri določeni zavarovalni organizaciji – Izrecna izključitev možnosti izjeme od obveznosti vključitve – Pojem podjetja“
      V zadevi C‑437/09,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo tribunal de grande instance
         de Périgueux (Francija) z odločbo z dne 27. oktobra 2009, ki je prispela na Sodišče 9. novembra 2009, v postopku

      AG2R Prévoyance
      proti
      Beaudout Père et Fils SARL,

      SODIŠČE (prvi senat),
      v sestavi A. Tizzano, predsednik senata, J.-J. Kasel, A. Borg Barthet, E. Levits (poročevalec) in M. Safjan, sodniki,
      generalni pravobranilec: P. Mengozzi,
      sodna tajnica: R. Şereş, administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 30. septembra 2010,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –        za AG2R Prévoyance J. Barthélémy in O. Barraut, odvetnika,
      –        za Beaudout Père et Fils SARL F. Uroz, odvetnik,
      –        za francosko vlado J. Gstalter, zastopnik,
      –        za belgijsko vlado J.-C. Halleux in C. Pochet, zastopnika,
      –        za nemško vlado J. Möller in N. Graf Vitzthum, zastopnika,
      –        za Evropsko komisijo F. Castillo de la Torre in P. J. O. Van Nuffel, zastopnika,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 11. novembra 2010
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 81 ES in 82 ES.

      2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med AG2R Prévoyance (v nadaljevanju: AG2R), zavodom za upravljanje kolektivnih zavarovanj,
         ki spada na področje uporabe francoskega zakonika o socialni varnosti, in družbo Beaudout Père et Fils SARL (v nadaljevanju:
         Beaudout) glede tega, da je družba Beaudout zavrnila vključitev v sistem dodatnega povračila stroškov za zdravstveno varstvo,
         ki ga za sektor francoskih obrtnih pekarskih podjetij upravlja zavod AG2R.

       Nacionalna ureditev
      3        V Franciji se povračilo stroškov, ki zaposlenim nastanejo zaradi bolezni ali nezgode, delno krije iz osnovnega sistema socialnega
         varstva. Preostali del stroškov, ki jih mora kriti zavarovanec, se lahko delno povrne iz dodatnega zdravstvenega zavarovanja.

      4        Vključitev zaposlenih iz zadevnega sektorja dejavnosti v tako dodatno zavarovanje se lahko določi s sporazumom ali kolektivno
         pogodbo, ki jo sklenejo predstavniki delodajalcev in zaposlenih.

      5        V zvezi s tem člen L 911-1 zakonika o socialni varnosti določa:

      „Če kolektivnih jamstev, do katerih so kot dodatek k jamstvom, ki izhajajo iz sistema socialnega varstva, upravičeni zaposleni,
         nekdanji zaposleni in preživninski upravičenci, ne določa zakon ali drug predpis, se ta določijo bodisi s kolektivno pogodbo
         ali sporazumom bodisi tako, da večina zadevnih oseb ratificira osnutek sporazuma, ki ga je predlagalo vodstvo podjetja, bodisi
         z enostransko odločitvijo vodstva podjetja, ki je v pisni obliki vročena vsaki zadevni osebi.“

      6        V členu L 912-1 zakonika o socialni varnosti je določena ureditev obvezne vključitve v sistem dodatnega povračila stroškov
         zdravstvenega varstva. Ta člen določa:

      „Kadar je v panožnih ali medpanožnih sporazumih iz člena L 911-1 predvidena razpršitev tveganj – pri čemer sporazumi urejajo
         zavarovanje teh tveganj pri eni ali več organizacijah iz člena 1 zakona št. 89‑1009 z dne 31. decembra 1989 o okrepitvi jamstev
         za zavarovane osebe v zvezi z nekaterimi tveganji ali pri eni ali več institucijah iz člena L 370-1 zakonika o zavarovanju,
         v katere se obvezno vključijo podjetja, ki spadajo na področje uporabe teh sporazumov – ti sporazumi vključujejo določbo,
         s katero je določeno, pod katerimi pogoji in kako pogosto je mogoče ponovno pregledati pravila ureditve razpršitve tveganj.
         Ponovni pregled je treba opraviti vsaj vsakih pet let.

      Kadar se zgoraj navedeni sporazumi uporabljajo za podjetje, ki je pred njihovim začetkom veljavnosti pristopilo k pogodbi
         ali je sklenilo pogodbo z organizacijo, ki ni predvidena v sporazumih, da bi zavarovalo ista tveganja na isti ravni, se uporabljajo
         določbe drugega odstavka člena L 132-23 zakonika o delovnih razmerjih.“

      7        V skladu s členom 1 zakona št. 89‑1009 z dne 31. decembra 1989, kakor je bil spremenjen z zakonom št. 94‑678 z dne 8. avgusta
         1994 (JORF št. 184 z dne 10. avgusta 1994), lahko zavarovalniške dejavnosti opravljajo le zavarovalnice, zavodi za upravljanje
         kolektivnih zavarovanj, ki jih ureja zakonik o socialni varnosti ali kmetijski zakonik, in vzajemne zavarovalnice.

      8        V zvezi s tem člen L 931-1 zakonika o socialni varnosti natančneje določa, da so zavodi za upravljanje kolektivnih zavarovanj
         osebe zasebnega prava, ki dejavnost opravljajo nepridobitno in ki jih skupno upravljajo njihovi člani in zavarovanci, ki so
         opredeljeni v členu L 931-3 tega zakonika. Njihov cilj je zavarovanje tveganj nastanka telesnih poškodb, ki so posledica nezgod
         in bolezni.

      9        V skladu s členom L 932-9, peti odstavek, zakonika o socialni varnosti zavodi za upravljanje kolektivnih zavarovanj, ki jim
         je bilo zaupano vodenje sistema socialnega varstva, ne morejo niti zadržati jamstev niti odpovedati vključitve podjetja v
         ta sistem zaradi neplačevanja prispevkov temu zavodu.

      10      Člen L 132-23 zakonika o delovnih razmerjih določa, da se v primeru, ko se panožne pogodbe oziroma panožni ali medpanožni
         sporazumi v podjetju začnejo uporabljati po sklenitvi pogodb ali sporazumov, ki so v veljavi, določbe teh pogodb ali sporazumov
         posledično prilagodijo.

      11      Člen L 133-8 zakonika o delovnih razmerjih določa:

      „Na podlagi predloga ene od organizacij iz člena L 133-1 ali na lastno pobudo lahko minister, pristojen za delo, po izdaji
         obrazloženega mnenja nacionalne komisije za kolektivna pogajanja iz člena L 136-1 z odlokom določi, da so določbe panožne
         pogodbe oziroma panožnih ali medpanožnih sporazumov, ki izpolnjujejo pogoje iz prejšnjega oddelka, obvezne za vse zaposlene
         in delodajalce, ki spadajo na področje uporabe navedene pogodbe oziroma navedenega sporazuma.

      Ko minister, pristojen za delo, prejme predlog iz prejšnjega odstavka, mora obvezno in nemudoma začeti postopek razširitve.

      Obdobje, za katero se opravi ta razširitev učinkov in sankcij pogodbe oziroma sporazuma, in pogoje, pod katerimi se opravi
         ta razširitev, določa navedena pogodba oziroma navedeni sporazum.

      Minister, pristojen za delo, pa lahko po izdaji obrazloženega mnenja nacionalne komisije za kolektivna pogajanja odloči, da
         se razširitev ne nanaša na določbe, ki bi bile v nasprotju z veljavnimi zakoni in drugimi predpisi, niti na določbe, ki na
         zadevnem področju uporabe ne ustrezajo panogi oziroma panogam, saj jih je mogoče izločiti iz pogodbe oziroma sporazuma, ne
         da bi bila s tem spremenjena njuna sistematika. Pod istimi pogoji in ob upoštevanju veljavnih zakonov in drugih predpisov
         lahko razširi določbe, ki so glede na navedene predpise nepopolne.“

      12      Sindikat delodajalcev iz sektorja pekarstva in različni sindikati zaposlenih v tem sektorju so 24. aprila 2006 sprejeli dodatek
         k nacionalni kolektivni pogodbi z dne 19. marca 1978, s katerim je bil v sektorju obrtnih pekarskih podjetij uveden sistem
         „dodatnega povračila stroškov za zdravstveno varstvo“ (v nadaljevanju: dodatek št. 83), ki določa:

      „Člen 1 – Področje uporabe
      Ta dodatek se uporablja za vsa podjetja, za katera velja kolektivna pogodba za obrtna pekarska in pekarsko‑slaščičarska podjetja.

      Člen 2 – Pristop – Vključitev
      Ko ta dodatek začne veljati, morajo podjetja s podpisom posebnega obrazca za vključitev svoje zaposlene vključiti v sistem
         pri zavarovalni instituciji.

      […]
      Člen 3 – Upravičenci
      S tem dodatkom je uveden sistem ‚dodatnega povračila stroškov za zdravstveno varstvo‘, ki je obvezen in do katerega so upravičeni
         vsi zaposleni v podjetjih iz člena 1 tega dodatka, ki so v istem podjetju zaposleni vsaj en mesec.

      Ko zaposleni dopolni zahtevano zaposlitveno dobo, je do pravic iz tega sistema upravičen retroaktivno od trenutka, ko se je
         zaposlil pri podjetju.

      […]
      Člen 4 – Jamstva
      Jamstva iz tega sistema so določena na podlagi zakonov in drugih predpisov s področja zdravstvenega zavarovanja, ki veljajo
         ob sprejetju tega sistema. Če se ti predpisi spremenijo, se ta jamstva po potrebi nemudoma spremenijo.

      Zajeti so vsi tekoči ukrepi in stroški v zavarovalnem obdobju, ki so bili povrnjeni ali individualno odtegnjeni v sistemu
         osnovnega socialnega varstva na podlagi zakonodaje na področjih ‚bolezni‘, ‚nezgode pri delu/poklicne bolezni‘ in ‚materinski
         dopust‘, ter ukrepi in stroški, ki v ta sistem niso bili vključeni in so izrecno navedeni v preglednici jamstev v prilogi.

      […]
      Člen 5 – Prispevki in porazdelitev
      Prispevek v sistem ‚dodatnega povračila stroškov za zdravstveno varstvo‘ je določen v odstotku mesečne mejne vrednosti socialnega
         varstva (MMVSV).

      Za leto 2007 odstotek MMVSV ustreza prispevku 40 EUR na mesec na zaposlenega za splošni sistem in 32 EUR za sistem regije
         Alzacija‑Mozela.

      Ta odstotek bo veljal tudi za leto 2008.
      Po dveh letih uporabe tega sistema bodo podpisnice ponovno preučile prispevke glede na rezultate sistema in glede na spremembe
         izdatkov za zdravstvo ter zakonov in predpisov s področja davkov, socialne varnosti in zdravstvenega zavarovanja.

      […]
      Prispevki so porazdeljeni tako, da 50 % nosi delodajalec, 50 % pa zaposleni.
      […]
      Paritetna komisija se sestane vsaj enkrat na leto in preuči rezultate sistema in vse statistične podatke ali elemente, ki
         se nanašajo na ta sistem in ki bi jih lahko potrebovala.

      […]
      Člen 13 – Določitev zavarovalne institucije
      Za zavarovalno institucijo tega sistema se določi zavod AG2R Prévoyance […]
      Pravila ureditve vzajemnosti sistema bo preučila nacionalna paritetna komisija za to panogo […] v petih letih od začetka veljavnosti
         tega dodatka.

      […]
      Člen 14 – Določba o prestopu
      Pristop vseh podjetij, ki spadajo na področje uporabe nacionalne kolektivne pogodbe za obrtna pekarska in pekarsko-slaščičarska
         podjetja, k sistemu ‚dodatnega povračila stroškov za zdravstveno varstvo‘ in vključitev zaposlenih v teh podjetjih v sistem
         pri določeni zavarovalni instituciji sta obvezna od začetka veljavnosti, ki je določen v členu 16 tega dodatka.

      Za ta namen bodo zadevna podjetja prejela pogodbo o pristopu in obrazce za vključitev.
      Te določbe veljajo tudi za podjetja, ki so z drugo zavarovalno institucijo že sklenila pogodbo o dodatnem [kritju stroškov
         za] zdravstveno varstvo, ki vključuje enaka ali večja jamstva od tistih, ki so opredeljena v tem dodatku.

      […]“
      13      Kot je določeno v členu 16 dodatka št. 83, je ta dodatek začel veljati 1. januarja 2007.

      14      Dodatek št. 1 z dne 6. septembra 2006 k dodatku št. 83 v svojem členu 1 med drugim določa, da zavarovalna institucija stroške
         zdravstvenega varstva za osebe, zavarovane prek umrlega zavarovanca, brez plačila prispevkov krije vsaj dvanajst mesecev po
         zavarovančevi smrti.

      15      S členom 2 dodatka št. 5 z dne 21. julija 2009 k dodatku št. 83 je dodan člen 4a z naslovom „Prenosljivost pravic iz sistema
         dodatnega kritja stroškov za zdravstveno varstvo“. Ta člen 4a določa:

      „Ob odpovedi ali prenehanju zadnje pogodbe o zaposlitvi, ki ni posledica krivdnih razlogov in na podlagi katere nastane pravica
         do nadomestila iz sistema obveznega zavarovanja za primer brezposelnosti, se ohranijo jamstva, ki jih ima zaposleni na podlagi
         sistema dodatnega povračila stroškov za zdravstveno varstvo, določenega v dodatku št. 83 […]

      […]
      Ohranitev jamstev začne učinkovati naslednji dan po prenehanju pogodbe o zaposlitvi pod pogojem, da je podjetje zavarovalno
         institucijo, ki je bila določena, pravilno obvestilo o tem prenehanju.

      Jamstva se ohranijo najdalj za obdobje, ki je enako času trajanja zadnje pogodbe o zaposlitvi med zaposlenim in podjetjem
         in se določi v celih mesecih, pri čemer je zgornja meja 9 mesecev.

      […]
      Ohranitev jamstev na podlagi prenosljivosti se financira s prispevki podjetij in aktivnih zaposlenih […]“
      16      Člen 1 odloka z dne 16. oktobra 2006 o razširitvi dodatka na nacionalno kolektivno pogodbo za obrtna pekarska in pekarsko‑slaščičarska
         podjetja določa:

      „Za vse delodajalce in vse zaposlene, ki spadajo na področje uporabe nacionalne kolektivne pogodbe za obrtna pekarska in pekarsko‑slaščičarska
         podjetja z dne 19. marca 1976, so zavezujoče določbe dodatka št. 83 […]“

       Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
      17      Družba Beaudout je od 10. oktobra 2006 vključena v dodatno zavarovanje stroškov za zdravstveno varstvo pri zavarovalnici,
         ki ni zavod AG2R.

      18      Ker je zavrnila vključitev v sistem, ki ga upravlja zavod AG2R, je ta zavod pri predložitvenem sodišču vložil tožbo, s katero
         je predlagal, da se družbi Beaudout odredi vključitev in plačilo neplačanih prispevkov.

      19      Tožena stranka v postopku v glavni stvari je posredno izpodbijala zakonitost dodatka št. 83.

      20      Predložitveno sodišče je najprej zavrnilo njene trditve v zvezi s skladnostjo dodatka z notranjim pravom, nato pa je poskušalo
         primerjati spor, ki ga obravnava, z zadevo Albany, v kateri je bila izdana sodba Sodišča z dne 21. septembra 1999 (C‑67/96,
         Recueil, str. I‑5751).

      21      To sodišče je ugotovilo, da v nasprotju s pokojninskimi skladi, obravnavanimi v navedeni zadevi, v katere je bila vključitev
         razen izjem obvezna, za sistem dodatnega zavarovanja za zdravstveno varstvo iz postopka v glavni stvari ni določena nobena
         izjema glede obveznosti vključitve, niti v dodatku št. 83 niti v členu L 912-1 zakonika o socialni varnosti.

      22      Ker je tribunal de grande instance de Périgueux menilo, da je v teh okoliščinah za rešitev spora, o katerem odloča, nujna
         razlaga prava Unije, je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:

      „Ali sta ureditev mehanizma obvezne vključitve v dodatni sistem zdravstvenega varstva, kot je določen v členu L 912-1 zakonika
         o socialni varnosti, in dodatek, za katerega so javni organi na zahtevo organizacij, ki zastopajo delodajalce in delavce v
         določenem sektorju, predpisali, da je obvezen in določa vključitev v sistem ene same organizacije, imenovane kot upravljavca
         dodatnega sistema zdravstvenega varstva, brez možnosti, da bi bila podjetja v zadevnem sektorju oproščena obveznosti vključitve,
         v skladu z določbami členov 81 ES in 82 ES ali pa lahko povzročita, da bi organizacija imela prevladujoč položaj, ki bi pomenil
         zlorabo?“

       Presoja Sodišča
      23      Najprej je treba poudariti, da čeprav je vprašanje, ki ga je predložitveno sodišče postavilo Sodišču, omejeno le na predlog,
         da Sodišče glede na okoliščine iz postopka v glavni stvari poda razlago členov 81 ES in 82 ES, ki jima zdaj ustrezata člena
         101 PDEU in 102 PDEU, ki se nanašata na ravnanje podjetij, je iz predložitvene odločbe razvidno, da se to sodišče v bistvu
         sprašuje, ali je odločitev javnih organov, da na predlog organizacij, ki zastopajo delodajalce in delavce v nekem sektorju
         dejavnosti, predpišejo obvezno naravo sporazuma, ki je rezultat kolektivnih pogajanj in v katerem je predvidena obvezna vključitev
         v sistem dodatnega povračila stroškov za zdravstveno varstvo, ki ga upravlja organizacija, ki je za to določena, ne da bi
         obstajala možnost izjeme od obveznosti vključitve, v skladu s pravom Unije.

      24      Opozoriti pa je treba, da člen 101 PDEU v povezavi s členom 4(3) PEU države članice zavezuje, da ne sprejmejo ali ohranjajo
         v veljavi ukrepov, zakonskih ali podzakonskih, ki bi lahko izničili polni učinek pravil konkurence, ki veljajo za podjetja
         (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Albany, točka 65, ter sodbi z dne 21. septembra 1999 v združenih zadevah Brentjens’, od
         C‑115/97 do C‑117/97, Recueil, str. I‑6025, točka 65, in v zadevi Drijvende Bokken, C‑219/97, Recueil, str. I‑6121, točka
         55).

      25      Poleg tega člen 106(1) PDEU, ki mu je ustrezal člen 86(1) ES, določa, da – brez poseganja v člen 106(2) PDEU – države članice
         glede javnih podjetij ali podjetij, ki so jim odobrile posebne ali izključne pravice, ne smejo sprejeti ali ohraniti v veljavi
         ukrepov, ki so v nasprotju s pravili iz Pogodb, zlasti iz člena 18 PDEU in členov od 101 PDEU do 109 PDEU.

      26      Naloga Sodišča pa je razlaga vseh določb prava Unije, ki jih nacionalna sodišča potrebujejo za odločanje v sporih, ki so jim
         predloženi, tudi če te določbe niso izrecno navedene v vprašanjih, ki jih ta sodišča postavijo (glej v tem smislu sodbi z
         dne 8. marca 2007 v zadevi Campina, C‑45/06, ZOdl., str. I‑2089, točka 31, in z dne 5. marca 2009 v zadevi Kattner Stahlbau,
         C‑350/07, ZOdl., str. I‑1513, točki 25 in 26).

      27      Da bi se predložitvenemu sodišču podal koristen odgovor, je treba šteti, da se vprašanje, ki ga je to sodišče postavilo, nanaša
         na razlago členov 101 PDEU in 102 PDEU v povezavi s členom 4(3) PEU oziroma členom 106 PDEU.

       Razlaga člena 101 PDEU v povezavi s členom 4(3) PEU
      28      Da bi se podal odgovor na ta del vprašanja za predhodno odločanje, kakor je bilo preoblikovano, je treba najprej preučiti,
         ali se odločitev organizacij, ki zastopajo delodajalce in zaposlene, da določijo organizacijo, pooblaščeno za upravljanje
         sistema dodatnega kritja stroškov za zdravstveno varstvo, in da javnim organom predlagajo, da določijo, da je vključitev v
         ta sistem obvezna za vse zaposlene v tem sektorju, lahko pojmuje kot sporazum med podjetji, kot sklep podjetniških združenj
         ali kot usklajena ravnanja, ki so prepovedana s členom 101(1) PDEU.

      29      V zvezi s tem je treba, prvič, opozoriti, da je Sodišče presodilo, da je treba šteti, da sporazumi, ki so jih sklenili socialni
         partnerji v okviru kolektivnih pogajanj in katerih cilj je izboljšanje delovnih in zaposlitvenih pogojev, zaradi narave in
         cilja teh sporazumov ne spadajo na področje uporabe člena 101(1) PDEU (glej v tem smislu zgoraj navedene sodbe Albany, točka
         60; Brentjens’, točka 57, in Drijvende Bokken, točka 47, ter sodbi z dne 12. septembra 2000 v združenih zadevah Pavlov in
         drugi, od C‑180/98 do C‑184/98, Recueil, str. I‑6451, točka 67, in z dne 21. septembra 2000 v zadevi Van der Woude, C‑222/98,
         Recueil, str. I‑7111, točka 22).

      30      Zato je treba preučiti, ali narava in cilj sporazuma, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari, upravičujeta njegovo izključitev
         s področja uporabe člena 101(1) PDEU.

      31      Iz ugotovitev predložitvenega sodišča je po eni strani razvidno, da je bil zadevni sporazum sklenjen v obliki dodatka h kolektivni
         pogodbi in je zato rezultat kolektivnih pogajanj med organizacijami, ki zastopajo delodajalce in zaposlene v sektorju francoske
         pekarske obrti.

      32      Po drugi strani je cilj tega sporazuma uvedba sistema dodatnega kritja stroškov za zdravstveno varstvo v posameznem sektorju,
         s katerim se prispeva k izboljšanju delovnih pogojev zaposlenih, in to ne le s tem, da se jim jamčijo sredstva, ki so potrebna
         za kritje stroškov, nastalih v zvezi z boleznijo, nezgodo pri delu, poklicno boleznijo ali materinstvom, temveč tudi s tem,
         da se zmanjšajo stroški, ki bi jih moral kriti zaposleni, če ne bi bila sklenjena kolektivna pogodba.

      33      Te ugotovitve ne izpodbije okoliščina, da je pristop k takemu sporazumu obvezen za vsa podjetja iz zadevnega sektorja dejavnosti
         v državi članici, ne da bi bila ob tem – drugače kot v sporazumu, ki je bil predmet postopka v glavni stvari, v katerem je
         bila izdana sodba v zgoraj navedeni zadevi Albany – določena izjema od obveznosti vključitve.

      34      Po eni strani namreč Sodišče v tej sodbi pri razlagi člena 85(1) Pogodbe ES, ki mu zdaj ustreza člen 101(1) PDEU, ni upoštevalo
         možnosti izjeme od obveznosti vključitve v pokojninski sklad, ki je bil predmet obravnave v navedeni zadevi.

      35      Po drugi strani je iz točk 26 in 27 zgoraj navedene sodbe Van der Woude razvidno, da je s področja uporabe člena 101(1) PDEU
         izključena kolektivna pogodba, ki se nanaša na sistem zdravstvenega zavarovanja in s katero je za vključitev v ta sistem določena
         le ena organizacija, s čimer je izključena možnost vključitve v sistem pri konkurenčnih organizacijah.

      36      Zato je treba ugotoviti, da sporazum, kakršen je dodatek št. 83, zaradi narave in ciljev ne spada na področje uporabe člena 101(1) PDEU.

      37      Drugič, iz ustaljene sodne prakse izhaja, da čeprav se člen 101 PDEU sam po sebi nanaša le na ravnanje podjetij, in ne na
         zakonodajo ali druge predpise, ki jih sprejmejo države članice, pa v povezavi s členom 4(3) PEU države članice zavezuje k
         temu, da ne sprejmejo ali ohranjajo v veljavi ukrepov, zakonskih ali podzakonskih, ki bi lahko izničili polni učinek pravil
         konkurence, ki veljajo za podjetja. Tako je, kadar država članica bodisi nalaga ali spodbuja sklepanje omejevalnih sporazumov,
         ki so v nasprotju s členom 101 PDEU, ali krepi učinke takih omejevalnih sporazumov bodisi svojim predpisom odvzame naravo
         državnega ukrepa s prenosom odgovornosti za sprejetje odločitev o intervenciji na gospodarskem področju na zasebne subjekte
         (glej v tem smislu sodbi z dne 18. junija 1998 v zadevi Komisija proti Italiji, C-35/96, Recueil, str. I-3851, točki 53 in
         54, in v zadevi Corsica Ferries France, C-266/96, Recueil, str. I-3949, točke 35, 36 in 49, ter zgoraj navedeno sodbo Albany,
         točka 65).

      38      V zvezi s tem je treba ugotoviti, da glede na to, da je iz točke 36 te sodbe razvidno, da sporazum, kakršen je dodatek št. 83,
         ne spada na področje uporabe člena 101(1) PDEU, imajo javni organi pravico določiti, da so ti sporazumi za osebe, ki jih formalno
         ne zavezujejo, obvezni (glej po analogiji zgoraj navedene sodbe Albany, točka 66; Brentjens’, točka 66, in Drijvende Bokken,
         točka 56).

      39      Zato je treba na prvi del vprašanja, kakor je bilo preoblikovano, odgovoriti, da je treba člen 101 PDEU v povezavi s členom
         4(3) PEU razlagati tako, da ne nasprotuje odločitvi javnih organov, da na predlog organizacij, ki zastopajo delodajalce in
         delavce v nekem sektorju dejavnosti, predpišejo obvezno naravo sporazuma, ki je rezultat kolektivnih pogajanj in v katerem
         je predvidena obvezna vključitev v sistem dodatnega povračila stroškov za zdravstveno varstvo za vsa podjetja iz zadevnega
         sektorja, brez možnosti izjeme.

       Razlaga člena 102 PDEU v povezavi s členom 106 PDEU
       Opredelitev podjetja v smislu člena 102 PDEU
      40      V zvezi z razlago člena 102 PDEU je treba ugotoviti, ali je institucija, kakršna je zavod AG2R, podjetje v smislu te določbe.

      41      V zvezi s tem je treba najprej opozoriti, da na področju konkurenčnega prava Unije pojem podjetja zajema vse subjekte, ki
         opravljajo gospodarsko dejavnost, ne glede na njihovo pravno obliko in način financiranja (glej zlasti sodbi z dne 23. aprila
         1991 v zadevi Höfner in Elser, C‑41/90, Recueil, str. I‑1979, točka 21, in z dne 11. decembra 2007 v zadevi ETI in drugi,
         C‑280/06, ZOdl., str. I‑10893, točka 38).

      42      Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je gospodarska dejavnost vsaka dejavnost, v okviru katere se na trgu ponujajo izdelki
         ali storitve (glej zlasti sodbo z dne 22. januarja 2002 v zadevi Cisal, C‑218/00, Recueil, str. I‑691, točka 23).

      43      V obravnavanem primeru je iz člena L 931-1 zakonika o socialni varnosti razvidno, da je zavod AG2R kot zavod za upravljanje
         kolektivnih zavarovanj, ki spada na področje uporabe tega zakonika, oseba zasebnega prava, ki dejavnost opravlja nepridobitno
         in katere cilj je zavarovanje tveganj nastanka telesnih poškodb, ki so posledica nezgod in bolezni. Tako po eni strani na
         podlagi člena L 932-9 tega zakonika taka institucija ne more niti zadržati jamstev niti odpovedati vključitve podjetja, ker
         to ni plačalo prispevkov. Po drugi strani, če se morajo podjetja, ki spadajo na področje uporabe nacionalne kolektivne pogodbe
         za obrtna pekarska in pekarsko‑slaščičarska podjetja, vključiti v sistem, ki ga upravlja zavod AG2R, to povzroči, da mora
         zavod AG2R na podlagi dodatka št. 83 ne glede na zavarovalna tveganja zavarovati vse zaposlene v teh podjetjih po enotni stopnji
         prispevkov, ki jih krijeta v enakih deležih delodajalec in zaposleni, ne glede na velikost podjetja ali višino plače zavarovanega
         zaposlenega.

      44      Zato sistem dodatnega povračila stroškov za zdravstveno varstvo iz postopka v glavni stvari v delu, v katerem predvideva obvezno
         dodatno socialno varstvo za vse zaposlene v nekem gospodarskem sektorju, uresničuje socialni cilj.

      45      Vendar sam socialni namen sistema zavarovanja ne zadošča, da se obravnavana dejavnost ne bi opredelila kot gospodarska dejavnost
         (glej v tem smislu zgoraj navedene sodbe Albany, točka 86; Pavlov in drugi, točka 118; Cisal, točka 37, in Kattner Stahlbau,
         točka 42).

      46      Zlasti je treba še preučiti, ali je mogoče šteti, da se s tem sistemom uresničuje načelo solidarnosti, in ali je pod nadzorom
         države, ki ga je uvedla, saj lahko ta dejavnika izključita gospodarsko naravo neke dejavnosti (glej v tem smislu zgoraj navedeno
         sodbo Kattner Stahlbau, točka 43 in navedena sodna praksa).

      –       Uresničevanje načela solidarnosti
      47      Kar zadeva uresničevanje načela solidarnosti, iz splošne presoje sistema iz postopka v glavni stvari izhaja, da se ta financira
         s prispevki, katerih znesek je določen pavšalno, in da zato njihova stopnja ni sorazmerna z zavarovanim tveganjem.

      48      V skladu s členom 5, drugi odstavek, dodatka št. 83 je prispevek določen z enotnim zneskom 40 EUR, ki ga deloma krije delodajalec,
         deloma pa zaposleni.

      49      V tem sistemu tako niso upoštevani elementi, kot so starost, zdravstveno stanje in posebna tveganja, ki so značilna za delovno
         mesto, ki je dodeljeno zavarovanemu zaposlenemu.

      50      Zato narava storitev, ki jih opravlja zavod AG2R, in obseg kritja, ki se zagotovi, nista sorazmerna z zneskom plačanih prispevkov.

      51      Drugič, v nekaterih primerih je opravljanje storitev neodvisno od plačila dolgovanih prispevkov. Najprej je to razvidno iz
         člena 3, drugi odstavek, dodatka št. 83, ki določa, da se upravičenja iz sistema priznajo retroaktivno, ko je zaposleni dopolnil
         minimalno zaposlitveno dobo enega meseca, ki se zahteva za vključitev v ta sistem. Dalje, na podlagi člena 4a tega dodatka
         se kritje stroškov za zdravstveno varstvo načeloma ohrani še nekaj časa po tem, ko je bila pogodba o zaposlitvi zavarovancu
         odpovedana. Nazadnje, člen 1 dodatka št. 1 z dne 6. septembra 2006 k dodatku št. 83 določa, da se navedeno kritje ohrani za
         osebe, ki jim je to kritje zajamčeno na podlagi zavarovalne police umrlega zavarovanca, in sicer vsaj dvanajst mesecev po
         njegovi smrti.

      52      Iz vseh teh elementov je razvidno, da je za sistem dodatnega povračila stroškov za zdravstveno varstvo iz postopka v glavni
         stvari značilna visoka stopnja solidarnosti.

      –       Nadzor države
      53      Da bi se ugotovilo, ali se opredelitev podjetja, ki opravlja gospodarsko dejavnost, uporablja za organizacijo, kakršna je
         ta iz postopka v glavni stvari, je treba preučiti, kolikšen je nadzor nad pravili delovanja tega sistema, ki ga opravlja država.

      54      V obravnavanem primeru je, prvič, v skladu s členom L 911‑1 zakonika o socialni varnosti socialnim partnerjem priznana možnost,
         da sami s kolektivno pogodbo ali sporazumom določijo kolektivna jamstva, do katerih so kot dodatek k jamstvom, ki izhajajo
         iz sistema socialnega varstva, upravičeni zaposleni, nekdanji zaposleni in preživninski upravičenci.

      55      Drugič, v členu L 912-1 tega istega zakonika je navedeno, da ti sporazumi vključujejo določbo, s katero je določeno, pod katerimi
         pogoji in kako pogosto lahko socialni partnerji ponovno pregledajo pravila ureditve razpršitve tveganj.

      56      Tretjič, na podlagi člena L 133‑8 zakonika o delovnih razmerjih je treba to, da so določbe takih sporazumov obvezne za vse
         zaposlene in delodajalce, ki spadajo na področje uporabe teh sporazumov, določiti z ministrskim odlokom.

      57      S temi predpisi je naloga nadzora nad pravili delovanja sistema iz postopka v glavni stvari z nekaterimi pridržki prenesena
         na predstavnike delodajalcev in zaposlenih v sektorju obrtnega pekarstva.

      58      V tem okviru je z dodatkom št. 83 priznana vodilna vloga tem predstavnikom, saj je na podlagi člena 13, drugi odstavek, tega
         dodatka paritetna komisija, ki jo tudi sestavljajo predstavniki delodajalcev in zaposlenih, zadolžena, da v petih letih od
         datuma začetka veljavnosti tega dodatka ponovno preuči pravila ureditve vzajemnosti zadevnega sistema. Poleg tega člen 5,
         četrti odstavek, tega dodatka določa, da po dveh letih delovanja sistema podpisnice ponovno preučijo višino prispevkov, ki
         je določena s tem dodatkom. Ta člen tudi določa, da paritetna komisija enkrat na leto preuči rezultate tega sistema.

      59      Vendar bi druge značilnosti v zvezi z določitvijo zavoda AG2R za upravljavca sistema dodatnega povračila stroškov za zdravstveno
         varstvo lahko vodile do ugotovitve, da je ta zavod v določeni meri avtonomen.

      60      Prvič, člen L 911‑1 zakonika o socialni varnosti določa, da so dodatna kolektivna jamstva, do katerih so upravičeni zaposleni,
         lahko uvedena na različne načine. V tem okviru je bila kolektivna pogodba izbira socialnih partnerjev, ta določba pa omogoča
         tudi organizacijo takega kritja na ravni enega podjetja, in ne celotnega poklicnega sektorja.

      61      Drugič, člen 1 zakona št. 89‑1009, kakor je bil spremenjen z zakonom št. 94‑678, določa, da se zavarovalniške dejavnosti lahko
         zaupajo ne le zavodom za upravljanje kolektivnih zavarovanj in institucijam vzajemnega zavarovanja, temveč tudi podjetjem,
         ki se ukvarjajo z zavarovalniško dejavnostjo.

      62      Iz teh elementov je razvidno, da socialni partnerji nimajo zakonske obveznosti, da za upravljanje sistema dodatnega povračila
         stroškov za zdravstveno varstvo, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari, določijo zavod AG2R, niti nima zavod AG2R zakonske
         obveznosti, da dejansko prevzame odgovornost za upravljanje takega sistema.

      63      V tem okviru družba Beaudout v stališčih navaja, da obstajajo še drugi zavodi za upravljanje kolektivnih zavarovanj in zavarovalnice,
         ki so pred tem, ko je bila z dodatkom št. 83 določena družba AG2R, ponujale storitve, ki so v bistvenem enake tistim, ki jih
         opravlja ta zavod.

      64      Zato se postavljajo vprašanja po eni strani glede okoliščin, v katerih je bil z dodatkom št. 83 določen zavod AG2R, ter po
         drugi strani glede manevrskega prostora, ki ga je imel ta zavod pri pogajanjih o pogojih njegovega sodelovanja, in glede vpliva
         teh elementov na način delovanja zadevnega sistema v celoti.

      65      Na podlagi teh okoliščin in tega manevrskega prostora pri pogajanjih, ki jih mora preučiti predložitveno sodišče, je namreč
         mogoče ugotoviti, da je zavod AG2R – čeprav dejavnosti opravlja z nepridobitnim namenom in čeprav njegovo delovanje temelji
         na načelu solidarnosti – podjetje, ki opravlja gospodarsko dejavnost in ki so ga socialni partnerji na podlagi finančnih in
         gospodarskih meril izbrali izmed podjetij, s katerimi je v konkurenčnem položaju na trgu zavarovalnih storitev, ki jih ponuja.

       Uporaba člena 106(2) PDEU
      66      Če bi bilo treba zavod AG2R obravnavati kot podjetje, ki opravlja gospodarsko dejavnost, v smislu člena 102 PDEU, bi odločitev
         javnih organov, da je vključitev v sistem dodatnega povračila stroškov za zdravstveno varstvo obvezna za celoten sektor francoske
         pekarske obrti brez možnosti izjeme, nujno pomenila, da je bila temu zavodu podeljena izključna pravica do prejemanja prispevkov,
         ki jih v okviru tega sistema plačujejo delodajalci in zaposleni v tem sektorju, in do upravljanja teh prispevkov. Na podlagi
         tega bi se lahko štelo, da je tak zavod podjetje, ki je nosilec izključnih pravic v smislu člena 106(1) PDEU (glej v tem smislu
         zgoraj navedene sodbe Albany, točka 90; Brentjens’, točka 90, in Drijvende Bokken, točka 80).

      67      Če podjetja iz sektorja francoske pekarske obrti zaradi obstoja izključnih pravic ne bi imelo možnosti vplačevati prispevkov
         v sistem dodatnega povračila stroškov za zdravstveno varstvo, ki ga upravlja druga organizacija, bi imel zavod AG2R pravni
         monopol na bistvenem delu skupnega trga in bi se lahko štelo, da ima prevladujoč položaj v smislu člena 102 PDEU (glej po
         analogiji zgoraj navedeno sodbo Pavlov in drugi, točka 126).

      68      Vendar v skladu z ustaljeno sodno prakso dejstvo, da se s podelitvijo izključnih pravic v smislu člena 106(1) PDEU ustvari
         prevladujoč položaj, samo po sebi ni nezdružljivo s členom 102 PDEU. Država članica krši prepoved, ki jo določata ti določbi,
         le če začne zadevno podjetje zaradi samega izvrševanja izključnih pravic, ki so mu bile podeljene, zlorabljati svoj prevladujoči
         položaj ali če bi zaradi teh pravic lahko nastal položaj, v katerem bi to podjetje izvajalo tako zlorabo (glej zgoraj navedene
         sodbe Höfner in Elser, točka 29; Albany, točka 93; Brentjens’, točka 93, in Drijvende Bokken, točka 83).

      69      Za tako zlorabo položaja, ki je v nasprotju s členom 106(1) PDEU, gre med drugim takrat, ko država članica podeli podjetju
         izključno pravico za opravljanje nekaterih dejavnosti in ustvari položaj, v katerem to podjetje očitno ni sposobno zadovoljiti
         povpraševanja, ki obstaja na trgu za tovrstne dejavnosti (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi Höfner in Elser, točka 31,
         ter Pavlov in drugi, točka 127).

      70      V zvezi s tem je družba Beaudout zavrnila vključitev v sistem, ki ga upravlja zavod AG2R, na podlagi trditve, da druga zavarovalna
         podjetja ponujajo jamstva, ki so obsežnejša od storitev, ki jih ponuja zavod AG2R.

      71      Vendar je treba po eni strani poudariti, da dejstvo, da podjetja iz sektorja francoske pekarske obrti nimajo možnosti, da
         bi se za zavarovanje svojih zaposlenih za dodatno povračilo stroškov za zdravstveno varstvo obrnila na druge organizacije,
         in omejitev konkurence, ki je posledica tega, neposredno izhajata iz izključne pravice, ki je podeljena zavodu AG2R (glej
         po analogiji zgoraj navedene sodbe Albany, točka 97; Brentjens’, točka 97, in Drijvende Bokken, točka 87).

      72      Po drugi strani, kot je navedel generalni pravobranilec v točki 98 sklepnih predlogov, ni niti iz spisa, ki ga je predložilo
         predložitveno sodišče, niti iz stališč, ki so bila predložena Sodišču, razvidno, da storitve, ki jih opravlja zavod AG2R,
         ne ustrezajo potrebam zadevnih podjetij.

      73      V teh okoliščinah je treba preveriti še, ali je zavod AG2R pooblaščen za opravljanje storitev splošnega gospodarskega pomena
         v smislu člena 106(2) PDEU.

      74      Kot je razvidno iz točk od 47 do 52 te sodbe, je namreč za sistem dodatnega povračila stroškov za zdravstveno varstvo, kakršen
         je ta, ki ga upravlja zavod AG2R, značilna visoka stopnja solidarnosti. Poleg tega so zavodu AG2R z dodatkom št. 83 naložene
         posebne zahteve, zlasti finančne, da bi se zagotovila dolgoročna stabilnost kritja za zavarovance.

      75      Vendar družba Beaudout navaja, da uvedba mehanizma, na podlagi katerega bi bile dovoljene izjeme od obveznosti vključitve,
         ne bi ogrožala finančnega ravnotežja zavoda, ki upravlja sistem iz postopka v glavni stvari.

      76      V zvezi s tem je treba opozoriti, da je iz sodne prakse razvidno, da za izpolnjevanje pogojev za uporabo člena 106(2) PDEU
         ni nujno, da sta ogrožena finančno ravnotežje ali gospodarska uspešnost podjetja, pooblaščenega za upravljanje storitve splošnega
         gospodarskega pomena. Zadostuje, da je, če ni spornih izključnih pravic, onemogočeno uresničevanje posebnih nalog, dodeljenih
         temu podjetju, kot so navedene v obveznostih in omejitvah, ki veljajo zanj, ali da je ohranjanje teh pravic nujno, da se njihovemu
         upravičencu omogoči uresničevanje nalog splošnega gospodarskega pomena, ki so mu bile dodeljene v gospodarsko sprejemljivih
         okoliščinah (glej v tem smislu zgoraj navedene sodbe Albany, točka 107; Brentjens’, točka 107, in Drijvende Bokken, točka
         97).

      77      Vendar je treba ugotoviti, da bi bil v primeru odprave določbe o prestopu in s tem izključne pravice zavoda AG2R, na podlagi
         katere upravlja sistem dodatnega povračila stroškov za zdravstveno varstvo za vsa podjetja iz sektorja francoske pekarske
         obrti, lahko ta zavod, ki je na podlagi dodatka št. 83 zaposlenim v teh podjetjih dolžan omogočiti zavarovanje pod pogoji,
         ki so določeni v tem dodatku, soočen s položajem, ko bi iz tega sistema izstopili zavarovanci, pri katerih so tveganja manjša,
         ker bi se obrnili na podjetja, ki zanje ponujajo primerljiva ali celo boljša jamstva za nižje prispevke. V teh okoliščinah
         bi čedalje večji del „slabih tveganj“, ki bi jih zavod AG2R moral zavarovati, povzročil povečanje stroškov jamstev, tako da
         ta zavod ne bi več mogel ponuditi zavarovanja enake kakovosti po sprejemljivi ceni.

      78      To naj bi veljalo še toliko bolj v primeru sistema, za katerega je – tako kot pri sistemu iz postopka v glavni stvari – značilna
         visoka stopnja solidarnosti zaradi pavšalno določenega zneska prispevkov in obveznosti sprejetja vseh tveganj.

      79      Take zahteve, zaradi katerih so storitve, ki jih opravlja zadevni zavod, manj konkurenčne od storitev, ki jih opravljajo zavarovalnice,
         za katere te zahteve ne veljajo, prispevajo k utemeljitvi tega, da je ta zavod nosilec izključnih pravic za upravljanje takega
         sistema, ne da bi obstajala možnost izjeme od obveznosti vključitve v ta sistem.

      80      Zato bi se zaradi odprave določbe o prestopu, kakršna je določena v dodatku št. 83, lahko zgodilo, da zadevni zavod ne bi
         mogel izpolniti nalog splošnega gospodarskega pomena, ki so mu bile naložene pod gospodarsko sprejemljivimi pogoji.

      81      Zato je treba na drugi del vprašanja, kakor je bilo preoblikovano, odgovoriti, da če je treba dejavnost upravljanja sistema
         dodatnega povračila stroškov za zdravstveno varstvo, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari, opredeliti kot gospodarsko
         dejavnost, kar preveri predložitveno sodišče, potem je treba člena 102 PDEU in 106 PDEU razlagati tako, da v okoliščinah,
         kakršne so te iz postopka v glavni stvari, ne nasprotujeta temu, da javni organi zavodu za upravljanje kolektivnih zavarovanj
         podelijo izključno pravico za upravljanje tega sistema, ne da bi imela podjetja iz zadevnega sektorja dejavnosti možnost,
         da se ne vključijo v ta sistem.

       Stroški
      82      Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
      1.      Člen 101 PDEU v povezavi s členom 4(3) PEU je treba razlagati tako, da ne nasprotuje odločitvi javnih organov, da na predlog
            organizacij, ki zastopajo delodajalce in delavce v nekem sektorju dejavnosti, predpišejo obvezno naravo sporazuma, ki je rezultat
            kolektivnih pogajanj in v katerem je predvidena obvezna vključitev v sistem dodatnega povračila stroškov za zdravstveno varstvo
            za vsa podjetja iz zadevnega sektorja, brez možnosti izjeme.
      2.      Če je treba dejavnost upravljanja sistema dodatnega povračila stroškov za zdravstveno varstvo, kakršen je ta iz postopka v
            glavni stvari, opredeliti kot gospodarsko dejavnost, kar preveri predložitveno sodišče, potem je treba člena 102 PDEU in 106
            PDEU razlagati tako, da v okoliščinah, kakršne so te iz postopka v glavni stvari, ne nasprotujeta temu, da javni organi podelijo
            zavodu za upravljanje kolektivnih zavarovanj izključno pravico za upravljanje tega sistema, ne da bi imela podjetja iz zadevnega
            sektorja dejavnosti možnost, da se ne vključijo v ta sistem.
      Podpisi
      * Jezik postopka: francoščina.


title: Sodba Splošnega sodišča (drugi senat) z dne 29. novembra 2012. # Ursula Adamowski proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Postopek za ugotovitev ničnosti - Besedna znamka Skupnosti Fagumit in figurativna znamka Skupnosti FAGUMIT - Prejšnja nacionalna figurativna znamka FAGUMIT - Relativni razlog za ničnost - Člen 8(3) in člen 165(4)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009. # Zadevi(e) T-537/10 in T-538/10.

text:
         SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (drugi senat)
      z dne 29. novembra 2012 (
            *1
         )
      „Znamka Skupnosti — Postopek za ugotovitev ničnosti — Besedna znamka Skupnosti Fagumit in figurativna znamka Skupnosti FAGUMIT — Prejšnja nacionalna figurativna znamka FAGUMIT — Relativni razlog za ničnost — Člen 8(3) in člen 165(4)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009“
      V zadevah T-537/10 in T-538/10,

         Ursula Adamowski, stanujoča v Hamburgu (Nemčija), ki jo zastopa D. von Schultz, odvetnik,
      tožeča stranka,
      proti

         Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), ki ga zastopa G. Schneider, agent,
      tožena stranka,
      druga stranka v postopku pred Odborom za pritožbe pri UUNT, intervenientka pred Splošnim sodiščem, je bila

         Fabryka Węży Gumowych i Tworzyw Sztucznych Fagumit sp. z o.o. s sedežem v Wolbromu (Poljska), ki jo zastopajo M. Krekora, T. Targosz in P. Podrecki, odvetniki,
      zaradi tožb zoper odločbi prvega odbora za pritožbe pri UUNT z dne 3. septembra 2010 (zadevi R 1002/2009-1 in R 1003/2009-1) v zvezi s postopkoma ugotovitve ničnosti med družbo Fabryka Węży Gumowych i Tworzyw Sztucznych Fagumit sp. z o.o. in Ursulo Adamowski,
      SPLOŠNO SODIŠČE (drugi senat),
      v sestavi N. J. Forwood (poročevalec), predsednik, F. Dehousse in J. Schwarcz, sodnika,
      sodni tajnik: E. Coulon,
      na podlagi tožb, vloženih v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 26. novembra 2010,
      na podlagi odgovorov na tožbi, ki ju je vložil UUNT v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 5. aprila 2011,
      na podlagi odgovorov na tožbi, ki ju je vložila intervenientka v tajništvu Splošnega sodišča 17. marca 2011,
      na podlagi replik, ki so bile vložene v tajništvu Splošnega sodišča 1. julija 2011,
      na podlagi duplik, ki jih je vložila intervenientka v tajništvu Splošnega sodišča 26. septembra 2011,
      na podlagi stališč strank glede združitve teh zadev za izdajo sodbe,
      ker v enem mesecu po obvestilu o koncu pisnega postopka stranke niso vložile predloga za določitev obravnave in je Splošno sodišče na podlagi poročila sodnika poročevalca in člena 135a Poslovnika odločilo, da ne bo opravilo ustnega postopka,
      izreka naslednjo

         Sodbo

               1

               Tožeča stranka, Ursula Adamowski, je 18. februarja in 12. marca 2003 pri Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) vložila dve prijavi za registracijo blagovnih znamk Skupnosti na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 16, str. 353), kakor je bila spremenjena (nadomestila jo je Uredba Sveta (ES) št. 207/2009 z dne 26. februarja 2009 o blagovni znamki Skupnosti (UL L 78, str. 1)).

               2

               Znamka, za katero je bila prijavljena registracija 18. februarja 2003, je ta figurativni znak:

               3

               Znamka, za katero je bila prijavljena registracija 12. marca 2003, je besedni znak Fagumit.

               4

               Proizvodi, za katere so bile prijavljene registracije, spadajo v razreda 12 in 17 Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji proizvodov in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kakor je bil revidiran in spremenjen, in ustrezajo temu opisu:

                        —

                        razred 12: Kavčuk in guma kot končna proizvoda za avtomobilsko industrijo, to so nove pnevmatike, tudi polne in trakovi za zamašitev odprtin;

                        —

                        razred 17: Cevi; kavčuk in guma kot polproizvoda v obliki listov, plošč, obrisov, blokov, palic, trakov, tub, cevi, kavčuk in guma kot končna proizvoda za industrijske cevi, in sicer PVC cevi, cevi za vodo, cevi za zaščito kablov, cevi, ki so odporne na trenje, cevi za olje in gorivo, cevi za kemijske proizvode, cevi za avtogenske proizvode, cevi za acetilen, cevi za propan in spojene cevi; kavčuk in guma kot končna proizvoda za avtomobilsko industrijo, in sicer popravljene pnevmatike, tudi polne in trakovi za zamašitev odprtin; cevi, podložke in tesnila.

               5

               Znamki, navedene v točkah 2 in 3 zgoraj, sta bili registrirani 28. junija 2004.

               6

               Intervenientka, Fabryka Węży Gumowych i Tworzyw Sztucznych Fagumit sp. z o.o., je vložila dve zahtevi za ugotovitev ničnosti izpodbijanih znamk na podlagi:

                        —

                        člena 51(1)(b) Uredbe št. 40/94 (postal člen 52(1)(b) Uredbe št. 207/2009) z razlogom, da je tožeča stranka ob vložitvi prijav za registracijo znamke ravnala v slabi veri;

                        —

                        člena 52(1)(b) Uredbe št. 40/94 (postal člen 53(1)(b) Uredbe št. 207/2009) z razlogom, da je tožeča stranka ob vložitvi prijav za registracijo znamke delovala v svojem imenu brez soglasja intervenientke, ki je imetnica spodaj prikazane poljske znamke, registrirane 15. januarja 1997 za „cevi iz kavčuka, cevi iz PVC“ iz razreda 17 v smislu Nicejskega aranžmaja:

               —

               člena 52(1)(c) Uredbe št. 40/94 (postal člen 53(1)(c) Uredbe št. 207/2009) z razlogom, ki se nanaša na firmo intervenientke, registrirano na Poljskem leta 1993 in uporabljano v gospodarskem prometu v zvezi z izvozom proizvodov v več držav članic, med katerimi je zlasti Nemčija, od tega datuma.

               7

               Oddelek za izbris je z dvema odločbama, sprejetima 25. junija 2009, zavrnil zahtevi za ugotovitev ničnosti.

               8

               Intervenientka je 27. avgusta 2009 pri UUNT na podlagi členov od 58 do 64 Uredbe št. 207/2009 zoper odločbo oddelka za izbris vložila pritožbi.

               9

               Prvi odbor za pritožbe je z odločbama z dne 3. septembra 2010 (v nadaljevanju: izpodbijani odločbi) ugodil pritožbama, razveljavil odločbi oddelka za izbris in na podlagi ugotovitve, da so trije razlogi za razveljavitev, ki jih je navedla intervenientka, utemeljeni, razglasil izpodbijani znamki za neveljavni.

               10

               Glede razloga v zvezi s členom 53(1)(c) Uredbe št. 207/2009 (glej točko 6, tretja alinea, zgoraj) je odbor za pritožbe menil, da je intervenientka predložila dokaz o uporabi izraza „fagumit“ v gospodarskem prometu na mednarodni ravni od 1. junija 1997 z izvozom med drugim v Nemčijo na podlagi sporazuma o distribuciji, ki je bil sklenjen z družbo Adamex Handels- u. Transportgesellschaft mbH, katere poslovodja je bila tožeča stranka. Ta znak naj bi bil v Nemčiji zaščiten na podlagi člena 53(1)(b) Markengesetz (nemški zakon o znamkah). Glede razloga v zvezi s členom 53(1)(b) Uredbe št. 207/2009 (glej točko 6, druga alinea, zgoraj) je odbor za pritožbe menil, da je izpodbijana znamka, prikazana zgoraj v točki 3, prevladujoč element poljske znamke, na katero se nanaša zahteva za ugotovitev ničnosti, med tem ko je izpodbijana znamka, prikazana zgoraj v točki 2, v bistvu reprodukcija zadnjenavedene. Nato je odbor za pritožbe ugotovil, da je glede na to, da se izraza „posrednik ali zastopnik“ iz člena 8(3) Uredbe št. 207/2009 nanašata tudi na poslovodjo posrednika, zastopnika ali distributerja, in glede na to, da dokumenta z dne 10. aprila 1998 ni mogoče razlagati tako, da je bila z njim tožeči stranki podeljena pravica do registracije izpodbijanih znamk, tudi ta razlog utemeljen. Glede razloga v zvezi s členom 52(1)(b) Uredbe št. 207/2009 je odbor za pritožbe poudaril, da je imela tožeča stranka na podlagi zgoraj navedenega sporazuma o distribuciji dolžnost skrbeti za varstvo gospodarskih interesov intervenientke – uresničitev tega cilja pa je bila ogrožena z vložitvijo prijave za registracijo znamke Skupnosti – zgoraj navedeni dokument z dne 10. aprila 1998 pa ne dokazuje, da je tožeča stranka ob vložitvi zadevne prijave ravnala v dobri veri. Ker nobena okoliščina ni kazala na to, da se je intervenientka odrekla pravicam, ki izhajajo iz znaka Fagumit, ali da je tožeča stranka ravnala v dobri veri, je bilo ugotovljeno, da je tudi ta razlog utemeljen.

         Predlogi strank

               11

               Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:

                        —

                        izpodbijani odločbi razveljavi;

                        —

                        zavrne zahtevi za ugotovitev ničnosti;

                        —

                        naloži UUNT plačilo stroškov postopkov pred oddelkom za izbris, pred odborom za pritožbe in Splošnim sodiščem.

               12

               UUNT in intervenientka Splošnemu sodišču predlagata, naj:

                        —

                        tožbi zavrne;

                        —

                        tožeči stranki naloži plačilo stroškov.

         Pravo

               13

               Ker so se stranke o tem že opredelile, je treba v skladu s členom 50 Poslovnika Splošnega sodišča ti zadevi združiti za izdajo sodbe.

               14

               V vsaki od obravnavanih zadev tožeča stranka navaja tri tožbene razloge, ki se nanašajo na, prvič, kršitev člena 53(1)(c) Uredbe št. 207/2009 v povezavi s členom 8(4) Uredbe št. 207/2009, drugič, kršitev člena 53(1)(b) Uredbe št. 207/2009 v povezavi s členom 8(3) Uredbe št. 207/2009 in, tretjič, kršitev člena 52(1)(b) navedene uredbe.

               15

               Na podlagi navedb UUNT vsak od razlogov za ugotovitev ničnosti, ki jih je uporabil odbor za pritožbe, zadošča za razglasitev ničnosti izpodbijanih znamk. V teh okoliščinah bo najprej opravljen preizkus drugega tožbenega razloga, ki se nanaša na razlog za razglasitev ničnosti iz člena 53(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009.

               16

               V okviru tega tožbenega razloga tožeča stranka navaja, da člen 165(4)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009 intervenientki preprečuje, da bi se v svojo korist sklicevala na člen 53(1)(b) navedene uredbe.

               17

               Tega argumenta ni mogoče sprejeti. Na podlagi člena 165(4)(b) Uredbe št. 207/2009 se namreč blagovne znamke Skupnosti ne sme razglasiti za nično v skladu s členom 53(1) in (2), če je bila prejšnja pravica registrirana ali je bila zanjo vložena prijava ali je bila pridobljena pred 1. majem 2004 v državi, ki je pristopila k Evropski uniji na ta datum.

               18

               Namen te določbe je izključiti možnost izpodbijanja znamke Skupnosti, ki je bila registrirana ali je bila zanjo vložena prijava pred 1. majem 2004, zgolj na podlagi pristopa nekaterih držav k Uniji, med tem ko ta možnost ni obstajala pred navedenim pristopom. Zadevna določba se torej ne nanaša na to, da bi bilo imetniku znamke po 1. maju 2004 preprečeno vložiti zahtevo za ugotovitev ničnosti, ki bi jo lahko vložil že pred tem datumom.

               19

               V zvezi s tem se na razlog za razglasitev ničnosti iz člena 53(1)(b) Uredbe št. 207/2009 lahko sklicuje imetnik znamke, navedene v členu 8(3) te uredbe, čeprav je bila ta znamka registrirana v državi, ki ni članica Unije. V nasprotju z odstavki 1, 2, 4 in 5 člena 8 Uredbe št. 207/2009 se namreč odstavek 3 tega člena ne nanaša na znamke, registrirane v državi članici, ali na znamke, ki učinkujejo v državi članici. Če bi bila registracija znamke v državi članici pogoj za uporabo člena 8(3) Uredbe (ES) št. 207/2009, bi poleg tega ta določba pomenila dvojno uporabo z odstavkoma 1 in 5 istega člena. Zato je treba ugotoviti, da bi intervenientka – kot je navedel UUNT – lahko vložila zahtevi za ugotovitev ničnosti, navedeni v točki 6 zgoraj, že pred pristopom Republike Poljske k Uniji, tako da člen 165(4)(b) Uredbe št. 207/2009 ne vpliva niti na utemeljenost teh zahtev niti na zakonitost izpodbijanih odločb.

               20

               V obravnavani zadevi se argumenti tožeče stranke nanašajo na obstoj soglasja imetnika znamke, prikazane zgoraj v točki 6, druga alinea, pri tem pa ne zanika, da je bila posrednica ali zastopnica intervenientke. V teh okoliščinah tožeča stranka navaja, da je soglasje intervenientke pridobila pred vložitvijo prijav, navedenih zgoraj v točkah od 1 do 3, na podlagi dokumenta z dne 10. aprila 1998.

               21

               UUNT in intervenientka izpodbijata to navedbo.

               22

               Za uporabo člena 8(3) Uredbe št. 207/2009 se zahteva, da je ali je bil prijavitelj znamke posrednik ali zastopnik imetnika znamke in da je prijava vložena v imenu posrednika ali zastopnika brez soglasja imetnika in brez legitimnih razlogov, ki bi upravičevali ravnanje posrednika ali zastopnika. Cilj te določbe je izognitev zlorabi znamke s strani posrednika njenega imetnika, saj lahko posrednik izkoristi poznanstva in izkušnje, pridobljene v poslovnem razmerju z imetnikom, ter s tem nezakonito pridobi koristi iz vpliva in investicij, ki jih je pridobil imetnik sam (sodba Splošnega sodišča z dne 6. septembra 2006 v zadevi DEF-TEC Defense Technology proti UUNT – Defense Technology (FIRST DEFENSE AEROSOL PEPPER PROJECTOR), T-6/05, ZOdl., str. II-2671, točka 38).

               23

               Soglasje za registracijo znamke v imenu posrednika ali zastopnika mora biti jasno, podrobno opredeljeno in brezpogojno (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo FIRST DEFENSE AEROSOL PEPPER PROJECTOR, točka 40). V obravnavani zadevi pa je treba navesti, da – kot je ugotovil odbor za pritožbe – dokument z dne 10. aprila 1998, na katerega se sklicuje tožeča stranka, ne izpolnjuje teh pogojev.

               24

               Natančneje, v skladu z besedilom tega dokumenta, naslovljenega na družbo Adamex Industrie GmbH, je dal zastopnik intervenientke soglasje, da se „originalni simbol“ in označba („Or[i]ginal-Symbol“ in „Bezeichnung“) družbe Fagumit „uporablja“ in „pridrži“ („Benutzung“ in „Vorbehalt“) za celotno Evropo, in pojasnil, da se po njegovem mnenju to nanaša na družbe Fagumit GmbH Deutschland, Fagumit SARL Frankreich in Fagumit Schweiz.

               25

               V teh okoliščinah je treba, prvič, navesti, da v zadevnem dokumentu ni navedena možnost, da bi tožeča stranka vložila prijavo za registracijo znaka, prikazanega zgoraj v točki 2, kot znamke Skupnosti. V zvezi s tem je treba navesti, da tožeča stranka v tem dokumentu ni navedena in da se ta ne nanaša na možnost registracije navedenega znaka kot znamke Skupnosti.

               26

               Drugič, čeprav – kot je navedla tožeča stranka pred oddelkom za izbris in odborom za pritožbe – družbe Fagumit Deutschland, Fagumit Frankreich in Fagumit Schweiz še niso obstajale, ko je bil zadevni dokument poslan, je ta dokument mogoče razumeti tako, da pomeni, da intervenientka ne nasprotuje temu, da firma zadevnih družb vsebuje tržno ime Fagumit in da te družbe v svojih dejavnostih uporabljajo – celo ekskluzivno – zadevno znamko.

               27

               Tožeča stranka se ne more sklicevati na dejstvo, da intervenientka ni nasprotovala temu, da sporni znak uporabljajo družbe, ki niso navedene v dokumentu z dne 10. aprila 1998. Kot je navedla tožeča stranka v točki 33 tožb in kot je razvidno iz dokumentov, ki jih je predložila UUNT, je zadevna uporaba znaka potekala v okviru trženja blaga, ki ga je proizvedla intervenientka. Taka uporaba pa je logični sestavni del sodelovanja med intervenientko in distributerji njenih proizvodov, ne dokazuje pa opustitve znaka, prikazanega zgoraj v točki 6, druga alinea, na podlagi česar bi bilo vsakomur dovoljeno vložiti prijavo za registracijo tega znaka ali prevladujočega elementa tega znaka kot znamke Skupnosti.

               28

               Iz navedenega izhaja, da odbor za pritožbe ni storil napake s tem, da je menil, da dokumenta z dne 10. aprila 1998 ni mogoče razumeti tako, da je bilo z njim tožeči stranki dano soglasje v smislu člena 8(3) Uredbe št. 207/2009 za registracijo izpodbijanih znamk.

               29

               V tem kontekstu okoliščina, ki jo je navedla tožeča stranka, v skladu s katero njen odnos z intervenientko ni izpolnjeval formalnih zahtev, tako da seznama podjetij, na katera se nanaša dokument z dne 10. aprila 1998, ni mogoče šteti za izčrpnega, ni upoštevna. Ker zadevni dokument ni soglasje v smislu člena 8(3) Uredbe št. 207/2009, namreč ta okoliščina – tudi če bi bila dokazana – ne izpodbija ugotovitve odbora za pritožbe.

               30

               Zato je treba zavrniti drugi tožbeni razlog in na podlagi razlogov, predstavljenih zgoraj v točki 15, tožbo v celoti.

         Stroški

               31

               V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker tožeča stranka ni uspela, se ji v skladu s predlogi UUNT in intervenientke naloži plačilo stroškov.

               Iz teh razlogov je
               SPLOŠNO SODIŠČE (drugi senat)
               razsodilo:

                           1.

                           Zadevi T-537/10 in T-538/10 se združita za namene te sodbe.

                           2.

                           Tožbi se zavrneta.

                           3.

                           Ursula Adamowski nosi svoje stroške in naloži se ji plačilo stroškov, ki sta jih priglasila Urad za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) in družba Fabryka Węży Gumowych i Tworzyw Sztucznych Fagumit sp. z o.o. v postopku pred Splošnim sodiščem.

                           Forwood

                           Dehousse

                           Schwarcz

                     Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 29. novembra 2012.
                     Podpisi

            (
            *1
         )	Jezik postopka: nemščina.


title: Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 2. junija 2005.#Waterschap Zeeuws Vlaanderen proti Staatssecretaris van Financiën.#Predlog za sprejetje predhodne odločbe: Hoge Raad - Nizozemska.#DDV.#Zadeva C-378/02.

text:
      Zadeva C-378/02
      Waterschap Zeeuws Vlaanderen
      proti
      Staatssecretaris van Financiën
      (Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Hoge Raad)
      „DDV – Investicijsko sredstvo, ki ga pridobi pravna oseba javnega prava – Organ oblasti – Transakcija, ki jo opravi kot davčni zavezanec, in transakcija, ki jo opravi, kot da ni davčni zavezanec – Pravica do odbitka in popravka“
      Sklepni predlogi generalnega pravobranilca F. G. Jacobsa, predstavljeni 18. novembra 2004
      Sodba Sodišča (tretji senat) z dne 2. junija 2005
      Povzetek sodbe
      Davčne določbe – Usklajevanje zakonodaj – Prometni davki – Skupni sistem davka na dodano vrednost – Odbitek vstopnega davka
            – Investicijsko blago – Prvotni popravek odbitka – Pogoji za uporabo člena 20 Šeste direktive – Nakup blaga, ki ga opravi
            oseba javnega prava, kot organ oblasti v smislu člena 4(5), prvi pododstavek, Direktive – Prodaja tega blaga, ki jo opravi
            isti organ, kot davčni zavezanec – Izključitev pravice do popravka
      (Direktiva Sveta 77/388, člena 4(5) in 20)
      Oseba javnega prava, ki kupi investicijsko blago kot organ oblasti v smislu člena 4(5), prvi pododstavek, Šeste direktive
         77/388 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih, in posledično ne kot davčni zavezanec, in ki to sredstvo
         pozneje proda kot davčni zavezanec, da bi lahko v okviru te prodaje odbila DDV, plačan ob nakupu tega sredstva, ni upravičena
         do popravka v smislu člena 20 te direktive.

      Namreč, zgolj status, v katerem je zadevni organ deloval ob nakupu blaga, lahko določi obstoj pravice do odbitka.
      (Glej točki 38 in 44 ter izrek.)
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
      z dne 2. junija 2005(*)

      „DDV – Investicijsko sredstvo, ki ga pridobi pravna oseba javnega prava – Organ oblasti – Transakcija, ki jo opravi kot davčni zavezanec, in transakcija, ki jo opravi, kot da ni davčni zavezanec – Pravica do odbitka in popravka“
      V zadevi C-378/02,
      katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 234 ES, ki ga je vložilo Hoge Raad (Nizozemska)
         z odločbo z dne 18. oktobra 2002, ki je prispela na Sodišče 21. oktobra 2002, v postopku

      Waterschap Zeeuws Vlaanderen
      proti
      Staatssecretaris van Financiën,

      SODIŠČE (tretji senat),
      v sestavi A. Rosas, predsednik senata, J.-P. Puissochet, S. von Bahr (poročevalec), J. Malenovský in U. Lõhmus, sodniki,
      generalni pravobranilec: F. G. Jacobs,
      sodna tajnica: M. Múgica Arzamendi, glavna administratorka,
      na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 23. septembra 2004,
      ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
      –       za Waterschap Zeeuws Vlaanderen H. de Kat, zastopnik, ob sodelovanju R. Brouwen, advocaat,
      –       za nizozemsko vlado S. Terstal, zastopnica,
      –       za Komisijo Evropskih skupnosti E. Traversa in H. van Vliet, zastopnika, ter D. W. V. Zijlstra, zastopnica,
      po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 18. novembra 2004
      izreka naslednjo
      Sodbo
      1       Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Šeste direktive Sveta 77/388/EGS z dne 17. maja 1977 o usklajevanju
         zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano vrednost: enotna osnova za odmero (UL L 145, str.
         1, v nadaljevanju: Šesta direktiva).

      2       Ta predlog je bil vložen v okviru postopka zoper vodnogospodarsko upravo Waterschap Zeeuws Vlaanderen (v nadaljevanju: WZV)
         pri Staatssecretaris van Financiën zaradi zahteve za popravek davka na dodano vrednost (v nadaljevanju: DDV), ki ga je WZV
         plačala v okviru gradnje in dobave industrijske naprave.

       Pravni okvir
       Skupnostna ureditev
      3       Člen 2(1) Šeste direktive iz Naslova II, „Področje uporabe“, se glasi:
      „Predmet davka na dodano vrednost je naslednje:
      1.      dobava blaga ali storitev, ki jo davčni zavezanec, ki deluje kot tak, opravi na ozemlju države za plačilo; […]“
      4       Člen 4, od (1) do (3) in (5), navedene direktive določa:
      „1. ‚Davčni zavezanec‘ je vsaka oseba, ki kjerkoli neodvisno opravlja katero koli gospodarsko dejavnost iz odstavka 2, ne
         glede na namen ali rezultat te dejavnosti.

      2. Gospodarske dejavnosti iz odstavka 1 obsegajo vse dejavnosti proizvajalcev, trgovcev in oseb, ki opravljajo storitve, vključno
         z rudarskimi in kmetijskimi dejavnostmi in dejavnostmi samostojnih poklicev. Za gospodarsko dejavnost se šteje tudi izkoriščanje
         premoženja v stvareh ali pravicah, ki je namenjeno trajnemu doseganju dohodka.

      3. Države članice lahko štejejo za davčnega zavezanca tudi vsakogar, ki občasno opravi transakcijo v zvezi z dejavnostmi iz
         odstavka 2 in še posebej eno od naslednjih:

      a)    dobavo objektov ali delov objektov in zemljišč, na katerih stojijo pred prvo uporabo; države članice lahko določijo
         pogoje uporabe tega kriterija za spremembe objektov in zemljišč, na katerih stojijo.

      […]
      b)     dobavo gradbenih zemljišč.
      […]
      5. Državni, regionalni in lokalni organi ter druge osebe javnega prava se ne štejejo za davčne zavezance v zvezi z dejavnostmi
         ali transakcijami, ki jih opravljajo kot organi oblasti, tudi če pobirajo dajatve, pristojbine, prispevke ali plačila v zvezi
         s temi dejavnostmi ali transakcijami.

      Pri opravljanju takšnih dejavnosti ali transakcij pa se štejejo za davčne zavezance v zvezi s temi dejavnostmi ali transakcijami,
         če bi obravnava, kot da niso davčni zavezanci, povzročila znatno izkrivljanje konkurence.

      […]
      Države članice lahko štejejo dejavnosti teh organov, ki so oproščene po členu 13 ali 28, za dejavnosti, ki jih opravljajo
         kot organi oblasti.“

      5       Člen 20(1) in (2) Šeste direktive določa:
      „1. Začetni odbitek se popravi po postopkih, ki jih določijo države članice, zlasti:
      a)     če je bil odbitek višji ali nižji od odbitka, do katerega je bil davčni zavezanec upravičen;
      b)    če se po opravljenem obračunu spremenijo dejavniki, uporabljeni za določitev zneska, ki se odbije, zlasti v primeru
         odpovedi nakupov ali znižanja cen; odbitek pa se ne popravi, če ostanejo transakcije v celoti ali delno neplačane, v primeru
         uradno dokazanega ali potrjenega uničenja, izgube ali tatvine premoženja ter v primeru dajanja daril manjših vrednosti ali
         dajanja vzorcev iz člena 5(6). Vendar pa lahko države članice zahtevajo popravek v primerih, ko transakcije v celoti ali delno
         ostanejo neplačane in v primeru tatvine.

      2. Za investicijsko blago se popravek razporedi na obdobje petih let, vključno z letom, v katerem je bilo blago pridobljeno
         ali izdelano. Letni popravek znaša samo eno petino davka, obračunanega od tega blaga. Popravek se izvede na podlagi razlik
         v upravičenosti do odbitka v naslednjih letih glede na upravičenost v letu, v katerem je bilo blago pridobljeno ali izdelano.

      Z odstopanjem od prejšnjega pododstavka lahko države članice za popravek upoštevajo obdobje celih pet let od trenutka prve
         uporabe blaga.

      Pri nepremičninah, pridobljenih kot investicijsko blago, se obdobje popravkov lahko podaljša največ do 10 let.“
       Nacionalna ureditev
      Zakon z dne 28. junija 1968
      6       Z zakonom z dne 28. junija 1968 o DDV (Wet van 28 juni 1968, houdende vervanging van de bestaande omzetbelasting door een
         omzetbelasting volgens het stelsel van heffing over de toegevoegde waarde, Stbl. 1968, str. 329, v nadaljevanju: zakon) je
         Kraljevina Nizozemska uvedla prometni davek, ki temelji na sistemu DDV.

      7       Na podlagi člena 7 zakona šteje za „podjetnika“ tisti, ki samostojno opravlja gospodarsko dejavnost. Ta člen vsebuje tudi
         določbo o osebah javnega prava, ki niso podjetniki, ter opravljajo storitve in dobave, ki jih glede na njihovo naravo lahko
         opravljajo podjetniki. V skladu s to določbo lahko odlok ministra določi, da ti organi, ko opravljajo te storitve ali te dobave,
         štejejo za podjetnike.

      8       Člen 11(1), točki (a) in (b), zakona določa, da sta dobava in najem nepremičnine načeloma oproščeni DDV, vendar določa nekatere
         izjeme, če zahtevo glede na primer predložita podjetnik, ki opravi dobavo, ter naslovnik dobave oziroma najemodajalec in najemnik,
         skupaj.

      Izvedbena odločba
      9       Nizozemski organi so z odlokom ministra z dne 30. avgusta 1968 sprejeli odločbo o izvajanju zakona o prometnem davku (Uitvoeringsbeschikking
         omzetbelasting 1968, Stcrt. 1968, Št. 169, v nadaljevanju: izvedbena odločba).

      10     Člen 3(a) izvedbene odločbe določa, da osebe javnega prava glede dobave nepremičnin in prenosa oziroma ustanovitve pravic
         v zvezi z njimi štejejo za podjetnike.

      11     Člena 13 in 13a navedene odločbe, ki predvsem prenašata določbe člena 20 Šeste direktive, v ta namen določata postopek za
         popravek pravice do odbitka.

       Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
      12     WZV je pravna oseba javnega prava, zadolžena za javno upravljanje voda na območju, ki ji je bilo zaupano na Nizozemskem. Pri
         izvajanju te dejavnosti WZV deluje kot organ oblasti, tako kot določa člen 4(5) Šeste direktive, in torej nima lastnosti davčnega
         zavezanca za DDV.

      13     Za izpolnitev dodeljenih nalog je WZV zgradila napravo za obdelavo odpadnih voda (v nadaljevanju: naprava), za katero je iz
         naslova DDV plačala približno 7,2 milijona NLG. Naprava je začela obratovati leta 1990.

      14     Vodnogospodarska uprava WZV in dve drugi dve pravni osebi javnega prava za vodno upravljanje so se dogovorili o centralizirani
         uporabi naprave za obdelavo blata, ki nastane s čiščenjem odpadnih voda. Zadnji dve osebi sta finančno prispevali k dodatnim
         nujnim naložbam za uporabo naprave vseh treh vključenih pravnih subjektov. Od leta 1993 naprej je WZV na drugi dve osebi prenašala
         del stroškov za centralizirano obdelavo blata, ki prihaja od vsake izmed njih, ne da bi jima vsakič zaračunala DDV. Zato je
         davčni inšpektor v dogovoru z njo dopustil, da DDV tema osebama ni bil zaračunan, če se WZV odreče pravici do odbitka vstopnega
         davka.

      15     WZV je decembra 1994 ustanovila sklad za razvoj okolja v nizozemski Flandriji (v nadaljevanju: sklad), ki mu je prodala napravo
         za okoli 18 milijona NLG, brez DDV.

      16     Ob upoštevanju okoliščin mora ta prenos lastnine po mnenju predložitvenega sodišča šteti za dobavo v smislu člena 5(1) Šeste
         direktive in člena 3(1) zakona, ki temelji na tem členu 5. Na dan prodaje je WZV za devet let in deset dni napravo najela
         od navedenega sklada.

      17     WZV in sklad sta na davčnega inšpektorja naslovila dve skupni prošnji, zato da bi ta izključil oprostitev, ki se uporablja
         za prodajo in najem naprave v skladu z določbami člena 11(a) in (b) zakona za uporabo določb člena 13(C) Šeste direktive,
         ki se nanašajo na možnost izbire, da se pri prodaji in dajanju v najemu nepremičnine uporabi DDV .

      18     S sklicevanjem na določbe členov 13 in 13a izvedbene odločbe je WZV določila del zneska DDV, zaračunanega za gradnjo naprave,
         ki je po njegovem mnenju lahko predmet popravka, približno 3,6 milijona NLG, kar je 5/10 tega zneska. Ta delež je bil upravičen
         z dejstvom, da je od nakupa naprave preteklo pet let in da se mora enako dolgo obdobje še izteči.

      19     V napovedi za četrto trimesečje leta 1994 je WZV od davčnega inšpektorja zahtevala vračilo približno 3,6 milijona NLG.
      20     Ta zahteva je bila zavrnjena z obrazložitvijo, da WZV ob dobavi naprave ni imela pravice do nobenega popravka na podlagi določb
         izvedbene odločbe člena 20 Šeste direktive.

      21     WZV je vložila tožbo zoper zavrnilno odločbo, ki jo je sprejel davčni inšpektor. Po sodbi, ki jo je po pritožbi izdalo Gerechtshof
         te Amsterdam, je bila zadeva predmet kasacijske pritožbe pred Hoge Raad.

      22     Predložitveno sodišče poudarja, da bi moral biti WZV, kolikor je opravila prodajo kot davčni zavezanec in skupaj s kupcem
         naprave predlagala izključitev uporabe oprostitve pri taki transakciji, načeloma priznan popravek DDV, ki ga je plačala za
         gradnjo nepremičnine. Hoge Raad ima v zvezi s tem, upoštevaje sodno prakso Sodišča, kljub temu dvome.

      23     Po mnenju Hoge Raad se postavlja vprašanje, ali ima oseba javnega prava, ki je uporabila določeno sredstvo kot organ oblasti
         in posledično ni odbila DDV, plačanega ob pridobitvi tega, tako kot davčni zavezanec, ki je uporabil sredstvo za to, da je
         opravil storitve, ki so oproščene, pravico do popravka iz člena 20 Šeste direktive, če pozneje opravi dobavo tega sredstva
         kot davčni zavezanec in če je ta dobava obdavčena.

      24     Po pojasnilih predložitvenega sodišča dodatna težava izhaja iz dejstva, da se je WZV pravici do odbitka vstopnega davka odpovedala
         zaradi dogovora, ki ga je sklenila z davčnim inšpektorjem. WZV se je zato obravnavala tako, kot da bi se odpovedala delni
         vključitvi naprave v premoženje svojega podjetja.

      25     Navedeno sodišče se sprašuje, ali se sodna praksa Sodišča, ki se nanaša na označevanje investicijskih sredstev po izbiri davčnega
         zavezanca kot njegovega zasebnega premoženja oziroma premoženja njegovega podjetja, mutatis mutandis uporablja tudi za osebe javnega prava.

      26     V teh okoliščinah je Hoge Raad prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
      „1.      Ali je lahko oseba javnega prava, če je pridobila investicijska sredstva in če so ta v zameno za protiplačilo predmet dobave
         tretjemu, zaradi česar je treba to osebo obravnavati kot davčnega zavezanca, na podlagi člena 20 (predvsem odstavkov 2 in
         3) Šeste direktive, upravičena do popravka prometnega davka, plačanega ob pridobitvi tega sredstva, če ga je uporabila v okviru
         transakcij, ki jih je opravila kot organ oblasti v smislu člena 4(5) Direktive?

      2.      Ali ima na podlagi Šeste direktive oseba javnega prava pravico popolnoma izključiti osnovno sredstvo iz premoženja svojega
         podjetja, ki ga uporablja včasih kot davčni zavezanec in včasih kot organ oblasti, tako kot je odločilo Sodišče za davčne
         zavezance, ki so fizične osebe?“

       Uvodne ugotovitve
      27     Iz podatkov, ki jih navaja predložitveno sodišče, in so predstavljeni v točkah 12 in 13 te sodbe, izhaja, da je WZV pridobila
         napravo zato, da bi lahko izpolnila nalogo javnega upravljanja voda na območju, ki mu je bilo zaupano, in da je v tem okviru
         delovala kot organ oblasti.

      28     Prvo vprašanje je torej treba razumeti, ali je oseba javnega prava, ki kupi osnovno sredstvo kot organ oblasti v smislu člena
         4(5), prvi pododstavek, Šeste direktive, in ki pozneje to sredstvo proda kot davčni zavezanec v okviru te prodaje zato, da
         bi lahko odbila DDV, plačan ob nakupu tega sredstva, upravičena do popravka v smislu člena 20 Šeste direktive.

       Prvo vprašanje
      29     Treba je opozoriti, da je na podlagi določb člena 2 Šeste direktive uporaba pravil o DDV za dobavo blaga oziroma za opravljanje
         storitev znotraj posamezne države, vključno s pravili, ki se nanašajo na pravico do odbitka, odvisna od tega, ali je oseba,
         ki opravlja to transakcijo, davčni zavezanec.

      30     Davčni zavezanec lahko od DDV, ki ga je dolžan plačati, odbije davek, ki ga je sam že plačal, če izpolni pogoje, določene
         v členu 17 Šeste direktive.

      31     Na podlagi člena 17(1) nastane pravica do odbitka takrat, ko nastane obveznost za obračun odbitnega davka. V skladu s členom
         10(2) Šeste direktive ta trenutek ustreza trenutku dobave blaga. Tako pravica do odbitka pri nakupu blaga nastane ob dobavi
         blaga. Člen 17(2) navedene direktive določa, da je davčni zavezanec upravičen odbiti DDV, ki ga je plačal za blago, ki mu
         ga je dobavil drug davčni zavezanec, dokler se blago uporablja za obdavčljive transakcije, ki jih izvaja.

      32     Iz določb navedenih členov 2 in 17 izhaja, da ima le oseba, ki šteje za davčnega zavezanca in deluje kot taka v trenutku pridobitve
         blaga, pravico do odbitka za to blago in lahko odbije DDV, ki ga je dolžna plačati ali ga je plačala za to blago, če ga uporablja
         za opravljanje svojih obdavčljivih transakcij (v zvezi s členom 17 Šeste direktive glej sodbo z dne 11. julija 1991 v zadevi
         Lennartz, C-97/90, Recueil str. I-3795, točka 8).

      33     Nasprotno oseba, ki ni davčni zavezanec, nima pravice do odbitka DDV, ki ga je morda plačala ob nakupu določenega blaga. Pravila
         o DDV, kot so določena v členu 2 Šeste direktive, se za dejavnosti te osebe – za njene dobave blaga oziroma opravljanje storitev
         – ne uporabljajo.

      34     Treba je poudariti, da v skladu s členom 4(5) navedene direktive osebe javnega prava ne štejejo za davčne zavezance za dejavnosti
         oziroma transakcije, ki jih opravljajo kot organi oblasti.

      35     Iz tega izhaja, da te osebe, med katere sodi tudi WZV, če ob nakupu osnovnega sredstva delujejo kot organi oblasti, v zvezi
         s temi sredstvi načeloma nimajo nobene pravice do odbitka.

      36     Kljub temu pa se je treba vprašati, ali lahko na pravico do odbitka vpliva sprememba, ki nastane v položaju te osebe z vidika
         davčne obveznosti za plačilo DDV. Tako se postavlja predvsem vprašanje, ali pravica do odbitka DDV, plačanega za določeno
         sredstvo, in popravek na podlagi člena 20 Šeste direktive, izvirata iz dejstva, da je ta oseba pozneje pridobila lastnost
         davčnega zavezanca v okviru določenih transakcij v zvezi s tem blagom, ki ga ni kupila kot davčni zavezanec.

      37     V zgoraj navedeni sodbi Lennartz je šlo za primer davčnega zavezanca za DDV, ki je določeno vozilo kupil in uporabljal v zasebne
         namene in je zato, ker ga je pozneje uporabljal tudi v poklicne namene, poskusil odbiti DDV, plačan ob njegovem nakupu.

      38     Potem ko je Sodišče opozorilo na to, da člen 17 Šeste direktive določa trenutek, v katerem nastane pravica do odbitka, in
         da je iz njega razvidno, da lahko pravico do odbitka določa le lastnost, ki jo ima zadevni posameznik ob nakupu blaga, je
         poudarilo, da v členu 20 iste direktive, naslovljenem „Popravek odbitka“, ni nobene določbe v zvezi z nastankom pravice do
         odbitka. Sodišče je presodilo, da ta zadnja določba vzpostavlja le postopek, po katerem se lahko izračunajo popravki začetnega
         odbitka, zato ne more nastati niti pravica do odbitka niti davka, ki ga je plačal davčni zavezanec v zvezi s svojimi neobdavčenimi
         transakcijami, ni mogoče spremeniti v davek, ki se lahko odbije v smislu navedenega člena 17 (glej zgoraj navedeno sodbo Lennartz,
         točki 11 in 12).

      39     Enako obrazložitev je treba uporabiti tudi za osebo javnega prava, ki ob nakupu investicijskega sredstva deluje kot organ
         oblasti. Dejansko ta oseba, ki torej ni delovala kot davčni zavezanec, v nasprotju s posameznikom, ki deluje za svoje zasebne
         potrebe, nima nobene pravice do odbitka DDV, plačanega za to sredstvo.

      40     Okoliščina, da je navedena oseba pozneje delovala kot davčni zavezanec, torej na podlagi člena 20 Šeste direktive ne more
         imeti za posledico odbitka davka, ki ga je ta oseba plačala za transakcije v smislu člena 17 te direktive, ki jih je opravila
         kot organ oblasti, in zato niso bile obdavčene.

      41     V nasprotju s trditvijo, ki jo zagovarja WZV, taka oseba ne bi mogla biti izenačena z davčnim zavezancem, ki opravlja nekatere
         obdavčene dejavnosti in obveznosti, ki so oproščene. Kot je bilo omenjeno zgoraj, je odločilna lastnost davčnega zavezanca,
         ki se presoja ob nabavi zadevnega sredstva s strani navedenega organa.

      42     WZV poleg tega poudarja, da nezmožnost odbitja vstopnega DDV znatno izkrivlja konkurenco, in zato po njegovem mnenju upravičuje
         uporabo izjeme, določene v členu 4(5), drugi pododstavek, Šeste direktive, na podlagi katere je treba osebe javnega prava
         obravnavati kot davčne zavezance. Da bi ponazorilo tako izkrivljanje konkurence, WZV primerja položaj udeleženca na trgu s
         položajem osebe javnega prava in poudarja, da bi lahko udeleženec na trgu v podobnih okoliščinah od DDV, ki ga je treba plačati
         ob prodaji, odbil že plačan vstopni DDV.

      43     Tudi tej navedbi ni mogoče pritrditi. Pravzaprav morebitno izkrivljenje konkurence v okoliščinah, kot so te v zadevi v glavni
         stvari, izhaja bolj iz pravice do odločitve za obdavčitev prodaje in dajanja v najem zadevne nepremičnine, ki jo ima oseba
         javnega prava, kot iz uporabe ureditve, v skladu s katero osebe javnega prava ne štejejo za davčne zavezance za transakcije,
         ki jih opravljajo kot organi oblasti. Če lahko ta ureditev v določeni meri ogrozi uporabo načel nevtralnosti in enake obravnave,
         je ta učinek, kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 38 sklepnih predlogov, neločljivo povezan z izjemami v sistemu
         DDV.

      44     Na prvo vprašanje je torej treba odgovoriti tako, da oseba javnega prava, ki kupi investicijsko sredstvo kot organ oblasti
         v smislu člena 4(5), prvi pododstavek, Šeste direktive in, posledično, ne kot davčni zavezanec ter to sredstvo pozneje proda
         kot davčni zavezanec, v okviru te prodaje zato, da bi lahko odbila DDV, plačan ob nakupu tega sredstva, ni upravičena do popravka
         v smislu člena 20 Šeste direktive.

       Drugo vprašanje
      45     To vprašanje je smiselno postavljeno, če bi bilo mogoče šteti, da je oseba javnega prava kot je WZV, ob nakupu osnovnega sredstva
         opravljala ekonomske dejavnosti v smislu člena 4(1) Šeste direktive in tudi dejavnosti, navedene v odstavku 5, prvi pododstavek,
         istega člena. Ob upoštevanju presoje, podane v odgovoru na prvo vprašanje, iz katere izhaja, da taka oseba ni delovala kot
         davčni zavezanec, ko je opravila nakup, na drugo vprašanje ni treba odgovoriti.

       Stroški
      46     Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
         o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

      Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
      Oseba javnega prava, ki kupi investicijsko sredstvo kot organ oblasti v smislu člena 4(5), prvi pododstavek, Šeste direktive
            Sveta 77/388/CEE z dne 17. maja 1977 o usklajevanju zakonodaje držav članic o prometnih davkih – Skupni sistem davka na dodano
            vrednost: enotna osnova za odmero; in posledično ne kot davčni zavezanec ter to sredstvo pozneje proda kot davčni zavezanec,
            v okviru te prodaje zato, da bi lahko odbila DDV, plačan ob nakupu tega sredstva, ni upravičena do popravka v smislu člena 20
            te direktive.
      Podpisi
      *Jezik postopka: nizozemščina.


Sodba Splošnega sodišča (prvi senat) z dne 16. oktobra 2013. # Zoo Sport Ltd proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Zadeva T-455/12.


Sodba Sodišča (drugi senat) z dne 30. septembra 1982. # Tunnel Refineries Limited proti Svetu Evropskih skupnosti. # Zadeva 114/81.


title: Sodba Splošnega sodišča (peti senat) z dne 8. julija 2010. # Nadine Trautwein Rolf Trautwein GbR, Research and Development proti Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT). # Znamka Skupnosti - Prijava figurativne znamke Skupnosti v podobi konja - Absolutni razlog za zavrnitev - Opisni značaj - Člen 7(1)(c) Uredbe (ES) št. 40/94 (postal člen 7(1)(c) Uredbe (ES) št.º 207/2009). # Zadeva T-386/08.

text:
      Sodba Splošnega sodišča (peti senat) z dne 8. julija 2010 – Trautwein proti UUNT (Représentation d’un cheval)
      (Zadeva T-386/08)
      „Znamka Skupnosti – Zahteva za registracijo figurativne znamke Skupnosti, ki obsega upodobitev konja – Absolutni razlog za zavrnitev – Opisnost – Člen 7(1)(c) Uredbe (ES) št. 40/94 (postal člen 7(1)(c) Uredbe (ES) št. 207/2009)“
      Znamka Skupnosti – Opredelitev in pridobitev znamke Skupnosti – Absolutni razlogi za zavrnitev – Znamke, ki jih sestavljajo izključno znaki ali podatki, ki označujejo lastnosti blaga (Uredba Sveta št. 40/94, člen 7(1)(c))
         (Glej točke 30, od 34 do 36, od 38 do 40, 42.)

      Predmet

               Tožba zoper odločbo prvega odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (UUNT) z dne 7. julija 2008 (zadeva
                  R 1730/2007-1), ki se nanaša na zahtevo za registracijo figurativnega znaka, ki obsega upodobitev konja, kot znamke Skupnosti.

            Podatki o zadevi

               Prijavitelj znamke Skupnosti:

               Nadine Trautwein Rolf Trautwein GbR, Research and Development

               Zadevna znamka Skupnosti:

               upodobitev konja za proizvode iz razredov 18, 25 in 31 – prijava št. 4829354

               Odločba preizkuševalca:

               zavrnitev registracije

               Odločba odbora za pritožbe:

               zavrnitev pritožbe

      Izrek

                  1.

                  	Tožba se zavrne.

                  2.

                  	Nadine Trautwein Rolf Trautwein GbR, Research and Development se naloži plačilo stroškov.


Sodba Sodišča z dne 16. maja 1991. # Extramet Industrie SA proti Svetu Evropskih skupnosti. # Damping - Ničnostna tožba - Dopustnost. # Zadeva C-358/89.